РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.03.2016Справа №910/15971/15

За позовом Національного банку України

до Публічного акціонерного товариства "Холдінгова компанія "Київміськбуд"

про стягнення штрафних санкцій

Суддя Трофименко Т.Ю.

Представники сторін:

Від позивача: Григорчук В.І. по довіреності № 18-208/2794-5605 від 28.04.2011р.

Від відповідача: Клименко О.А. по довіреності № 00123/2/1415 від 23.12.2015р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У червні 2016 року позивач звернувся до господарського суду міста Києва з позовною заявою до відповідача про стягнення пені в сумі 1 066 136,50 грн. та штрафу в сумі 441 594,69 грн. у зв'язку з порушенням строків виконання зобов'язань щодо передачі об'єктів будівництва (14 квартир) за договором про інвестування у житлове будівництво від 22.08.2013 року № Г-2245.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення Відповідачем умов договору №Г-2245 від 22.08.2013р. про інвестування у житлове будівництво в частині порушення строків передачі об'єктів будівництва, а саме 14 квартир загальною площею 657,70 кв.м, з простроченням терміну, визначеного у вказаному правочині, що стало підставою для звернення до суду з розглядуваним позовом.

Рішенням господарського суду міста Києва від 10.09.2015 року (суддя Борисенко І.І.) позов задоволено та стягнуто з відповідача на користь позивача пеню в сумі 1 066 136,50 грн. та штраф у сумі 441 594,69 грн.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 07.12.2015 року (судді: Майданевич А.Г., Лобань О.І., Федорчук Р.В.) зазначене рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Не погоджуючись з вказаними судовими рішеннями, публічного акціонерного товариства "Холдінгова компанія "Київміськбуд" звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою.

Постановою Вищого господарського суду міста Києва від 24.02.2016р., касаційну скаргу публічного акціонерного товариства "Холдінгова компанія "Київміськбуд" задоволено. Постанову Київського апеляційного господарського суду від 07.12.2015 року та рішення господарського суду міста Києва від 10.09.2015 року скасовано та справу направлено на новий розгляд до господарського суду міста Києва.

Автоматичною системою документообігу Господарського суду міста Києва справу № 910/15971/15 передано на новий розгляд судді Трофименко Т.Ю.

Ухвалою суду від 14.03.2016р. суддею Трофименко Т.Ю. прийнято справу 910/15971/15 до свого провадження та призначено до розгляду на 30.03.2016р..

У даному судовому засіданні представник позивача подав додаткові пояснення по справі та підтримав заявлені позовні вимоги.

Представник відповідача в даному судовому засіданні подав письмовий відзив на позов, відповідно до якого вказує на те, що Компанією не завдано будь-яких значних збитків чи інших втрат, матеріальної або будь-якої іншої шкоди Позивачу, також Позивачем не доведені обставини щодо відповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, тобто є неспіврозмірним та не наданий відповідний розрахунок такого розміру.

Близько 80 відсотків акцій ПАТ "ХК "Київміськбуд" належить територіальній громаді міста Києва, тому задоволення позову завдасть суттєвих збитків основному акціонеру холдингу - територіальній громаді міста Києва.

З боку Компанії вживались заходи щодо вчасного виконання зобов'язань, однак складна соціально-економічна та політична ситуація в країні, збільшення курсу гривні, призвели до необхідності внесення змін в угоди на постачання, які зумовили, у тому числі, використання інших матеріалів, придбання яких потребувало додаткового часу та коштів.

Також, не з вини Компанії районними в місті Києві державними адміністраціями затримувалось отримання Розпоряджень про присвоєння поштових адрес новозбудованим об'єктам, що стало підставою для відтермінування виконання зобов'язань.

Крім того, Компанією з метою належного виконання зобов'язань за договором, на адресу Позивача направлялись листи, якими повідомлялись причини затримки введення будинків в експлуатацію та передача майна Позивачу, а також направлялась додаткова угода про внесення змін щодо термінів передачі квартир Позивачу. Проте, направлена угода залишилась без реагування з боку Національного банку України.

Враховуючи зазначене, заявлені позовні вимоги є неспіврозмірними, у співвідношенні з ціною самої нерухомості, яку придбав Позивач.

Пунктом 7.2 Договору визначено, що у разі порушення забудовником строків передачі об'єктів будівництва забудовник сплачує інвестору пеню у розмірі 0,1 відсотка вартості несвоєчасно переданих квартир за кожний день прострочення до дня виконання зобов'язань, а за прострочення понад тридцять днів додатково сплачується штраф у розмірі 7 відсотків вказаної вартості.

Але, цей пункт Договору в частині сплати пені за несвоєчасну передачу об'єктів нерухомості відповідно до чинного законодавства не може бути застосовано.

Згідно ч.1 ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватись неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Пунктом 3 частини 1 ст. 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Та разом з цим, згідно ч.3 ст.549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Передача об'єктів будівництва не є грошовим зобов'язанням.

Відповідно до ст.549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Штраф застосовується одноразово у випадку прострочення боржником виконання зобов'язання понад встановлений сторонами зобов'язання термін та може встановлюватися за будь-яке порушення, тоді як пеня має триваючий характер, тобто нараховується за певний проміжок часу, є видом відповідальності за невиконання, за загальним правилом, виключно грошового зобов'язання. Аналіз положень діючого законодавства, що регулює питання стягнення з боржника пені, зокрема, ч. З ст. 549 ЦК України, Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», свідчить про те, що платником пені може виступати лише особа, що несе грошові зобов'язання перед своїм контрагентом. Таким чином, встановлена у п. 7.2. Договору санкція, не відповідає чинному законодавству і суперечить визначенню поняття пені.

Отже, Національному банку України не завдано будь-яких збитків чи інших витрат, а заявлені позовні вимоги є неспіврозмірними, у співвідношенні з ціною самої нерухомості, яку придбав Позивач.

Крім того, відповідач просив зменшити розмір штрафних санкцій, які заявлені Позивачем до 300 000 грн.

У судовому засіданні 30.03.2016р. відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України договір - є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків. Цивільні права і обов'язки виникають як з передбачених законом договорів, так і з договорів, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

Договір - це категорія цивільного права, яка визначається як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. До зобов'язань, що виникають з договорів, застосовуються загальні положення про зобов'язання, якщо інше не випливає із закону або самого договору. Як і будь-який правочин, він є вольовим актом, оскільки виражає спільну волю сторін, що втілюється у договорі. Змістом договору є, власне, ті умови, на яких сторони погоджуються виконувати договір, і вони мають дотримуватися взятих на себе зобов'язань.

З матеріалів справи вбачається, що 22.08.2013р. між Національним банком України (надалі - Інвестор) та Публічним акціонерним товариством "Холдингова компанія "Київміськбуд" (надалі - Забудовник) укладено договір №Г-2245 про інвестування у житлове будівництво, згідно з п.1.1 якого інвестор в порядку та на умовах, визначених даним договором, бере участь у здійсненні фінансування будівництва об'єктів будівництва, перелік яких зазначений у додатку №1 до Договору, а Забудовник зобов'язується в порядку, строки та на умовах, визначеним цим Договором, збудувати та передати інвестору об'єкти будівництва належної якості за актами приймання-передавання за кожною адресою та зареєструвати їх в департаменті будівництва та житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації.

За умовами укладеного між сторонами правочину, останній вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 31.12.2014р., але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за цим Договором (п. 10.1 Договору).

Частинами 1, 2 ст. 9 Закону України "Про інвестиційну діяльність" передбачено, що основним правовим документом, який регулює взаємовідносини між суб'єктами інвестиційної діяльності, є договір (угода). Укладання договорів, вибір партнерів, визначення зобов'язань, будь-яких інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України, є виключною компетенцією суб'єктів інвестиційної діяльності.

Інвестиціями є всі види майнових та інтелектуальних цінностей, що вкладаються в об'єкти підприємницької та інших видів діяльності, в результаті якої створюється прибуток (доход) або досягається соціальний ефект (ч. 1 ст.1 Закону України "Про інвестиційну діяльність").

Отже, Договір про інвестування у житлове будівництво за своєю правовою природою є інвестиційним договором, який укладений відповідно до ст. 9 Закону України "Про інвестиційну діяльність" та набув чинності в порядку, що передбачений п. 10.1 вказаного Договору.

З огляду на встановлений ст. 204 ЦК України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги Договір про інвестування у житлове будівництво як належну підставу у розумінні норм ст.11названого Кодексу України для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов'язків.

За змістом ч. 5 ст.7 Закону України "Про інвестиційну діяльність" інвестор має право володіти, користуватися і розпоряджатися об'єктами та результатами інвестицій, включаючи реінвестиції та торговельні операції на території України, відповідно до законодавчих актів України.

У п. 3.1 Договору про інвестування у житлове будівництво передбачено, що загальна вартість об'єктів будівництва за даним договором становить 58 383 650,55 грн., в тому числі ПДВ - 9 730 608,43 грн.

Згідно з п. 3.2 Договору ціна за 1 квадратний метр об'єктів будівництва визначена по кожній окремій квартирі у Адресному переліку квартир, що наведено у Додатку №1 до цього Договору.

Оплата проводиться інвестором в національній валюті України - гривнях протягом 5 робочих днів з дати підписання договору в сумі, яка передбачена п. 3.1 (п.4.1 Договору).

Як вбачається з матеріалів справи, зобов'язання позивача, як Інвестора по вказаному правочину були виконані належним чином, на підтвердження чого суду було надано меморіальний ордер № (#723449236) від 27.08.2013р. на суму 58 383 650,55 грн., що становить 100% вартості Об'єктів будівництва за Договором.

Таким чином, судом встановлено, що позивач зобов'язання здійснити фінансування об'єкту будівництва відповідно до п 4.1 Договору виконав належним чином.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (ч.1ст.530 Цивільного кодексу України).

Пунктом 5.1 Договору визначено, що Забудовник передає Інвестору об'єкти будівництва за актами приймання-передавання у строки, що зазначені у Додатку 1 до даного Договору.

Відповідно до п. 6.1.5 Договору Забудовник зобов'язаний передати у власність Інвестору об'єкти будівництва у строки та в порядку, визначеному цим Договором.

Відповідно до п.п.6.1.8 п.6.1 вказаного вище правочину, у строк, визначений у п. 5.1 вказаного правочину, Забудовник зобов'язаний передати Інвестору об'єкт будівництва за актом приймання-передавання об'єкта будівництва разом із документами, визначеними у п.5.2 Договору.

У п. 5.2 Договору сторони домовилися, що після підписання актів приймання-передавання та отримання Забудовником оплати згідно з п. 3.1 Договору Забудовник передає Інвестору на кожну окрему квартиру наступні документи:

- завірену своєю печаткою копію сертифікату відповідності закінченого будівництвом житлового будинку;

- технічний паспорт на кожну квартиру;

- у разі необхідності, інший документ для оформлення права власності на об'єкт будівництва.

Згідно з пунктом 4.2 Договору якщо фактична площа Об'єкта будівництва буде відрізнятись у сторону збільшення/зменшення більше як на 0,50 квадратних метрів (по кожній окремій квартирі), Сторони здійснюють остаточний перерахунок на підставі технічного паспорту квартири у Об'єкті будівництва, виданого Київським міським бюро технічної інвентаризації на об'єкти нерухомого майна (далі - БТІ) або іншої уповноваженої організації виходячи з вартості 1 (одного) кв.м. Об'єкта будівництва, визначеного відповідно до умов цього Договору згідно Додатку 1 до моменту підписання Акта приймання - передавання Об'єктів будівництва.

Судом встановлено, що на виконання вимог пункту 4.2 Договору Інвестором згідно з меморіальним ордером № (#967087536) від 03.04.2015р. було перераховано на рахунок Забудовника 175 293,80 грн.

Як слідує з матеріалів справи, Додатком №1 до Договору про інвестування у житлове будівництво від 22.08.2013р. в редакції додаткового договору №Г-2277 від 15.10.2013р. сторони погодили адресний перелік квартир у житлових будинках за будівельними адресами, які Забудовник зобов'язаний був передати Інвестору за спірним правочином.

Так, у вказаному додатку зазначено, зокрема, що квартири, які знаходяться у житловому будинку №28-32 по вул. Радунській в м. Києві, а саме: 19, 30, 41, 47, 212, 217, 223, 228, 234, 239, 245, 246, 249, 250 Забудовник зобов'язався передати Інвестору у 3кварталі 2014 року, тобто не пізніше 30.09.2014р.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, лише 19.03.2015р. Публічним акціонерним товариством "Холдингова компанія "Київміськбуд" було передано, а Національним банком України прийнято 14 квартир загальною площею 657,70 кв.м., на загальну суму 6 308 495,60 грн. на підтвердження чого суду було надано Акт №5 від 19.03.2015р.

Таким чином, судом встановлено, що Публічне акціонерне товариство "Холдингова компанія "Київміськбуд" порушило зобов'язання за Договором про інвестування у житлове будівництво в частині передачі Національному банку України об'єкта будівництва у строк, визначений за домовленістю сторін.

Відповідно до ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Невиконання зобов'язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) ст. 610 Цивільного кодексу України кваліфікує як порушення зобов'язання.

Частиною 1 ст. 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно з ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Статтею 230 Господарського кодексу України визначено, що порушення зобов'язання є підставою для застосування господарських санкцій (неустойка, штраф, пеня). Штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Отже, порушення боржником прийнятих на себе зобов'язань тягне за собою відповідні правові наслідки, які полягають у можливості застосування кредитором до боржника встановленої законом або договором відповідальності.

При цьому, право учасників господарських правовідносин встановлювати інші, ніж передбачено Цивільним кодексом України, види забезпечення виконання зобов'язань, у тому числі, встановлювати неустойку за порушення негрошового зобов'язання, визначено частиною 2 ст. 546 Цивільного кодексу України, що узгоджується із свободою договору, яка передбачена ст. 627 Цивільного кодексу України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, суб'єкти господарських відносин при укладенні договору наділені правом забезпечення виконання господарських зобов'язань шляхом встановлення окремого виду відповідальності - договірної санкції за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов'язань. Аналогічну позицію висловлено Вищим господарським судом України в інформаційному листі №01-06/249 від 15.03.2011р.

Відповідно до п. 7.2 Договору у разі порушення Забудовником строків передачі об'єкта будівництва останній сплачує Інвестору пеню у розмірі 0,1% вартості несвоєчасно переданих квартир, а за прострочення понад 30 днів додатково стягується штраф у розмірі 7% вказаної вартості.

Одночасно, як зазначалось вище, спір у даній справі виник внаслідок порушення відповідачем негрошового зобов'язання, а саме порушення строків, встановлених Договором про інвестування у житлове будівництво передачі об'єкта будівництва.

При цьому, за висновками суду, та обставина, що за порушення передбаченого строку передачі об'єктів будівництва Інвестору, Забудовник сплачує Позивачу неустойку у вигляді пені у розмірі 0,1% вартості несвоєчасно переданих квартир, за яким допущено прострочення виконання, не перетворює цю неустойку в пеню за порушення грошового зобов'язання, а отже відсутні підстави для обмеження розміру нарахованої неустойки подвійною обліковою ставкою Національного банку України. Аналогічну позицію наведено у постанові від 03.12.2013р. Верховного Суду України по справі №908/43/13-г.

Наразі, Позивачем було нараховано неустойку за порушення строків передачі об'єкта будівництва на суму 6 308 495,60 грн. за 169 днів прострочення. При цьому, позивач виходив з наступного розрахунку: 455 924,70 грн. + 455 924,70 грн. + 454 931,40 грн. + 452 944,80 грн. + 431 376,00 грн. + 438 944,00 грн. + 438 944,00 грн. + 432 322,00 грн. + 429 484,00 грн. + 435 160,00 грн. + 465 432,00 грн. + 473 000,00 грн. + 473 946,00 грн. + 470 162,00 грн. = 6 308 495,60 грн. х 0,1 % /розмір пені/ = 6 308,50 грн. х 169 /днів прострочення/ = 1 066 136,50 грн.

Після проведення власного розрахунку, господарським судом встановлено, що позивачем проведено вірний розрахунок пені за несвоєчасне виконання Публічним акціонерним товариством "Холдингова компанія "Київміськбуд" прийнятих зобов'язань за вказаним вище правочином, у зв'язку з чим суд дійшов висновку про задоволення стягнення пені в розмірі 1 066 136,50 грн.

Частинами 1, 2 ст. 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Відповідно до ст. 617 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язання, відсутність у боржника необхідних коштів. Аналогічні положення викладені у ст. 218 Господарського кодексу України.

Відповідачем належними та допустимими доказами не було доведено відсутності вини в порушенні Публічним акціонерним товариством "Холдингова компанія "Київміськбуд" прийнятих на себе зобов'язань в частині передачі об'єкта будівництва Національному банку України у відповідності до умов укладеного між сторонами Договору.

Також, позивачем нараховано штраф, відповідно до п. 7.2 Договору у розмірі 441 594,69 грн. (7% штрафу нарахованих на загальну вартість фактично переданих квартир в розмірі 6 308 495,60 грн.).

Суд вважає вимогу про стягнення з відповідача 441 594,69 грн. штрафу обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене та приймаючи до уваги, що Відповідачем належними та допустимими доказами не було спростовано вини Публічного акціонерного товариства "Холдингова компанія "Київміськбуд" у порушенні строків здачі об'єкта будівництва, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Національного банку України до Публічного акціонерного товариства "Холдингова компанія "Київміськбуд" про стягнення пені у розмірі 1 066 136,50 грн. та 441 594,69 грн. штрафу є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Заперечення відповідача викладені у відзиві щодо того, що районними державними адміністраціями затримувались отримання Розпоряджень про присвоєння поштових адрес новозбудованим об'єктам, що стало підставою ля відтермінування виконання зобов'язань, судом до уваги не приймається, з огляду на наступне.

По-перше, у частині 2 статті 193 Господарського кодексу України вказано, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

У пункті 5.2 Договору сторони домовились, що забудовник передає інвестору на кожну окрему квартиру наступні документи: завірену своєю печаткою копію сертифікату відповідності закінченого будівництва житлового будинку, технічний паспорт на кожну квартиру, у разі необхідності інший документ для оформлення права власності на об'єкти будівництва.

З вказаного пункту Договору вбачається, що відповідач взяв на себе зобов'язання з оформлення технічної та правовстановлюючої документації для НБУ на об'єкти нерухомості, зокрема, забезпечити присвоєння поштової адреси даним об'єктам.

Пунктом 4.16 Положення про реєстр адрес у місті Києві, затвердженого рішенням Київської міської ради "Про деякі питання ведення реєстрів адрес, вулиць та інших поіменованих об'єктів у місті Києві" №337/9394 від 22.05.2013 р. (надалі - "Положення"), передбачено, що присвоєння поштових адрес багатоквартирним житловим будинкам, домоволодінням, житловим будинкам садибного типу, індивідуальним дачним та садовим будинкам здійснюється розпорядженням відповідної районної в місті Києві державної адміністрації. Заявники подають заяву про присвоєння поштової адреси до дозвільного центру відповідної районної в місті Києві державної адміністрації.

На виконання п. 4.17 Положення необхідно до заяви про присвоєння поштової адреси додати такі документи: завірену в установленому порядку копію документу, що посвідчує право власності на земельну ділянку чи право користування земельною ділянкою (за необхідності); для юридичної особи та фізичної особи-підприємця - копію виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців; для новозбудованих об'єктів - зареєстровану декларацію про готовність об'єкта до експлуатації або сертифікат, що засвідчує відповідність закінченого будівництвом об'єкта проектній документації та підтверджує його готовність до експлуатації; копію виконавчого (контрольно-геодезичного) знімання, зареєстрованого в містобудівному кадастрі міста Києва (для закінченого будівництвом об'єкта); довідка Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про сплату пайової участі у створенні соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури м. Києва (при цьому показники загальної площі (площ) та функціонального призначення об'єкта в цій довідці мають відповідати фактичним показникам загальної площі (площ) та функціонального призначення) або рішенню Київської міської ради про звільнення від сплати пайової участі у створенні соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури м. Києва (при цьому показники загальної площі (площ) та функціонального призначення об'єкта в такому рішенні мають відповідати фактичним показникам загальної площі (площ) та функціонального призначення); копію технічного паспорту об'єкта нерухомого майна, виготовленого відповідним суб'єктом господарювання згідно з наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України "Про затвердження Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна" №127 від 24 травня 2001 року.

Даним пунктом Положення відповідній районної в місті Києві державній адміністрації надається 18 робочих днів з дати звернення особи для присвоєння поштової адреси багатоквартирному житловому будинку.

Наведене Положення існувало на момент укладення сторонами Договору та прийняття відповідачем на себе зобов'язання щодо строку передачі квартир.

Таким чином, забудовник укладаючи п.п. 5.1 та 5.2 Договору зобов'язаний був урахувати вказаний термін на отримання поштової адреси (18 робочих днів) та вчинити всі необхідні дії для належного виконання своїх зобов'язань з передачі спірних квартир у строк визначений Договором.

По-друге, у п. 8.1 Договору сторони встановили перелік обставин непереборної сили, за яких сторони не несуть відповідальність за невиконання або неналежне виконання зобов'язань за цим Договором, які сторони не могли передбачити або запобігти.

На думку суду, позивач для належного виконання своїх зобов'язань за Договором міг та повинен був передбачити, що для отримання поштової адреси йому необхідно звернутися районної в місті Києві державної адміністрації за 18 робочих днів до спливу строку, визначеного п. 5.1 Договору.

Крім того, суд звертає увагу відповідача на те, що порушення боржником прийнятих на себе зобов'язань тягне за собою відповідні правові наслідки, які полягають у можливості застосування кредитором до боржника встановленої законом або договором відповідальності. При цьому, право учасників господарських правовідносин встановлювати інші, ніж передбачено Цивільним кодексом України, види забезпечення виконання зобов'язань, визначено частиною другою статті 546 Цивільного кодексу України, що узгоджується зі свободою договору, яка передбачена статтею 627 Цивільного кодексу України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, суб'єкти господарських відносин, при укладенні договору, наділені правом забезпечення виконання господарських зобов'язань шляхом встановлення окремого виду відповідальності - договірної санкції за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов'язань. Аналогічну позицію висловлено Вищим господарським судом України в інформаційному листі № 01-06/249 від 15.03.2011.

Окрім цього, відповідно до частини другої статті 231 Господарського кодексу України у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах:

за порушення умов зобов'язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг);

за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Виходячи із положень зазначеної норми, застосування до боржника, який порушив господарське зобов'язання, штрафних санкцій у вигляді пені, штрафу, передбачених абзацом третім частини другої статті 231 Господарського кодексу України, можливо при сукупності відповідних умов, а саме: якщо інший розмір певного виду штрафних санкцій не передбачений договором або законом; якщо, між іншим, порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, якщо допущено прострочення виконання негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товарів, виконанням робіт, наданням послуг з вартості яких і вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафу.

Спір у даній справі виник внаслідок порушення Відповідачем негрошового зобов'язання, зокрема, порушення строків, встановлених Договором передачі об'єкта будівництва.

Відповідно до пункту 7.2 Договору, у разі порушення забудовником строків передачі об'єкта будівництва останній сплачує інвестору пеню у розмірі 0,1% вартості несвоєчасно переданих квартир за кожний день прострочення до дня виконання зобов'язань, а за прострочення понад 30-ть днів додатково стягується штраф у розмірі 7% вказаної вартості.

Таким чином, за порушення передбаченого строку передачі об'єктів будівництва інвестору, забудовник сплачує позивачу неустойку у вигляді пені у розмірі 0,1% вартості несвоєчасно переданих квартир, за яким допущено прострочення виконання, яка не є пенею за порушення грошового зобов'язання, відтак відсутні підстави для обмеження розміру нарахованої неустойки подвійною обліковою ставкою Національного банку України. Аналогічну позицію наведено у постанові від 03.12.2013 Верховного Суду України у справі № 908/43/13-г.

У пункті 1 Інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-8/211 від 07.04.2008 р. «Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексу України» зазначено, що спеціальні норми Господарського кодексу України, які встановлюють особливості регулювання майнових відносин суб'єктів господарювання, підлягають переважному застосуванню перед тими нормами Цивільного кодексу України, які містять відповідне загальне регулювання. Наприклад, правила частини першої статті 232 Господарського кодексу України, відповідно до якої збитки відшкодовуються в частині, не покритій штрафними санкціями (залікова неустойка), підлягають переважному застосуванню перед правилами частини першої статті 624 Цивільного кодексу України, відповідно до якої неустойка підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків (штрафна неустойка).

При цьому, слід враховувати, що відповідно до частини другої статті 4 Цивільного кодексу України основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Тому в разі, якщо норми Господарського кодексу України не містять особливостей регулювання майнових відносин суб'єктів господарювання, а встановлюють загальні правила, які не узгоджуються із відповідними правилами Цивільний кодекс України, слід застосовувати правила, встановлені Цивільний кодекс України.

За таких обставин, до спірних правовідносин підлягають застосуванню спеціальні норми Господарського кодексу України, які регулюють майнову відповідальність суб'єктів господарювання за порушення господарських зобов'язань.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов'язань передбачено частиною другою статті 231 Господарського кодексу України, а одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить приписам статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Зокрема, такий висновок викладено у постанові Верховного Суду України, від 09.04.2012 № 3-88гс11.

Конституція України у статті 61 передбачає, що ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Вказана норма міститься у розділі II «Права, свободи та обов'язки людини і громадянина», а тому положення статті 61 Конституції України стосуються в першу чергу фізичних осіб.

Конституційний Суд України у справі про відповідальність юридичних осіб (рішення № 7-рп/2001 від 30 травня 2001 року у справі № 1-22/2001) дійшов висновку що загальновизнаним є поділ юридичної відповідальності за галузевою структурою права на такі основні види: цивільно-правову, кримінальну, адміністративну та дисциплінарну. Виходячи зі змісту даного тлумачення не можуть бути ототожнені поняття санкцій та вид відповідальності. Пеня та штраф не є окремими видами відповідальності, а є різновидом штрафних санкцій. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Таким чином, згідно зі статтею 61 Конституції не обмежується розмір санкцій чи їх набір при притягненні до одного виду юридичної відповідальності.

Крім того, можливість одночасного застосування штрафу та пені прямо вбачається із Господарського кодексу України (стаття 231), який передбачає можливість одночасного застосування пені та штрафу.

Аналогічну правову позицію щодо можливості одночасного стягнення пені та штрафу у господарських зобов'язаннях викладено також у постановах Вищого господарського суду України від 11.11.2015 у справі № 911/2418/15, від 27.10.2015 у справі № 924/303/15, від 12.05.2015 у справі № 910/9209/13, від 05.02.2015 у справі № 910/7041/14, від 30.03.2015 у справі № 911/3222/14, від 07.10.2015 у справі № 924/218/15, від 11.11.2015 у справі № 911/2418/15, від 02.12.2015 у справі № 921/1209/14-г/9; від 09.12.2015 у справі № 908/2111/15-г; від 11.01.2016 у справі № 906/1249/15 та багатьох інших.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Згідно зі ст. 233 Господарського кодексу України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Частина третя статті 551 Цивільного кодексу України передбачає, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Частиною 2 ст.20 ГК України встановлено, що права та законні інтереси суб'єктів господарювання захищаються, зокрема, шляхом застосування штрафних санкцій, іншими способами, передбаченими законом.

Правовий аналіз названих статей свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду.

Однак, відповідачем не надано доказів в обґрунтування клопотання про зменшення розміру пені. Посилання відповідача на те, що він не завдав позивачу будь-яких збитків чи інших втрат, а тому заявлені позовні вимоги є неспіврозмірними у співвідношенні з ціною самої нерухомості, яку придбав позивач не є винятковим випадком у розумінні частини 3 статті 83 Господарського процесуального кодексу України, за наявності якого можливо зменшити розмір пені. Тому клопотання відповідача про зменшення суми пені задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012р. "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Відповідач заявлених до нього вимог не спростував, відсутність у нього заборгованості станом на день розгляду справи не довів.

Підсумовуючи все вищевикладене, судом задовольняються позовні вимоги повністю.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України з відповідача на користь позивача стягуються понесені ним витрати по судового збору.

Враховуючи викладене та керуючись ст.49, ст.ст. 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги задовольнити повністю.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Холдингова компанія "Київміськбуд" (01010, м. Київ, вул. Суворова, 4/6, ідентифікаційний код 23527052) на користь Національного банку України (01601, м. Київ, вул. Інститутська, буд. 9, ідентифікаційний код 00032106) пеню в розмірі 1 066 136 (один мільйон шістдесят шість тисяч сто тридцять шість) грн. 50 коп. та 441594 грн. (чотириста сорок одну тисячу п'ятсот дев'яносто чотири) грн. 69 коп., 30 154 (тридцять тисяч сто п'ятдесят чотири) грн. 62 коп. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 01.04.2016р.

Суддя Т. Ю. Трофименко