РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.03.2016Справа №910/955/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "АДІУМ"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "АЕК Інженіринг"

про стягнення 644603,58 грн.

Суддя Гумега О.В.

Представники:

від позивача: Гергель С.В. за довіреністю № 29/22/16 від 12.02.2016

від відповідача: Святюк Т.О. за довіреністю б/н від 10.03.2016

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "АДІУМ" (позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "АЕК Інженіринг" (відповідач) про стягнення 644 603,58 грн. на підставі Договору підряду на виконання робіт № 53/11 від 27.11.2013, з яких: 372474,85 грн. основного боргу, 18246,17 грн. 3% річних та 253882,56 грн. інфляційних нарахувань.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на виконання умов вищенаведеного договору позивач виконав та передав відповідачу роботи, передбачені цим договором, втім відповідач виконані позивачем роботи оплатив лише частково.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.01.2016 порушено провадження у справі № 910/955/16 та призначено розгляд справи на 15.02.2016 об 11:30 год.

В судове засідання, призначене на 15.02.2016, представник позивача з'явився.

В судове засідання, призначене на 15.02.2016, представник відповідача не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, вимоги ухвали суду від 26.01.2016 не виконав, про час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином.

Представник позивача в судовому засіданні, призначеному на 15.02.2016, подав заяву про забезпечення позову. Заява залучена до матеріалів справи та передана до відділу діловодства суду для реєстрації.

В судовому засіданні, призначеному на 15.02.2016, судом перевірено виконання сторонами вимог ухвали Господарського суду міста Києва від 26.01.2016 про порушення провадження у справі № 910/955/16 та встановлено, що сторони вимоги зазначеної ухвали не виконали.

Враховуючи нез'явлення представника відповідача в судове засідання, невиконання сторонами вимог ухвали суду від 26.01.2016 та положення п. 1, 2 ч. 1 ст. 77 ГПК України, суд дійшов висновку про неможливість вирішення справи по суті в судовому засіданні, призначеному на 15.02.2016.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.02.2016 відкладено розгляд справи на 29.02.2016 о 10:10 год.

В судове засідання, призначене на 29.02.2016, представник позивача з'явився.

В судове засідання, призначене на 29.02.2016, представник відповідача не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, вимоги ухвали суду від 26.01.2016 та від 15.02.2016 не виконав, про час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином.

Представник позивача в судовому засіданні, призначеному на 29.02.2016, подав клопотання про долучення документів до матеріалів справи, а саме переліку актів прийому виконаних робіт (із зазначенням вартості робіт за кожним з них) на загальну суму 1469977,70 грн., переліку платіжних доручень (банківських виписок) із зазначенням сум, відповідно до яких відповідач здійснив оплату виконаних робіт в загальній сумі 1097502,85 грн. Клопотання судом задоволене та передане до відділу діловодства суду для реєстрації.

В судовому засіданні, призначеному на 29.02.2016, представник позивача подав клопотання про продовження строку вирішення спору. Клопотання судом задоволене, залучене до матеріалів справи та передане до відділу діловодства суду для реєстрації.

Враховуючи клопотання позивача про продовження строку вирішення спору, нез'явлення представника відповідача в судове засідання та положення ч. 1 ст. 77 ГПК України, суд дійшов висновку про неможливість вирішення справи по суті в судовому засіданні, призначеному на 29.02.2016.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.02.2016 продовжено строк вирішення спору на п'ятнадцять днів, відкладено розгляд справи на 14.03.2016 о 14:10 год.

14.03.2016 через відділ діловодства суду від представника позивача надійшов супровідний лист з додатками для долучення до матеріалів справи на виконання вимог ухвали суду, зокрема, копій Додаткової угоди № 1 від 22.01.2014 до Договору підряду № 53/11 від 27.11.2013 з листами до відповідача про підписання даної додаткової угоди, "Графіка фінансування та виконання робіт" (Додаток № 19 до Договору підряду № 53/11 від 27.11.2013), обґрунтованого розрахунку позовних вимог (основний борг, 3% річних, інфляційні нарахування) з визначенням періоду нарахування прострочення та поясненнями щодо виникнення прострочення з оплати робіт відповідно до умов Договору № 53/11 від 27.11.2013, копій актів прийому виконаних робіт № 35 за квітень 2014 року та №№ 36-48 за травень 2014 року.

В судове засідання, призначене на 14.03.2016, представники позивача та відповідача з'явилися.

Представник відповідача в судовому засіданні 14.03.2016 подав клопотання, відповідно до якого просив суд відкласти суд розгляд справи та надати можливість ознайомитись з матеріалами справи. Наведене клопотання судом задоволено частково, представнику відповідача надано можливість ознайомитись з матеріалами справи, в судовому засіданні 14.03.2016 оголошено перерву до 28.03.2016 об 11:50 год. Наведене клопотання залучене до матеріалів справи та передане до відділу діловодства суду для реєстрації.

В судове засідання, призначене на 28.03.2016, представники позивача та відповідача з'явилися.

В судовому засіданні 28.03.2016 судом розглянуто та відхилено заяву позивача про забезпечення позову, подану в судовому засіданні 15.02.2016, відповідно до якої позивач просив суд накласти арешт на розрахункові рахунки відповідача в банківських установах в межах суми в розмірі 644603,58 грн., враховуючи при цьому наявну можливість відповідача відчужити 644603,58 грн., а також з метою подальшого виконання рішення господарського суду, в разі його ухвалення на користь позивача, з огляду на таке.

Приписами ст. 66 ГПК України встановлено, що господарський суд, зокрема, за заявою сторони має право вжити, передбачених статтею 67 цього Кодексу, заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 16 "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову", із змінами та доповненнями (надалі - постанова Пленуму ВГСУ від 26.12.2011 № 16) особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 33 ГПК, обов'язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Там же зазначено, що у вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням:

розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову;

забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу;

наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову;

імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів;

запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Згідно п. 3 постанови Пленуму ВГСУ від 26.12.2011 п № 16, умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред'явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обгрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Крім того, обрані заходи до забезпечення позову не повинні мати наслідком повне припинення господарської діяльності суб'єкта господарювання, якщо така діяльність, у свою чергу, не призводитиме до погіршення стану належного відповідачеві майна чи зниження його вартості.

У поданій суду заяві про забезпечення позову позивачем не наведено суду жодних підстав, які б унеможливили захист його прав, свобод та інтересів без вжиття відповідних заходів, не надано суду належних доказів того, що грошові суми, які є у відповідача на час судового розгляду справи, можуть зникнути, зменшитись на момент виконання рішення, також, з матеріалів справи судом не встановлено обставин, які б вказували на очевидну небезпеку заподіянню шкоди правам, свободам та інтересам позивача, держави. Окрім того, позивачем не представлено жодних доказів, які б свідчили, що відповідач вживає заходи, зокрема, щодо виведення грошових коштів з розрахункових рахунків товариства.

З урахуванням вищевикладеного, суд відмовив в задоволенні заяви позивача про забезпечення позову.

Представник позивача в судовому засіданні 28.03.2016 надав усні пояснення по суті позову, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні 28.03.2016 усно заперечував проти задоволення позовних вимог.

Згідно ст. 75 ГПК України, справа розглядалась за наявними в ній матеріалами, оскільки письмовий відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи відповідачем не подано.

Після виходу суду з нарадчої кімнати, у судовому засіданні 28.03.2016 було проголошено вступну та резолютивну частину рішення та повідомлено, що повне рішення буде складено у термін, передбачений ч. 4 ст. 85 ГПК України.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, оглянувши в судових засіданнях оригінали документів, копії яких знаходяться в матеріалах справи, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

27.11.2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю "АДІУМ" (позивач), визначеним як субпідрядник, та Товариством з обмеженою відповідальністю "АЕК Інженіринг" (відповідач), визначеним як підрядник, був укладений Договір підряду на виконання робіт № 53/11 (далі - Договір).

Відповідно до п. 1.1 Договору субпідрядник (позивач) зобов'язався на свій ризик, власними силами, із своїх матеріалів, в порядку та на умовах, визначених даним Договором, виконати роботи з облаштування системи вентиляції (далі - роботи) в торгівельно-розважальному комплексі "КАРАВАН", комплекс № 4.1. (далі - об'єкт), який знаходиться за адресою: Дніпропетровська область. Дніпропетровський район, територія Ювілейної селищної ради, комплекс будівель та споруд № 17-Б. В свою чергу, підрядник (відповідач) зобов'язався прийняти ці роботи та оплатити їх згідно Додатків № 1-16 - Договірна ціна (договірна ціна тверда та може змінитися лише у випадку зміни об'єму при незмінних узгоджених розцінках).

Пунктом 2.1. Договору стосовно строку проведення монтажних робіт визначено: згідно "Графіку фінансування та проведення робіт" (Додаток № 17).

Пунктом 3.1. Договору передбачено, що вартість доручених субпідряднику робіт, зазначених у п. 1.1 цього Договору, з урахуванням вартості матеріалів субпідрядника, складає 1008672,98 грн., в тому числі ПДВ - 20%, що складає 168112,16 грн.

Водночас, пунктом 3.2 Договору передбачено, що у випадку зміни вартості робіт за рахунок зміни об'єму робіт, визначених у п. 1.1, субпідрядник узгоджує її із замовником протягом не більш 5-ти робочих днів з моменту виникнення такої зміни. Зміна вартості робіт оформлюється лише підписанням сторонами додаткових угод до даного Договору з обґрунтуванням причин зміни вартості робіт та з додатком підтверджуючих документів.

Відповідно до п. 3.4 Договору підрядник (відповідач) здійснює оплату шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок субпідрядника згідно "Графіка фінансування та виконання робіт".

Пунктом 8.1 Договору передбачено, що здача-прийом виконаних робіт оформлюється актами прийому виконаних робіт. З моменту підписання акту прийому викопаних робіт відповідальність за зберігання результатів робіт несе підрядник.

Згідно п. 12.1 Договору даний Договір вступає в силу з моменту підписання його сторонами та діє до виконання сторонами зобов'язань в повному обсязі.

Звертаючись з позовом до суду, позивач зазначив, що відповідно до умов Договору виконав підрядні роботи на загальну суму 1469977,70 грн. (з урахуванням збільшення обсягу робіт та їх вартості, що передбачено умовами п. 3.2. Договору) та передав ці роботи відповідачу, що підтверджується актами прийому виконаних робіт № 1-17 за лютий 2014 року, підписаними сторонами 28.02.2014; № 18-34 за квітень 2014 року, підписаними сторонами 17.04.2014, № 35 за квітень 2014 року, підписаним сторонами 14.04.2014, та № 36-48 за травень 2014 року, підписаними сторонами 30.05.2014 (далі разом - акти прийому виконаних робіт).

Відповідно до п. 3.4. Договору відповідач був зобов'язаний проводити оплату шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок позивача згідно "Графіка фінансування та виконання робіт", тобто 30.05.2014 року, як про це вказав позивач у позовній заяві.

Проте, відповідачем була проведена лише часткова оплата виконаних позивачем робіт у розмірі 1097502,85 грн., що підтверджується банківськими виписками із зазначенням сум здійснених часткових оплат, Журналом-ордером і Відомістю по рахунку 361 за листопад 2013 - травень 2014 року.

Таким чином, позивач стверджував, що станом на час його звернення з позовом до суду заборгованість відповідача за Договором становила 372474,85 грн. (1469977,70 грн. - 1097502,85 грн. = 372474,85 грн.).

Крім того позивач зазначив, що неодноразово звертався з письмовими вимогами до відповідача щодо сплати заборгованості за Договором, копії відповідних листів та претензії з доказами їх направлення відповідачу позивач додав до позовної заяви. Відповідач відповіді на претензію позивача не надав, спірну заборгованість за Договором не погасив.

За наведених обставин, позивач звернувся до господарського суду з даним позовом про стягнення з відповідача основного боргу в сумі 372474,85 грн., а також, у зв'язку з простроченням відповідачем виконання зобов'язання по оплаті робіт за Договором, з вимогами про стягнення з відповідача 18246,17 грн. 3% річних та 253882,56 грн. інфляційних нарахувань за період з 30.05.2014 по 18.01.2016, обґрунтований розрахунок наведених сум долучено до матеріалів справи (а.с. 212 т. 1).

Відповідач в судовому засіданні 28.03.2016 проти позову усно заперечував, письмовий відзив на позов з підтверджуючими документами, рівно як і контррозрахунок заявлених до стягнення сум, суду не подав та не надіслав.

Приписами статей 33, 34 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно із ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Проаналізувавши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню частково з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 статті 509 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ч. 2 статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 ч. 2 статті 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ч. 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами фактично укладений договір будівельного підряду, який є особливим видом договору підряду. А тому саме наведений договір та відповідні положення статей параграфів 1 та 3 глави 61 підрозділу І розділу III ЦК України визначають права та обов'язки сторін зі здійснення передбачених ним підрядних робіт та їх оплати.

Частиною 1 ст. 837 ЦК України встановлено, що за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовнику (ч. 2 ст. 837 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 838 ЦК України, підрядник має право, якщо інше не встановлено договором, залучити до виконання роботи інших осіб (субпідрядників), залишаючись відповідальним перед замовником за результат їхньої роботи. У цьому разі підрядник виступає перед замовником як генеральний підрядник, а перед субпідрядником - як замовник.

Змістом статті 875 ЦК України визначено, що за договором будівельного підряду підрядник зобов'язується збудувати і здати у встановлений строк об'єкт або виконати інші будівельні роботи відповідно до проектно-кошторисної документації, а замовник зобов'язується надати підрядникові будівельний майданчик (фронт робіт), передати затверджену проектно-кошторисну документацію, якщо цей обов'язок не покладається на підрядника, прийняти об'єкт або закінчені будівельні роботи та оплатити їх (ч. 1 ст. 875 ЦК України).

Договір будівельного підряду укладається на проведення нового будівництва, капітального ремонту, реконструкції (технічного переоснащення) підприємств, будівель (зокрема житлових будинків), споруд, виконання монтажних, пусконалагоджувальних та інших робіт, нерозривно пов'язаних з місцезнаходженням об'єкта (ч. 2 ст. 875 ЦК України).

Згідно ч. 3 ст. 875 ЦК України визначено, що правовою основою регулювання відносин, пов'язаних з договором будівельного підряду є положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 843 ЦК України у договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення.

Судом встановлено, що вартість доручених субпідряднику (позивачу) робіт, зазначених у п. 1.1 Договору з урахуванням вартості матеріалів субпідрядника, була визначена сторонами у пункті 3.1 Договору в сумі 1008672,98 грн. (в тому числі ПДВ - 20%).

Наявна в матеріалах справи Додаткова угода № 1 від 22.01.2014 до Договору № 53/11 від 27.11.2013, яка не містить підпису відповідача, не приймається судом у якості належного і допустимого доказу в розумінні ст. 34 ГПК України.

Водночас, з матеріалів справи вбачається, що фактично відповідач прийняв виконані позивачем роботи згідно Договору з урахуванням збільшення їх вартості на суму 1469977,70 грн. Так, уповноваженим представником відповідача підписані та скріплені печаткою акти прийому виконаних робіт № 1-17 за лютий 2014 року; № 18-34 за квітень 2014 року, № 35 за квітень 2014 року, № 36-48 за травень 2014 року на загальну суму 1469977,70 грн. (а.с. 35-67, 89, 188-208 т. 1). Факт підписання уповноваженим представником відповідача наведених актів відповідач в судових засіданнях не заперечував. При цьому судом враховано, що наведені акти підписані уповноваженим представником відповідача без жодних зауважень та заперечень щодо обсягів та вартості робіт, які були вказані в цих актах.

Частиною 1 статті 207 ЦК України встановлено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони .

Згідно частини 2 наведеної статті, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Враховуючи наведені приписи статті 207 ЦК України та наявні в матеріалах справи акти прийому виконаних робіт № 1-17 за лютий 2014 року; № 18-34 за квітень 2014 року, № 35 за квітень 2014 року, № 36-48 за травень 2014 року на загальну суму 1469977,70 грн., суд дійшов висновку про вчинення сторонами правочину в письмовій формі (зміст якого зафіксовано в наведених актах прийому виконаних робіт, які підписані сторонами) щодо збільшення вартості робіт за Договором, яка склала 1469977,70 грн.

Таким чином, вищенаведені акти прийому виконаних робіт на загальну суму 1469977,70 грн., які підписані уповноваженими представниками позивача та відповідача та скріплені печатками сторін, приймаються судом у якості належних і допустимих доказів на підтвердження виконання позивачем спірних робіт на загальну суму 1469977,70 грн., а рівно їх прийняття відповідачем без будь-яких зауважень та заперечень.

Відповідно до ч. 4 ст. 879 ЦК України оплата робіт провадиться після прийняття замовником збудованого об'єкта (виконаних робіт), якщо інший порядок розрахунків не встановлений за погодженням сторін.

За умовами пункту 3.4 Договору відповідач був зобов'язаний проводити оплату робіт шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок позивача згідно "Графіка фінансування та виконання робіт". На твердження позивача, відповідач мав здійснити оплату виконаних робіт за Договором 30.05.2014 року.

Водночас, судом встановлено, що наявний в матеріалах справи "Графік фінансування та виконання робіт", який є Додатком № 19 до Договору (а.с. 185 т. 1) фактично підписаний лише з боку позивача (субпідрядника), тоді як відповідачем (підрядником) цей графік не підписаний. Зважаючи на наведене, а також з огляду на відсутність в матеріалах справи іншого графіку фінансування та виконання робіт (додатку до договору), який би був підписаний сторонами у двосторонньому порядку, суд дійшов висновку, що сторони ані у Договорі, ані у додатках чи додаткових угодах до нього не встановили строк (термін) виконання зобов'язання з оплати виконаних робіт.

За наведених обставин, твердження позивача у позовній заяві про те, що відповідач мав здійснити оплату виконаних робіт за Договором 30.05.2014 року, не підтверджується умовами укладеного між сторонами Договору, а рівно жодними іншими наявними в матеріалах справи доказами.

Згідно з ст. 14 ЦК України, цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

За приписами ч. 2 ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Як встановлено судом, акти прийому виконаних робіт на загальну суму 1469977,70 грн., які підписані уповноваженими представниками позивача та відповідача та скріплені печатками сторін, підтверджують виконання позивачем спірних робіт на загальну суму 1469977,70 грн., а рівно їх прийняття відповідачем без будь-яких зауважень та заперечень. Наведене, в свою чергу, свідчить про належність виконаних позивачем робіт та наявність підстав для їх оплати відповідачем.

Водночас, з матеріалів справи вбачається, що відповідач здійснив лише часткові розрахунки в загальній сумі 1097502,85 грн. по оплаті виконаних позивачем спірних робіт, що підтверджується банківськими виписками із зазначенням сум здійснених часткових оплат, Журналом-ордером і Відомістю по рахунку 361 за листопад 2013 - травень 2014 року (а.с. 68-74, 75-88 т. 1).

Таким чином, неоплаченими відповідачем залишились виконані позивачем на підставі Договору роботи в загальній сумі 372474,85 грн. (1469977,70 грн. - 1097502,85 грн. = 372474,85 грн.).

Матеріалами справи, а саме фіскальним чеком № 5963 від 06.01.2015, підтверджується, що 06.01.2015 позивач направив відповідачу лист № 1 від 05.01.2015 з вимогою підписати Додаткову угоду № 1 від 22.01.2014 до Договору № 53/11 від 27.11.2013, а також погасити заборгованість перед позивачем за виконані роботи на об'єкті ТРК "КАРАВАН" за адресою: Дніпропетровська область. Дніпропетровський район, територія Ювілейної селищної ради, комплекс будівель та споруд № 17-Б.

Наведений лист № 1 від 05.01.2015 приймається судом в якості вимоги, направленої позивачем в порядку ч. 2 ст. 530 ЦК України, оскільки судом встановлено, що сторони ані у Договорі, ані у додатках чи додаткових угодах до нього не встановили строк (термін) виконання зобов'язання з оплати виконаних робіт.

Згідно частини 2 статті 530 ЦК України боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до абз. 2 п. 1.7. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" (далі - постанова Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013) днем пред'явлення вимоги кредитором слід вважати день, у який боржник одержав надіслану йому вимогу.

Наявне в матеріалах справи рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення № 622 підтверджує, що лист № 1 від 05.01.2015 був одержаний уповноваженим представником відповідача 22.01.2015.

Таким чином, враховуючи вищенаведені приписи ч. 2 ст. 530 ЦК України та абз. 2 п. 1.7. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013, суд дійшов висновку, що відповідач повинен був виконати зобов'язання з оплати виконаних позивачем на підставі Договору робіт у строк до 29.01.2015 (включно). В свою чергу, датою прострочення відповідачем спірного грошового зобов'язання є 30.01.2015.

Як вбачається з матеріалів справи та не спростовано відповідачем, останній повністю не оплатив виконані позивачем на підставі Договору роботи. Так, докази оплати відповідачем заборгованості в сумі 372474,85 грн. за виконані позивачем спірні роботи, які були прийняті відповідачем без зауважень, станом на час розгляду спору по суті в матеріалах справи відсутні.

Таким чином, зважаючи на встановлені обставини справи та вимоги правових норм викладених вище, суд дійшов висновку про задоволення позову в частині стягнення основного боргу в сумі 372474,85 грн. повністю.

Крім того, у зв'язку з простроченням відповідачем виконання грошових зобов'язань за Договором, позивач звернувся до суду з вимогами про стягнення з відповідача 18246,17 грн. 3% річних та 253882,56 грн. інфляційних нарахувань за період з 30.05.2014 по 18.01.2016.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Приписами ст. 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як зазначено у п. 1.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013, з урахуванням приписів, зокрема, частини другої статті 625 ЦК України, правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу. Там же зазначено, що з огляду на те, що згадану статтю 625 ЦК України вміщено в розділі 1 книги 5 ЦК України - "Загальні положення про зобов'язання", ця стаття застосовується до всіх грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, які регулюють відносини, пов'язані з виникненням, зміною чи припиненням окремих видів зобов'язань.

Згідно з положеннями пунктів 3.1 та 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Згідно з пунктом 4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013, сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Судом встановлено, що дії відповідача є порушенням грошового зобов'язання, що є підставою для захисту майнових прав та інтересів позивача відповідно до норм статті 625 Цивільного кодексу України.

Як встановлено вище, початок прострочення відповідачем грошового зобов'язання щодо оплати робіт за Договором обраховується з 30.01.2015. Таким чином, визначений позивачем початок періоду прострочення грошового зобов'язання за Договором з 30.05.2014, з урахуванням якого позивач здійснив розрахунок сум 3% та інфляційних втрат, є не вірним, а виконані позивачем розрахунки сум 3% та інфляційних втрат - неправильними.

Судом враховано, що згідно п. 1.12 вищенаведеної постанови пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013, з огляду на вимоги частини першої статті 4 7 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

За таких обставин, судом було здійснено перерахунок (за допомогою інформаційно-пошукової системи "Ліга") сум 3% річних та інфляційних нарахувань за період прострочення відповідачем грошового зобов'язання з 30.01.2015 по 18.01.2016, та встановлено, що стягненню з відповідача підлягають 10837,49 грн. 3% річних та 149939,39 грн. інфляційних нарахувань:

Сума боргу (грн)Період простроченняКількість днів простроченняРозмір процентів річнихЗагальна сума процентів
372474.8530.01.2015 - 18.01.20163543 %10837.49

Період заборгованостіСума боргу (грн.)Сукупний індекс інфляції за періодІнфляційне збільшення суми боргуСума боргу з врахуванням індексу інфляції
30.01.2015 - 18.01..851.403149939.39522414.24

В іншій частині вимог про стягнення 3% в розмірі 7408,68 грн. (18246,17 грн. - 10837,49 грн. = 7408,68 грн.) та інфляційних нарахувань в розмірі 103943,17 грн. (253882,56 грн. - 149939.39 грн. = 103943,17 грн.) позивачу належить відмовити з огляду на невірне визначення останнім початку періоду прострочення грошового зобов'язання.

Таким чином, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають суми: 372474,85 грн. основного боргу, 10837,49 грн. 3% річних та 149939,39 грн. інфляційних нарахувань.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 ГПК України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, за результатами вирішення даного спору на відповідача покладається судовий збір в сумі 7998,77 грн.

Водночас, суд взяв до уваги, що позов, з яким позивач звернувся до господарського суду, носить майновий характер (ціна позову 644603,58 грн.) та за його подання у січні 2016 року, враховуючи ч. 1 ст. 4, п.п. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір", позивач мав сплатити 9669,05 грн. (1,5% ціни позову), тоді як фактично сплатив 10598,86 грн., що підтверджується наявним в матеріалах справи платіжним дорученням № 805 від 23.11.2015, а отже, в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" (в чинній редакції) передбачено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила, за ухвалою суду в разі, зокрема, внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Оскільки відповідне клопотання позивачем до суду не подавалось, то у суду відсутні підстави для повернення позивачу надміру сплаченого судового збору в сумі 929,81 грн.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 34, 43, 44, 49, 75, 82-85, 116 Господарського процесуального кодексу України, п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір", суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "АЕК Інженіринг" (03062, м. Київ, проспект Перемоги, будинок 67; ідентифікаційний код 14278213) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "АДІУМ" (49008, м. Дніпропетровськ, вул. Робоча, буд. 164А, кв. 33; ідентифікаційний код 35609909) 372474,85 грн. (триста сімдесят дві тисячі чотириста сімдесят чотири гривні 85 коп.) основного боргу, 149939,39 грн. (сто сорок дев'ять тисяч дев'ятсот тридцять дев'ять гривень 39 коп.) інфляційних нарахувань, 10837,49 грн. (десять тисяч вісімсот тридцять сім гривень 49 коп.) 3% річних, 7998,77 (сім тисяч дев'ятсот дев'яносто вісім гривень 77 коп.) судового збору.

3. В іншій частині позовних вимог відмовити.

4. Видати наказ.

Відповідно до ч. 5 ст. 85 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги (ч. 1 ст. 93 ГПК України), якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 04.04.2016

Суддя Гумега О.В.