ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2016 р. Справа № 909/77/16

Господарський суд Івано-Франківської області у складі судді Шкіндер П. А. ,

секретар судового засідання Кучма І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: ОСОБА_1 акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", вул. Б.Хмельницького,6, м. Київ,01001

до відповідача: ОСОБА_1 акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Івано-Франківськгаз" вул. Ленкавського, 20, м. Івано-Франківськ,76010

про стягнення заборгованості в сумі 2 958 674, 61 грн.

за участю:

Від позивача: ОСОБА_2М- головний юрисконсульт, (довіреність №14-89 від 18.04.14 )

Від відповідача: ОСОБА_3- представник, (довіреність №08-19/725 від 30.03.15)

ВСТАНОВИВ:

В провадженні господарського суду Івано-Франківської області перебуває справа за позовом ОСОБА_1 акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до ОСОБА_1 акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Івано-Франківськгаз" про стягнення заборгованості в сумі 2 958 674, 61 грн.

Ухвалою суду від 27.01.16 порушено провадження у даній справі та призначено справу до розгляду в судовому засіданні на 09.02.16. Ухвалами суду від 09.02.16р. та 23.02.16р. відкладався розгляд справи. 10.03.16 в судовому засіданні оголошено перерву до 17.03.16р.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги, викладені в позовній заяві та додаткових поясненнях, підтримав в повному обсязі та просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_1 акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Івано-Франківськгаз" в судовому засіданні проти позову заперечив з підстав викладених у запереченні. В обґрунтування заперечень вказав, що остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 20 - числа наступного за місяцем поставки газу на підставі акту приймання-передачі.

Розглянувши матеріали справи, із врахуванням вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши докази у відповідності до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), суд встановив наступне.

31 січня 2013 року Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (надалі позивач, Продавець) та Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації "Івано-Франківськгаз" (надалі відповідач, Покупець) уклали Договір № 13-401-ПР купівлі-продажу природного газу (надалі - Договір).

Відповідно до розділу 1 Договору, Продавець зобов'язався передати у власність Покупцю у 2013 році природний газ, а покупець зобов'язався прийняти та оплатити газ на умовах Договору.

Відповідно до п. 3.3 Договору, приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу.

Позивач зазначає, що на виконання Договору Продавець з січня 2013 р. по березень 2014 р. передав, а Покупець отримав природний газ разом на суму 104 951 540,44 грн. що підтверджується актами приймання-передачі природного газу від 31.01.13р., від 30.06.13р., від 31.07.13р., 31.08.13р., від 28.02.14р., від 31.03.14р.

За твердженням позивача, Факт приймання-передачі природного газу підтверджується актами приймання-передачі природного газу.

Позивач зазначає, що відповідно до п.6.1 Договору, оплата за газ здійснюється Покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки з урахуванням положень п. 6.2 Договору. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 20-го числа, наступного за місяцем поставки газу на підставі акту приймання передачі.

Позивач наголошує, що 31 грудня 2013 року додатковою угодою № 3 сторони внесли зміни до п.6.1 Договору та виклали його в наступній редакції:

« 6.1.Оплата за газ здійснюється Покупцем виключно грошовими коштами у національній валюті шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки.

У разі неповної оплати остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється Покупцем до 20-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу на підставі підписаного Сторонами акту приймання-передачі газу за розрахунковий місяць».

За твердженням позивача, відповідач зобов'язаний сплатити Національній акціонерній компанії «Нафтогаз України» три проценти річних у розмірі 429 378,37 грн.,, а також інфляційні втрати в сумі 2 529 296,24 грн., що загалом становить 2 958 674,61 грн.

Отже, за твердженням позивача, Закон передбачає оплату товару після прийняття товару або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором не встановлено інший строк оплати товару. Це узгоджується з принципом свободи договору, закріпленим у ст.627 Цивільного кодексу України.

Позивач стверджує, що момент виникнення зобов'язання з оплати товару визначений положеннями Договору № 13-401-ПР від 31.01.2013 р., процитованими вище.

Таким чином, відповідач зобов'язаний оплатити поставлений природний газ протягом місця поставки. Відповідач зобов'язаний здійснити остаточний розрахунок: до 20-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу, на підставі підписаного Сторонами акту приймання-передачі газу

Позивач не заперечує настання 20-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу. Підписані сторонами акти приймання-передачі газу наявні в матеріалах справи. Дата підписання актів зазначена безпосередньо в їх тексті, і підстав вважати, що акти були складені в інший день немає.

Вищий господарський суд розглядав концепцію остаточного розрахунку раніше. Так, у постанові від 02.06.2015 у справі № 904/8409/14 колегія суддів зазначила, що «Пунктом 6.1 договору передбачено, що оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу. Вказаний пункт договору узгоджується з вимогами ч. 1 статті 692 Цивільного кодексу України, відповідно до яких покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Тобто прострочення грошового зобов'язання відповідача за договором не пов'язане з моментом реального підписання відповідного акту.

Таким чином, на думку позивача, твердження відповідача про те, що оплата має бути проведена на підставі повернених актів приймання-передачі природного газу, не ґрунтується на положеннях закону та/або договору. Жодним положенням договору або закону не передбачена оплата природного газу саме після повернення актів приймання-передачі природного газу.

Згідно п. 3.1 Договору, Продавець передає Покупцю імпортований газ (за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, ввезеного на митну територію України ПАТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України») на газорозподільних станціях (ГРС) ДК «Укртрансгаз».

Право власності на газ переходить від Продавця до Покупця в пунктах приймання-передачі. Після переходу права власності на газ Покупець несе всі ризики і приймає на себе всю відповідальність, пов'язану з правом власності на газ.

Таким чином, за твердженням позивача, в силу п. 3.1 та п. 3.3 Договору, з урахуванням ч. 1 ст. 664 Цивільного кодексу України, його обов'язок передати товар покупцеві було виконано в момент переходу газу через газорозподільні станції ПАТ «Укртрансгаз». Саме з цього моменту відповідач набув право власності на природний газ та розпорядився ним на власний розсуд. Також, на думку позивача, важливою є та обставина, що відповідач не заявляв жодних претензій і не повідомляв позивача про неотримання природного газу (ст.665 ЦКУ) або про порушення договору щодо кількості переданого природного газу (ст.670 ЦКУ).

Підписання актів, з урахуванням зазначеного вище, а також п. 3.3 та п. 3.4 Договору, є за своєю природою документальним оформленням (п. 3.3 Договору) юридичного факту приймання-передачі природного газу. Обов'язок відповідача оплатити поставлений природний газ виникає з факту приймання-передачі природного газу, а не з факту повернення підписаного акту.

Таким чином, сторони в договорі визначили взаємні права та обов'язки. Обов'язком відповідача було надати підписані та скріплені печаткою акти приймання-передачі природного газу, а обов'язок позивача полягав у поверненні підписаних зі своєї сторони актів наданих відповідачем або наданням письмової відмови від підписання акта.

ПАТ "Івано-Франківськгаз" на виконання п. 3.4. Договору надіслано на адресу позивача підписані уповноваженою особою та скріплені печаткою ПАТ "Івано-Франківськгаз" акти приймання-передачі природного газу.

Відповідач звертає увагу на те, що підписані двома сторонами акти приймання-передачі природного газу долучені позивачем до позовної заяви, що підтверджує факт їх отримання від ПАТ "Івано-Франківськгаз". Проте, вищезазначені примірники підписаних актів НАК "Нафтогаз України" за жоден місяць не повернув.

За твердженням відповідача, на день подання даних додаткових пояснень у журналі обліку вхідної кореспонденції відсутні записи про надходження на ПАТ "Івано-Франківськгаз" примірників оригіналів актів приймання-передачі газу по Договору №13-401-ПР на купівлю-продаж природного газу від 31.01.2013 року.

Згідно п. 1.7. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", якщо боржник (відповідач) заперечує одержання ним вимоги, кредитор (позивач) зобов'язаний подати господарському суду докази її надіслання боржникові.

При цьому, подання кредитором позовної заяви, адресованої господарському суду (а не боржнику) і надіслання останньому як відповідачеві копії такої заяви є складовими судової процедури, а не цивільних правовідносин, і відповідні дії не можуть розглядатися як вимога у розумінні зазначеної норми ЦК України.

Тому, за твердженням відповідача, факт подання позовної заяви в суд із долученням підписаних актів приймання-передачі природного газу не є підтвердженням їх повернення ПАТ "Івано-Франківськгаз", що стало б підставою для проведення остаточних розрахунків.

Відповідач зазначає, що твердження позивача про те, що ПАТ "Івано-Франківськгаз", своєчасно склавши та направивши на адресу позивача акти приймання-передачі природного газу сам підтвердив факт постачання йому природного газу не заслуговують на увагу, у зв'язку з тим, що, враховуючи особливості функціонування єдиної газотранспортної системи України (надалі ЄГТСУ), яка пов'язана з безперервністю її роботи, постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики № 420 від 19.04.2012 року (надалі - Постанова) (чинною на час укладення договору та складання актів приймання-передачі природного газу) введено термін балансування обсягів природного газу в ЄГТСУ, який забезпечується фізичним та комерційним балансуванням (п. 2.9. Постанови).

Відповідно до п. 8.5., 8.5.1. та 8.5.3 Постанови, до 5-го числа місяця, наступного за звітним, ГП (газорозподільне підприємство), ГТП (газотранспортне підприємство) та ГДП (газодобувне підприємство) разом з постачальниками газу та споживачами оформляють, підписують та скріплюють печатками акти приймання-передачі газу. У разі, якщо споживач має договірні відносини з постачальником, який не погоджується оформити з таким споживачем акти приймання-передачі газу, обсяг перевитрат газу вважається обсягом постачання газу гарантованим постачальником на території здійснення ліцензованої діяльності якого знаходиться споживач постачальника.

До 12-го числа місяця, наступного за звітним, ГП, ГТП та ГДП разом з постачальниками газу на підставі актів приймання-передачі газу складають і підписують реєстри реалізації газу споживачам за звітний місяць окремо по кожному постачальнику. До 15-го числа місяця, наступного за звітним, Оператор на підставі аналізу звітів про надходження та реалізацію газу, актів приймання-передачі газу, реєстрів реалізації газу, інших матеріалів, наданих постачальниками, ГП, ГТП та ГДП, складає інформацію про надходження та реалізацію газу споживачам у розрізі кожного постачальника.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Прострочення боржника не настає, якщо зобов'язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора.

Крім того, ст. 613 ЦК України передбачено, що кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку.

Згідно ч.ч. 1, 2, 3 ст. 538 ЦК України, виконання свого обов'язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов'язку, є зустрічним виконанням зобов'язання. При зустрічному виконанні зобов'язання сторони повинні виконувати свої обов'язки одночасно, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту. У разі невиконання однією із сторін у зобов'язанні свого обов'язку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обов'язку у встановлений строк (термін) або виконає його не в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обов'язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі.

У зв'язку з невиконанням позивачем свого обов'язку за Договором щодо повернення підписаних актів приймання-передачі природного газу, у нього не виникло право вимоги виконання зустрічного зобов'язання - здійснення відповідачем остаточного розрахунку за фактично переданий газ до 20-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу, оскільки такий здійснюється на підставі підписаного Сторонами акту приймання-передачі газу, якого позивач не повернув відповідачеві.

Крім того,відповідач вказує на ту обставину,що при здійснені господарської діяльності по постачанню природнього газу для населення,бюджетних установ та інших споживачів.він отримує природній газ не тільки від відповідача,але і від інших постачальників природнього газу.

В обгрунтування чого відповідачем надано суду докази,зокрема акти прийому-передачі природнього газу від 31.12.2013 року та 30.11.2014 року на отримання від ТОВ "РГК ТРЕЙДІНГ" природнього газу відповідно 5406,000 тис.м.куб. та 3414,348 тис.м.куб.

При прийнятті рішення суд виходив з наступного:

Відповідно до ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно до ст. 173 ГК України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, в тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, в тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ст. 179 ГК України, майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і не господарюючими суб'єктами юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до вимог ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. В силу статті 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із вимогами ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Пунктом 3 ст. 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом, відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог вказаного кодексу. Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст. 230 ГК України, штрафними санкціями в цьому Кодексі визначаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України, штрафні санкції, зокрема, у вигляді пені, за порушення грошових зобов'язань встановлюється у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за весь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

У відповідності до ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Згідно ч. 2 ст. 549 ЦК України, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Згідно ч.ч. 1, 6 ст. 265 ГК України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. Реалізація суб'єктами господарювання товарів негосподарюючим суб'єктам здійснюється за правилами про договори купівлі-продажу. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Згідно ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки, у тому числі договору поставки товару для державних потреб.

Згідно ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Факт приимання-передачі природного газу підтверджується актами приимання-передачі природного газу, які, на виконання п. 3.4. Договору, підписані уповноваженою особою та скріплені печаткою ПАТ «Івано-Франківськгаз» та надіслані на адресу позивача.

Обов'язок провести остаточний розрахунок виникає не пізніше 20 числа місяця наступного за звітним за умови, що до цього часу Товариство отримає підписані обома сторонами акти приймання-передачі природного газу.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Прострочення боржника не настає, якщо зобов'язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора.

Крім того, ст. 613 ЦК України передбачено, що кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку.

Згідно ч.ч. 1, 2, 3 ст. 538 ЦК України, виконання свого обов'язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов'язку, є зустрічним виконанням зобов'язання. При зустрічному виконанні зобов'язання сторони повинні виконувати свої обов'язки одночасно, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту. У разі невиконання однією із сторін у зобов'язанні свого обов'язку, друга сторона має право зупинити виконання свого обов'язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі.

У зв'язку з невиконанням позивачем свого обов'язку за Договором щодо повернення підписаних актів приймання-передачі природного газу, у нього не виникло право вимоги виконання зустрічного зобов'язання - здійснення відповідачем остаточного розрахунку за фактично переданий газ до 20-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу, оскільки такий здійснюється на підставі підписаного Сторонами акту приймання-передачі газу, якого позивач не повернув відповідачеві.

Дане питання було предметом розгляду у Вищому господарському суді, а саме, в постанові ВГСУ від 02.04.2013 року у справі № 33/5005/7554/2012 (реєстраційний номер рішення 30436403), суд встановив, що у зв'язку з невиконанням позивачем свого обов'язку за договором щодо виставлення (направлення) рахунків, у нього не виникло право вимоги виконання зустрічного зобов'язання - здійснення відповідачем оплати у розмірі 50% від вартості окремої партії продукції у період 3-х банківських днів з моменту повідомлення готовності такої партії продукції до відвантаження, на підставі рахунку-фактури.

В даному випадку мова йде про неповернення підписаних позивачем актів приймання-передачі природного газу на підставі яких, відповідно до п. 6.1. Договору, здійснюється остаточний розрахунок.

Крім того, згідно зі ст. 1 "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно ч. 1 ст. 9 вищезазначеного Закону, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо -безпосередньо після її закінчення.

Тобто, первинний документ у даному випадку акт приймання-передачі природного газу має підтверджувати факт здійснення госпоперації отримання природного газу за місяць. У зв'язку із цим, на актах приймання-передачі природного газу зазначено дату останнього дня місяця, в якому здійснювалось отримання природного газу.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

З огляду на вимоги ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до статті 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи, що позивачем не представлено достатньо об'єктивних та переконливих доказів в підтвердження своїх позовних вимог, а відповідач позовні вимоги заперечив та спростував, суд прийшов до висновку, що позов не є обґрунтованим та не підлягає до задоволення.

Господарські витрати, відповідно до ст. 49 ГПК України, слід залишити за позивачем.

Керуючись ст. 124 Конституції України, ст. ст. 11, 509, 526, 538, 549, 610, 611,612, 613, 655, 712 Цивільного кодексу України, ст.ст. 173,179, 193, 320, 231, 265 Господарського кодексу України, ст. 33, 34, 43, ст. 82 -85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

в позові ОСОБА_1 акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до ОСОБА_1 акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Івано-Франківськгаз" про стягнення заборгованості в сумі 2 958 674, 61 грн. відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 22.03.16

Суддя Шкіндер П. А.