РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.03.2016Справа №910/32665/15

За позовомФізичної особи-підприємця ОСОБА_1
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Славресурс"
простягнення 137 431,35 грн
Суддя Ярмак О.М.

За участю представників:

від позивачаОСОБА_1 (особисто)
від відповідачаЛуценко Р.О. (представник за довіреністю), Особенко Р.Р. (директор)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Славресурс" про стягнення з нього 137 431,35 грн заборгованості за договором поставки № 13/05-у від 13.05.2014.

Позовні вимоги обґрунтовані неотриманням позивачем попередньо оплаченого за договором поставки № 13/05-у від 13.05.2014 товару, у зв'язку з чим просить стягнути з відповідача 82 276,22 грн попередньої оплати, а також 47 894,22 грн інфляційних втрат, 3 340,65 грн 3% річних та 3 919,96 грн пені.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.12.2015 за вказаним позовом порушено провадження у справі № 910/32665/15 та призначено розгляд справи на 09.02.2016.

09.02.2016 в судовому засіданні судом оголошено перерву до 16.02.2016.

За наслідками судового засідання 16.02.2016 судом відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про призначення судової експертизи з підстав його необґрунтованості, оголошено перерву в засіданні до 23.02.2016.

Ухвалою від 23.02.2016 судом відкладено розгляд справи на 15.03.2016.

14.03.2016 позивачем було подано до суду додаткові документи.

В судове засідання 15.03.2016 з'явилися позивач особисто та представники відповідача.

Представником відповідача в черговий раз заявлено клопотання про призначення у справі експертизи з підстав, викладених у клопотанні, поданому 16.02.2016, зокрема, у зв'язку з тим, що відповідач підробив першу та другу сторінки договору поставки № 13/05-у від 13.05.2014, які стосуються умов поставки, та просив поставити на вирішення експертизи питання: чи змінювались у договорі поставки № 13/05-у від 13.05.2014, укладеному між ТОВ "Славресурс" та ФОП ОСОБА_1 аркуші 1 та 2 відносно 3.

Порядок призначення і проведення судової експертизи визначений статтею 41 Господарського процесуального кодексу України, за приписами якої для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу. Тобто експертиза призначається, коли для вирішення справи необхідні специфічні знання в певній галузі, а призначення судової експертизи є правом господарського суду, яке він використовує для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні спору і потребують спеціальних знань.

Заслухавши пояснення представника позивача по суті клопотання, суд відмовляє у його задоволенні, оскільки вирішення поставленого позивачем питання не вплине на результат розгляду спору, адже, зміна параметрів тексту деяких сторінок договору відносно інших не свідчить про здійснення підробки договору іншою стороною договору, тому призначення експертизи у цьому випадку суд вважає недоцільним та таким, що лише зумовить затягування прийняття рішення у справі № 910/32665/15.

В ході судового засідання судом було заслухано остаточні позиції представників сторін по суті спору.

Позивач наполягав на задоволенні позовних вимог.

Представники відповідача проти позовних вимог заперечували в повному обсязі.

З'ясувавши позиції сторін спору, в судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, оглянувши оригінали копій документів, що знаходяться в матеріалах справи, заслухавши пояснення представників, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

13.04.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Славресурс" (продавець) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 укладено договір поставки № 13/05-у (далі - Договір поставки), за умовами якого продавець зобов'язується поставити, а покупець прийняти та оплатити продукцію антрацит марки АМ, АО фракції 13-25, 25-50 мм (товар) на умовах, викладених у договорі (п. 1.1 Договору поставки).

Згідно з п. 1.2 Договору поставки кількість, якість і марка товару, що поставляється, визначаються в Специфікаціях (Додаткових угодах), які є невід'ємною частиною договору.

Відповідно до п. 3.1 Договору поставки продавець поставляє товар залізничним транспортом навалом у відкритих напіввагонах з люками, що відкриваються, на умовах РСА-станція вантажовідправника. Найменування станції призначення для поставик конкретної партії товару вказується у залізничній накладній. Вантажовідправником товару, що поставляється, може бути підприємство, яке не є стороною по даному Договору.

Продавець відвантажує товар після узгодження і підписання специфікацій, отримання заявки з вказівкою залізничних реквізитів отримувача і отримання оплати на замовлену партію товару. Датою відвантаження товару вважається дата, вказана в штемпелі, проставленому станцією відправлення в залізничній накладній. (п. 3.2 Договору поставки).

Згідно з п. 3.4 Договору поставки перехід права власності переходить покупцю на визначеній станції Солотвино.

За приписами п. 4.2 Договору поставки покупець зобов'язаний провести оплату товару шляхом банківського переказу грошових коштів на рахунок продавця на таких умовах: 50% передоплата, наступні 50% вартості товару оплачуються протягом п'яти календарних днів з моменту отримання товару.

Відповідно до п. 5.1 Договору поставки продавець інформує покупця про проведені відвантаження товару протягом двох діб з моменту відвантаження, а також протягом семи днів з моменту відвантаження надає покупцю (його представнику) наступні документи: копії залізничних квитанцій на відвантажену партію товару; копію сертифікату (свідоцтва) якості; податкові та видаткові накладні.

16.06.2014 між сторонами підписано Додаткову угоду № 1 до Договору поставки - Специфікацію № 1, якою визначили суму поставки за цією Специфікацією в розмірі 63 471,60 грн.

13.06.2015 відповідачем було виставлено рахунок-фактуру № 119 на суму 79 089,84 грн, який був оплачений позивачем у повному обсязі.

Факт передачі продавцем товару за Договором поставки та прийняття його покупцем на суму 79 089,84 грн також підтверджується підписаними сторонами в двосторонньому порядку видатковою накладною № 75 від 27.06.2014 та актом № 1 приймання-передачі вугілля поставленого від 27.06.2014, а також не заперечується сторонами спору.

Позивач звернувся до суду з підстав невиконання позивачем договірних зобов'язань з поставки наступної партії товару, який позивачем було попередньо оплачено у розмірі 100 000,00 грн. За твердженнями позивача, відповідач зобов'язаний повернути йому суму коштів попередньої оплати за непоставлений товар у сумі 82 276,52 грн, оскільки 17 723,48 грн відповідачем було повернуто позивачу як надлишково сплачені.

Відповідач в свою чергу стверджує, що товар на суму 82 276,52 грн відповідачу поставив, що підтверджується накладною № 51516953 від 24.07.2014 та повним розрахунком позивача, здійсненим остаточно 25.07.2015.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вказує таке.

З поданих доказів вбачаються та підтверджуються обома сторонами спору такі обставини: формування та направлення відповідачем та отримання позивачем рахунка-фактури № 151 від 14.07.2014 на оплату товару (вугілля АМ (13-25) на суму 82 276,52 грн; направлення позивачем та отримання відповідачем 14.07.2014 заяви-2 із проханням відвантажити вугілля згідно рахунків № 151 від 14.07.2014 та № 152 від 14.07.2014; отримання 14.07.2014, 21.07.2014 та 25.07.2014 відповідачем від позивача 100 000,00 грн оплати за Договором поставки; повернення відповідачем позивачу 17 723,48 грн як надлишково перерахованих за Договором поставки.

Натомість, розбіжності у позиціях сторін утворилися з приводу фактичної поставки товару відповідачем позивачу та моменту переходу права власності на товар за Договором поставки.

В матеріалах справи наявна накладна № 51516953 від 24.07.2014, якою підтверджується факт розміщення 24.07.2014 вантажу (антрацит марки (13-25) масою 66 700 т), який є власністю Товариства з обмеженою відповідальністю "Славресурс", у вагоні № 67696468 ПВ та відправлення його Товариством з обмеженою відповідальністю "Славресурс" зі станції Дроново зі станцією призначення Солотвино ІІ.

Пунктом 3.4 Договору поставки визначено, що перехід права власності переходить покупцю на визначеній станції Солотвино.

Оскільки вказана накладна, на яку головним чином посилається відповідач як на доказ виконання своїх зобов'язань за Договором поставки, підтверджує лише відвантаження товару уповноваженою продавцем особою, а не його отримання покупцем на станції Солотвино, тому немає підстав вести мову про отримання у власність позивачем вказаного вище товару в порядку п. 3.4 Договору поставки.

Пунктом 3.5 Договору поставки вказано, що продавець несе відповідальність за збереження товару з часу його прийняття до перевезення і під час його транспортування, а також за втрати продукції в межах норм природного зменшення і похибок вимірювань вагів (1%).

При цьому, інші документи, подані відповідачем, які на його думку свідчать про отримання товару покупцем, зокрема, додаткова угода № 2 від 25.07.2014 до Договору поставки (специфікація № 1), акт № 2 приймання-передачі вугілля поставленого від 25.07.2014 на суму 82 276,52 грн, видаткова накладна № 101 від 25.07.2014 на суму 82 276,52 грн, не можуть бути прийняті судом до уваги як належні докази, оскільки підписані лише зі сторони продавця - Товариства з обмеженою відповідальністю "Славресурс" та скріплені його печаткою, доказів надіслання вказаних документів покупцю в матеріали справи також не подано.

Заперечення відповідача також побудовані на твердженнях про підробку позивачем першої та другої сторінок Договору поставки шляхом заміни їх на інші з вигідними для нього умовами, які обґрунтовані таким: відповідач працює зі своїми контрагентами за ідентичними редакціями договору поставки, умови яких є відмінними від викладених у поданому позивачем Договорі поставки; різні інтервали, відступи на абзаци на 1, 2, 3 Договору поставки, вирівнювання тексту на сторінці 3 у всіх рядах здійснено по ширині, тоді як на сторінках 1 та 2 по лівому краю; в п. 3.4 Договору поставки станцією призначення вказано Солотвино, тоді як у заявці на поставку вказано Солотвино-2; при підписанні договорів від імені відповідача його керівник Особенко Р.Р. ставить підпис на кожній сторінці договору, а печатку лише на останній в той час, як наданий позивачем Договір поставки не містить підписів Особенка Р.Р. на 1 та 2 сторінках тощо.

Проте, вказані заперечення відповідача суд визнає необґрунтованими, недоведеними, надуманими та такими, що мають швидше характер припущень, а також цілком спростовуються відсутністю у відповідача оригіналу Договору поставки, поважних та обґрунтованих причин його відсутності не наведено. Отже, подана позивачем в копії редакція Договору поставки та оглянутий судом в судовому засіданні його оригінал, підписаний обома сторонами та скріплений їх печатками, за відсутності доказів визнання його нікчемності або ж недійсності у судовому порядку, приймається судом як доказ правомірного та законного виникнення у сторін господарських зобов'язань.

Отже, за наслідками дослідження поданих документів та аналізу пояснень сторін, суд дійшов висновку, що позивачем було оплачено на користь відповідача за Договором поставки 100 000,00 грн, оплачений товар позивачем не отримано, повернуто з оплачених коштів відповідачем лише 17 723,48 грн.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

В силу вимог ст. 663 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується зі ст.ст. 525, 526 ЦК України, відповідно до яких зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

Стаття 629 ЦК України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1 ст. 670 ЦК України, якщо продавець передав покупцеві меншу кількість товару, ніж це встановлено договором купівлі-продажу, покупець має право вимагати передання кількості товару, якої не вистачає, або відмовитись від переданого товару та його оплати, а якщо він оплачений, - вимагати повернення сплаченої за нього грошової суми.

Частиною 2 ст. 692 Цивільного кодексу України передбачено, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Зі змісту зазначеної норми права вбачається, що умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобов'язання зі своєчасного передання товару покупцю, а у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно, тобто, або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати.

Можливість обрання певного визначеного варіанта правової поведінки боржника є виключно правом покупця, а не продавця.

Оскільки оплату товару здійснено покупцем 14.07.2014, 21.07.2014 та 25.07.2014, а відвантаження товару у вагон відбулося 24.07.2014, то виходячи з умови п. 4.2 Договору поставки отримані позивачем 100 000,00 грн суд вважає попередньою оплатою за товар відповідно до рахунка-фактури № 151 від 14.07.2014, з якої 82 276,52 грн підлягають поверненню продавцем покупцю через відсутність доказів передачі товару у власність покупця, тому позовні вимоги про стягнення з відповідача 82 276,52 грн підлягають задоволенню.

Поряд з викладеним, задовольняючи позовні вимоги про стягнення попередньої оплати, суд бере до уваги попередні неодноразові звернення позивача до відповідача у досудовому порядку про повернення перерахованих ним сум коштів.

При цьому, подана позивачем рахунок-фактура № 152 від 14.07.2014 на суму 89 603,00 грн не береться судом до уваги та не оцінюється судом як доказ виставлення рахунка відповідачем, зважаючи на неподання позивачем оригіналу вказаного рахунка-фактури.

Поряд з викладеним, позивачем на підставі ст. 625 ЦК України заявлено вимогу про стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 3 340,65 грн та інфляційних втрат у розмірі 47 894,22 грн за порушення строку повернення боргу в розмірі 100 000,00 грн.

За приписами ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п.1.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» грошовим, за змістом статей 524, 533 - 535,625 Цивільного кодексу України, є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається, в тому числі, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.

У даному випадку стягнення з відповідача суми попередньої оплати за договором не є наслідком порушення ним грошового зобов'язання, а є поверненням сплаченої попередньої оплати за непоставлений товар. За своєю суттю обов'язок щодо повернення грошових коштів, отриманих як передоплата, а також зобов'язання повернути безпідставно набуте майно, не можна розцінювати як грошові зобов'язання в розумінні ст. 549, 625 Цивільного кодексу України.

Тобто, в силу закону нарахування 3% річних та інфляційних збитків є можливим лише внаслідок несвоєчасного виконання грошового зобов'язання. Проте, обов'язок поставити товар не є грошовим зобов'язанням, оскільки дії зобов'язаної сторони не пов'язуються зі сплатою грошових коштів, внаслідок чого нарахування позивачем трьох відсотків річних та інфляційних збитків на суму вартості товару, що не був у встановлений строк поставлений відповідачем, є неправомірним.

Отже, у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача 3 340,65 грн 3 % річних та розмірі 47 894,22 грн інфляційних втрат суд відмовляє з підстав, вище наведених.

Відповідно ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч. 6 ст. 231 ГК України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Статтею 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Що стосується стягнення з відповідача 3 919,96 грн пені, яку позивачем нараховано за прострочення повернення боржником коштів в сумі 82 276,52 грн у період з 24.12.2014 по 18.02.2015, то у її задоволенні суд відмовляє, оскільки умовами Договору поставки не передбачена відповідальність у вигляді сплати пені за прострочення повернення коштів попередньої оплати.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 32-34, 43, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

1.Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Славресурс" (03110, м. Київ, вул. Солом'янська, б. 6-В, кв. 13, код ідентифікаційний код 37939071) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) 82 276 (вісімдесят дві тисячі двісті сімдесят шість) грн. 52 коп. попередньої оплати та 1 235 (одну тисячу двісті тридцять п'ять) грн. 34 коп. витрат по сплаті судового збору.

Видати наказ відповідно до ст. 116 ГПК України.

2.В іншій частині позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання, оформленого відповідно до вимог статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя О.М. Ярмак

Повне рішення складено: 04.04.2016