ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" квітня 2016 р. Справа № 911/774/16

За позовом Комунального підприємства «Виробниче управління комунального господарства»

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

про стягнення 49 854,02 грн

Суддя Горбасенко П.В.

За участю представників:

від позивача ОСОБА_2 (дов. б/н від 15.01.2016);

від відповідача ОСОБА_3 (дов. № 1758 від 13.07.2015);

Присутня: ОСОБА_4

Обставини справи:

Комунальне підприємство «Виробниче управління комунального господарства» (далі позивач) звернулося з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі відповідач) про стягнення 49 854,02 грн заборгованості, з яких: 27 374,42 грн боргу за надані згідно договору № 239 від 01.04.2012 послуги, 10 918,60 пені, 10 572,71 грн інфляційних втрат та 988,32 грн 3 % річних.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобовязань за договором № 239 від 01.04.2012.

Ухвалою господарського суду Київської області від 10.03.2016 порушено провадження у справі № 911/774/16, розгляд справи призначено на 25.03.2016.

25.03.2016 до канцелярії господарського суду Київської області від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 6312/16 від 25.03.2016), згідно якого останній визнав позовні вимоги безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, який прийнято судом.

У судовому засіданні 25.03.2016 оголошено перерву до 01.04.2016.

Представник позивача в судовому засіданні 01.04.2016 підтримав позов у повному обсязі, представник відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог.

Заяв чи клопотань про застосування позовної давності до вимог позивача відповідачем не заявлено.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні в ній докази, оцінивши їх в сукупності та заслухавши пояснення представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

01.04.2012 між Комунальним підприємством «Виробниче управління комунального господарства» (Підрядник) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (Замовник) укладено договір № 239, згідно якого підрядник зобовязався своєчасно, згідно графіків, вивозити та утилізувати побутове сміття з обєктів замовника: магазин «Смак» по вул. Лютнева, 12, магазин по вул. Мануїльського щодня із загальних збірників, магазин «Смак» по вул. К. Шлях, 79 з двох контейнерів три рази на тиждень, від кафе «Козак» по вул. Соцмістечко, 350 з одного контейнера два рази на тиждень, магазин по вул. Ленінградська, 16, магазин по вул. К. Шлях, 11, кінотеатр, кіоск біля кінотеатру, палатка біля кінотеатру щодня із загальних збірників, а замовник мати необхідну кількість контейнерів для збору та тимчасового зберігання побутового сміття від магазину «Смак» по вул. К. Шлях, 79; магазину «Смак» по вул. Лютнева, 12; кафе «Козак» вул. Соцмістечко, 350; магазин по вул. Мануїльського, 17, магазин по вул. Ленінградська, 16, магазин по вул. К. Шлях, 11, кінотеатр «Європа», кіоск біля кінотеатру, палатка біля кінотеатру; проводити оплату щомісячно по предявлених підрядником рахунках не пізніше 10-го числа кожного місяця в сумі: 898,05 грн + додатково згідно рахунків складених на основі підписаних замовником товарно-транспортних накладних.

Згідно п. 3.0., 3.1. договору ціна послуги за вивіз та утилізацію 1 куб. м. сміття складає 48,36 грн з ПДВ. Обєм робіт по вивозу сміття на рік складає 11 015,44 грн + додатково згідно товарно-транспортних накладних, підписаних замовником. На місяць: 18,57 куб.м. на суму 898,05 грн з ПДВ.

Договір складено в 2-х примірниках, по примірнику для кожної із сторін, кожен з яких має однакову юридичну силу і діє з 01 квітня 2012 року по 31 березня 2013 року (п. 5.4. договору).

Суд встановив, що договір № 239 від 01.04.2012 припинив свою дії 31.03.2013, не є продовженим сторонами на новий строк.

Позивач в якості обґрунтування позовних вимог посилається на те, що станом на 01.02.2016 відповідач має перед позивачем борг за надані послуги згідно договору № 239 від 01.04.2012 у сумі 27 374,42 грн, що підтверджується товарно-транспортними накладними за період з 06.06.2013 по 06.02.2014 (а.с. 58-121). Крім того, позивачем надано суду акти виконаних робіт за період з 30 червня 2013 року по 25 грудня 2014 року(а.с. 39-57), підписані та скріплені печаткою позивача.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивач просить стягнути з відповідача борг за послуги надані після закінчення строку дії договору № 239 від 01.04.2012; претензії щодо оплати відповідачем наданих позивачем за період дії спірного договору послуг (з 01.04.2012 до 31.03.2013) у останнього відсутні.

Предметом позову є вимоги про стягнення 27 374,42 грн боргу за надані згідно договору № 239 від 01.04.2012 послуги, 10 918,60 пені, 10 572,71 грн інфляційних втрат та 988,32 грн 3 % річних.

Суд встановив, що між сторонами виникли правовідносини з надання послуг.

Частиною першою ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобовязання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обовязку.

Майнові зобовязання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (абз. 2 ч. 1 ст. 175 ГК України).

Згідно ч. 1 ст. 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

Частиною першою ст. 901 ЦК України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Пунктом першим статті 193 Господарського кодексу України та статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що договір № 239 від 01.04.2012 припинив свою дії 31.03.2013; претензії щодо оплати відповідачем наданих позивачем за період дії спірного договору послуг (з 01.04.2012 до 31.03.2013) у останнього відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивачем, належними та допустимими доказами у розумінні ст.ст. 33, 34 ГПК України, не доведено суду пролонгації сторонами договору № 239 від 01.04.2012 (укладення між сторонами додаткової угоди про продовження строку дії договору, тощо), а відтак, наявності у відповідача боргу з оплати за надані згідно договору № 239 від 01.04.2012 послуги.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовна вимога про стягнення 27 374,42 грн боргу за надані згідно договору № 239 від 01.04.2012 послуги є безпідставною, необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Крім того, у звязку з неналежним виконанням відповідачем грошових зобовязань за договором позивач просить стягнути з відповідача 10 918,60 пені, 10 572,71 грн інфляційних втрат та 988,32 грн 3 % річних.

Враховуючи те, що позовні вимоги про стягнення 10 918,60 пені, 10 572,71 грн інфляційних втрат та 988,32 грн 3 % річних є похідними від вимоги про стягнення 27 374,42 грн боргу за надані згідно договору № 239 від 01.04.2012 послуги, у задоволенні якої відмовлено судом, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення 10 918,60 пені, 10 572,71 грн інфляційних втрат та 988,32 грн 3 % річних.

Суд критично оцінює доводи представника позивача про те, що відповідач оплатив позивачу надані послуги по вивезенню ТПВ з 01.04.2012 по 01.06.2013, чим підтвердив та визнав дію договору № 239 від 01.04.2012, вже після закінчення 31.03.2013, оскільки проведений 06.06.2013 відповідачем платіж у сумі 3 947,71 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 315 від 06.06.2013 (а.с. 172), був здійснений по оплаті боргу за вивезення сміття за березень 2013 року у сумі 1 502,60 грн, а на суму 2 445,11 грн відповідачем було помилково здійснено переплату (3 947,71 грн 1 502,60 грн), для повернення якої відповідач звернувся до позивача з листом-вимогою від 30.03.2016 (а.с. 170).

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до статей 44, 49 ГПК України, покладаються судом на позивача.

Керуючись ст.ст. 44, 49, 82-85 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Повне рішення складено: 05.04.2016

Суддя П.В.Горбасенко