ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" березня 2016 р. Справа № 914/3863/15

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючого судді Скрипчук О.С.

суддів Дубник О.П.

ОСОБА_1

При секретарі судового засідання Лагутіні В.Б.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ТПК-Профіль-ГП» за № 9/03 від 09.02.2016 року

на рішення Господарського суду Львівської області від 26.01.2016 року

у справі № 914/3863/15

за позовом: Компанії «Сеянг Інтернешенл» («Seyang International»), м.СамсунгДжейл, Йоксам-Донг, Гангнам-Гу, Сеул, Республіка Корея

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «ТПК-Профіль-ГП», с.Новий Яр Яворівського району Львівської області

про стягнення 727 445, 24 доларів США.

за участю представників:

від позивача: ОСОБА_2 довіреність б/н від 11.09.2015 року;

від відповідача: не зявився

ВСТАНОВИВ:

Компанія «Сеянг Інтернешенл» («Seyang International») звернулась до Господарського суду Львівської області із позовом до ТзОВ «ТПК-Профіль-ГП» про стягнення 727 445,24 доларів США, а саме: 618 027,04 доларів США основного боргу, 87 439,72 доларів США пені та 21 978,48 грн. доларів США 3% річних.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 26.01.2016 року у справі № 914/3863/15 (суддя Мороз Н.В.) позов Компанії «Сеянг Інтернешенл» задоволено частково. Суд виніс рішення, яким стягнуто з ТзОВ «ТПК- ПРОФІЛЬ-ГП» на користь Компанії «Сеянг Інтернешенл» 618027,04 доларів США основного боргу, 21978,48 доларів США 3% річних. В решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням, ТзОВ «ТПК-Профіль-ГП» подало апеляційну скаргу за № 9/03 від 09.02.2016 року, в якій просить рішення Господарського суду Львівської області від 26.01.2016 року скасувати, а провадження у справі припинити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції під час розгляду справи не встановлено, а позивачем, в порушення вимог ст. 33 ГПК України не доведено обставини, які б давали підстави для висновку щодо недійсності, не чинності чи неможливості виконання арбітражного застереження, зробленого сторонами в контракті № ТРК Р/2014/S/3 від 13.06.2014 року.

Позивачем було подано до суду відзив на апеляційну скрагу б/н від 02.03.2016 року, в якому прость рішення Господарського суду Львівської області від 26.01.2016 року залишити без змін.

Крім цього позивачем було подано до суду апеляційного інстанції заяву б/н від 04.09.2016 року про забезпечення позову, в якій просить вжити заходів до забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, що належать ТзОВ «ТПК Профіль ГП» в національній та/або іноземній валюті, що перебуває на рахунках, вкладах та на зберіганні у банках чи інших фінансових установах, включаючи рахунки, які будуть відкриті після винесення ухвали про забезпечення позову в межах суми 640 005,52 доларів США та 170 109,12 грн., зокрема, але не обмежуючись на грошові кошти, що перебувають на рахунку № 9100, банк Бенефіціара/Beneficiary Bank: ПАТ УкрСиббанк, Харків, Україна/ PJSC UKRSIBBANK. KHARKIV, UKRAINE, SWIFT код: KHABUA2K, асс. 00138, ОСОБА_3: БНП ПАРІБАС США НЬЮ ЙОРК ВІДДІЛЕННЯ, НЬЮ ЙОРК США/INTERMEDIARY BANK: BNP PARIBAS U.S.A. New York Branch, New York, USA, SWIFT код: BNPAUS3N; грошові кошти, що перебувають на рахунку № 4001, відкритому у ПАТ «ПриватБанк».

Позивач в зазначеній заяві посилається на те, що враховуючи значну суму заборгованості, надзвичайно довгий період прострочення (понад півтора року) та відсутність будь-яких дій з боку відповідача, спрямованих на погашення заборгованості, існує реальна загроза, що рішення у даній справі не буде виконано.

Відповідачем було подано заперечення № 22/03 від 18.03.2016 року щодо заяви про забезпечення позову, в якому просить в задоволенні заяви відмовити.

Відповідно до п. п. 1, 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року, № 16 "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову" особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 33 ГПК, обов'язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову. Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Судом встановлено, що позивач заявляючи вимогу про вжиття такого заходу до забезпечення позову, як накладення арешту на грошові кошти відповідача, не подав доказів того, що їх невжиття може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду у даній справі, а саме лише посилання в поданій ним заяві на ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення такої заяви.

Публікація статті в газеті «Українська правда» щодо продажу заводу «ТПК Профіль» не є доказом того, що відповідачем вчиняються дії на ухилення виконання рішення у даній справі. Адже, продаж відповідачем нерухомого майна (заводу «ТПК Профіль») не перешкоджає виконанню судового рішення у даній справі щодо стягнення заборгованості в сумі 618 027,04 доларів США.

Враховуючи наведене заява позивача про вжиття заходів забезпечення позову є необґрунтованою та такою, що не підлягає до задоволення.

Відповідачем було подано до суду клопотання № 22/03-002 від 18.03.2016 року про відкладення розгляду справи у звязку з неможливістю забезпечити явку уповноваженого представника у судове засідання. Дане клопотання колегією суддів відхилене оскільки останнє не є документально обґрунтованим.

Адже, відповідачем до клопотання про відкладення розгляду справи було долучено відрядну повістку ТзОВ «ТПК Профіль-ГП», з якої вбачається, що остання видана юрисконсульту відповідача ОСОБА_4 відрядженому в м.Біла Церква Київської області, мета відрядження: участь в судовому засідання м.Запоріжжя, представництво інтересів компанії у Чернівецькому РДА м. Чернівці. Зазначена повістка не є належним доказом у справі в розумінні ст. 34 ГПК України.

Крім того, колегія суддів зазначає, що ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 09.03.2016 року розгляд справи у даній справі відкладався у звязку з клопотанням відповідача про відкладення розгляду справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 101 ГПК України апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються доводи та заперечення сторін, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 13.06.2014р. між Компанією «Сеянг Інтернешенл» (продавець), Корея та ТзОВ «ТПК-Профіль-ГП» (покурець), Україна було укладено контракт №ТРК-Р/2014/S/3. Згідно умов контракту, продавець зобовязався поставити та продати покупцю, а останній - купити (прийняти та оплатити) металопродукцію, (надалі товар) (п.1.1 контракту).

Крім того, на виконання умов контракту між сторонами було укладено додаток №1 від 16.06.2014р. (зі змінами та доповненнями внесеними угодою від 20.08.2014р.), додаток № 2 від 16.06.2014р. (зі змінами та доповненнями внесеними угодою від 20.08.2014р.) та додаток № 3 від 08.10.2014р. до контракту №ТРК-Р/2014/S/3 від 13.06.2014р., які є невідємними частинами цього контракту.

Апелянт в апеляційній скарзі посилається на п.13.2. контракту згідно якого, спори між сторонами підлягають вирішенню Міжнародним комерційним арбітражним судом при Торгово-промисловій палаті Швеції. Зазначив, що звернувся до Арбітражного інституту Торгової палати м. Стокгольма із електронним запитом про можливість розгляду спору між сторонами на підставі арбітражного застереження, викладеного в контракті №ТРК-Р/2014/8/3 від 13.06.2014р. Як вбачається із відповіді на вказаний лист (запит), рішення щодо підсудності може буде вирішено після звернення позивача із позовом до арбітражного суду. Відповідач вважає, що позивачем не доведено підстав щодо недійсності, нечинності чи неможливості виконання арбітражного застереження, викладеного сторонами в п.13.2. контракту №ТРК-Р/2014/8/3 від 13.06.2014р. та оскільки позивач є стороною арбітражного застереження, останній повинен був звернутися для вирішення даного спору до арбітражу, передбаченого застереженням. На підставі наведеного, просить суд припинити провадження у справі на підставі п.1.ч.1. ст.80 ГПК України.

Так, відповідно до статті 123 ГПК іноземні підприємства і організації мають право звернення до господарських судів згідно з встановленою підвідомчістю і підсудністю господарських спорів за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Правовідносини, пов'язані з усіма видами зовнішньоекономічної діяльності в Україні, регулюються положеннями Закону України "Про зовнішньоекономічну діяльність", а питання, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом (хоча б один учасник правовідносин є іноземцем, особою без громадянства або іноземною особою; об'єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; юридичний факт, який впливає на виникнення, зміну або припинення правовідносин, мав чи має місце на території іноземної держави), у тому числі й питання підсудності судам України справ з іноземним елементом, вирішуються згідно із Законом України "Про міжнародне приватне право".

Закон України "Про міжнародне приватне право" (пункт 1 частини 1 статті 1) визначає приватноправові відносини як відносини, які ґрунтуються на засадах юридичної рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності, суб'єктами яких є фізичні та юридичні особи.

Згідно зі статтею 38 Закону України "Про зовнішньоекономічну діяльність" спори, що виникають між суб'єктами зовнішньоекономічної діяльності, іноземними суб'єктами господарської діяльності у процесі такої діяльності можуть розглядатися судами України, а також за згодою сторін спору Міжнародним комерційним арбітражним судом та Морською арбітражною комісією при Торгово-промисловій палаті України та іншими органами вирішення спору, якщо це не суперечить чинним законам України або передбачено міжнародними договорами України.

У частині першій статті 7 Закону України "Про міжнародний комерційний арбітраж", зазначено, що арбітражна угода - це угода сторін про передачу до арбітражу всіх або певних спорів, які виникли або можуть виникнути між ними в зв'язку з будь-якими конкретними правовідносинами, незалежно від того, чи мають вони договірний характер, чи ні. Арбітражна угода може бути укладена у вигляді арбітражного застереження в контракті або у вигляді окремої угоди.

Згідно із частиною першою статті 8 Закону України "Про міжнародний комерційний арбітраж" суд, до якого подано позов у питанні, що є предметом арбітражної угоди, повинен, якщо будь-яка із сторін попросить про це не пізніше подання своєї першої заяви щодо суті спору, припинити провадження у справі і направити сторони до арбітражу, якщо не визнає, що ця арбітражна угода є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана.

Відповідно до ч.1. ст.1 ГПК України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

У п. 5 роз'яснення президії Вищого господарського суду України від 31.05.2002 № 04-5/608 "Про деякі питання практики розгляду справ за участю іноземних підприємств і організацій" із наступними змінами та доповненнями, зазначено, що господарським судам слід враховувати, що сторони зовнішньоекономічного договору мають право передбачити у ньому або шляхом укладення окремої угоди (арбітражна умова, арбітражне застереження) передачу спорів, що виникають з такого договору, на вирішення третейського суду (постійно діючого або створеного для вирішення конкретного спору - ad hoc). Ця домовленість повинна чітко визначати, який саме орган вирішення спорів обрали сторони: Міжнародний комерційний арбітражний суд, Морську арбітражну комісію при Торгово-промисловій палаті України або інший третейський суд в Україні чи за кордоном. Господарський суд може порушити провадження зі справи у випадку наявності у зовнішньоекономічному договорі арбітражної угоди, якщо визначить, що така угода є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана (пункт 3 статті 2 Конвенції про визнання та виконання іноземних арбітражних рішень, Нью-Йорк, 1958). Названа норма узгоджується з вимогами статті 8 Закону України "Про міжнародний комерційний арбітраж", згідно з пунктом 1 якої суд, до якого подано позов з питання, що є предметом арбітражної угоди, повинен, якщо будь-яка із сторін просить про це не пізніше подання своєї першої заяви по суті спору, припинити провадження у справі і направити сторони до арбітражу, якщо не визнає, що ця арбітражна угода є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана. Так, арбітражна угода не може бути виконана, якщо сторони неправильно виклали назву третейського суду або зазначили арбітражну установу, якої не існує. Провадження у справі в цих випадках припиняється на підставі пункту 1 частини першої статті 80 ГПК України.

Згідно абз. 6 п. 2 Роз'яснень Президії Вищого господарського суду України №04-5/608 від 31.05.02р., правовий статус іноземної юридичної особи визначається за законом країни, де створено (інкорпоровано) юридичну особу. Правовий статус іноземного суб'єкта господарювання підтверджується, як правило, випискою з торговельного (банківського, судового) реєстру країни, де такий суб'єкт господарювання має офіційно зареєстровану контору. Правовий статус іноземних суб'єктів господарювання може також підтверджуватись еквівалентними доказами правового статусу, що визнаються як такі законодавством країни створення, громадянства або місця знаходження такого суб'єкта і видані компетентними органами цієї країни.

Позивач - Компанія «Сеянг Інтернешенл» (Seyang International) є юридичною особою, належним чином створеною та зареєстрованою за законодавством Республіки Корея, що підтверджується Статутом Компанії «Сеянг Інтернешенл», Свідоцтвом про реєстрацію Компанії «Сеянг Інтернешенл» від 10.09.2015р., Свідоцтвом про членство Торгово-промислової палати Кореї від 18.09.2015р., Сертифікатом членства Корейської Міжнародної Торгової Асоціації (КМТА) №30672066 від 18.09.2015р.

У відповідності до ст.124 ГПК України, підсудність справ за участю іноземних суб'єктів господарювання визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Так, ухвалою Господарського суду Львівської від 12.11.2015 року було порушено провадження у справі та призначено розгляд справи на 24.11.2015 року.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 24.11.2015 року розгляд справи було відкладено на 08.12.2015 року.

08.12.2015 року у судовому засіданні були присутні представники сторін. Ухвалою Господарського суду Львівської області від 08.12.2015 року було відкладено розгляд справи на 22.12.2015 року.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 22.12.2015 року було відкладено розгляд справи на 26.01.2016 року.

25.01.2016 року відповідачем було подано до суду заяву про припинення провадження у справі, оскільки позов у даній справі є предметом арбітражної угоди.

Пунктом 13.2. контракту №ТРК-Р/2014/8/3 від 13.06.2014р. визначено, якщо сторони не домовляться, то справа буде вирішуватися у Міжнародному комерційному арбітражному суді при Торгово-промисловій палаті Швеції (The International Commercial Arbitration Court at the Chamber of Commerce and Industry of Sweden).

Судом встановлено, а сторонами належними та допустимими доказами не спростовано, що такої арбітражної установи як Міжнародний комерційний арбітражний суд при Торгово-промисловій палаті Швеції не існує, тобто сторонами невірно викладено назву арбітражної установи, що не дозволяє встановити дійсні наміри сторін щодо механізму вирішення спору. Відтак, посилання апелянта на норми ч.1 ст. 8 Закону України Про міжнародний комерційний арбітраж щодо припинення провадження у справі на підставі п.1.ч.1. ст. 80 ГПК України не є обгрунтованим, оскільки враховуючи п.3. ст.2 Конвенції про визнання та виконання іноземних арбітражних рішень та Роз'яснення Президії Вищого господарського суду України № 04-5/608 від 31.05.02р., суд встановив, що арбітражна угода викладена в п.13.2. контракту не можу бути виконана. Враховуючи вищенаведене, а також відсутність передбачених законом підстав для припинення провадження у справі, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про відмову в задоволенні заяви відповідача про припинення провадження у справі.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.76 Закону України "Про міжнародне приватне право", суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом, зокрема у випадку, якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи - відповідача.

Як вбачається з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців станом на 02.11.2015р., Товариство з обмеженою відповідальністю «ТПК-Профіль-ГП» зареєстроване (знаходиться) за адресою: Львівська область, Яворівський район, с.Новий Яр, буд. 96.

Згідно норм ч.2. ст. 15 ГПК України, справи у спорах, що виникають при виконанні господарських договорів та з інших підстав, а також справи про визнання недійсними актів розглядаються господарським судом за місцезнаходженням відповідача.

Враховуючи законодавчі вимоги та загальні положення щодо підсудності даного спору, даний спір підлягає вирішенню за місцем знаходження відповідача.

Відповідно до п.2.1.контракту, валютою контракту є долари США. Ціни на товари, доставлені за цим контрактом, будуть узгоджені сторонами та визначені у відповідному додатку згідно з правилами «ІНКОТЕРМС 2010». Ціни включатимуть в себе вартість упаковки та маркування (п.2.2. контракту).

Пунктом 2.3. контракту визначено, загальна вартість контракту складає 5000000,00 (пять мільйонів) доларів США +/- 10%. Загальна вартість контракту складається із суми вартості всіх додатків до контракту. Протягом терміну дії контракту загальна вартість може бути змінена в бік збільшення по мірі підписання нових додатків. Ціни на товари, вказані у кожному додатку, є фіксованими на відповідну кількість товару та не підлягають змінам, якщо тільки обидві сторони не домовляться про внесення змін у письмовій формі (п.2.4. контракту).

У відповідності до умов п.3.1. контракту, вид перевезення, базис поставки, місце поставки та строки поставки товарів за цим контрактом будуть узгоджені сторонами відповідно до правил «Інкотермс 2010» та будуть визначені у додатках до цього контракту. Дострокова поставка товарів дозволяється за умови взаємного узгодження сторонами. Часткова поставка дозволяється за умови взаємного узгодження сторонами (п.3.2. контракту).

Відповідно до п.3.3. контракту, датою поставки товарів вважатиметься дата прийняття вантажу першим перевізником, тобто дата штампу перевізника на коносаменті, що відповідає виду перевезення та базису поставки, визначеним у додатках до контракту. Продавець інформує покупця факсом про дату готовності товару до відвантаження не пізніше ніж за сім календарних днів до очікуваної дати відвантаження (п.3.5.) Не пізніше ніж за пять календарних днів до дати очікуваного відвантаження покупець надає продавцю всю наявну станом на ту дату письмову інформацію, необхідну для її оформлення: адреса митного оформлення; адреса доставки вантажу; інформація про склад (в разі необхідності); контактні дані представника експедитора, який відповідає за товари (п.3.6. контракту).

У відповідності до умов п.п.6.1., 6.2. контракту, протягом пяти робочих днів після дати відвантаження товарів, продавець повинен надіслати покупцю експрес-поштою (DHL, UPS, ТNТ) наведені нижче документи: підписаний продавцем комерційний рахунок з позначенням країни походження товарів -2 оригінальні примірники; пакувальний лист -2 оригінальні примірники; чистий морський коносамент - 2 оригінальні примірники; сертифікат якості, виданий продавцем та/або виробником - 2 оригінальні примірники; сертифікат походження товарів - 1 оригінальний примірник; страховий поліс, який покриває всі ризики, в розмірі 110% вартості товарів на умовах CIF, виданий на імя покупця - 1 оригінальний примірник. Протягом трьох робочих днів після дати відправлення товарів, продавець повинен надіслати покупцю факсом або електронною поштою за номером та адресою, вказаними у розділі 15, та відповідно до пункту 14.5 контракту копії документів, вказаних у пункті 6.1.

Згідно п.8.1. контракту, товари вважатимуться поставленими продавцем та мають бути прийняті покупцем: за кількістю, виходячи з: ваги; обсягу; та/або кількості штук/предметів, відповідно до пакувального листа та коносамента; 2. за якістю - відповідно до сертифіката якості, виданого продавцем та/або покупцем. Прийняття поставлених товарів буде оформлене покупцем. Покупець має право оформити прийняття товарів у присутності представників незалежної експертної організації (Торгово-промислова палата). Всі витрати, повязані з прийняттям товарів, нестиме покупець.

Розділом 4 контракту визначено умови та порядок оплати, а саме, згідно п.4.1. контракту, оплата за товар за цим контрактом здійснюється покупцем відповідно до виставлених продавцем рахунків в доларах США. Умови оплати за кожну конкретну партію погоджуються сторонами у додатках до даного контракту (п.4.2.).

Відповідно до додатку №1 від 16.06.2014р. (зі змінами та доповненнями внесеними угодою від 20.08.2014р.), покупець зобов'язаний перерахувати 100% передоплати відповідно до наступного графіку: 70225,00 доларів США до 07.08.2014р.; решта - 369138,55 доларів США - до відправки партії з порту ОСОБА_2/Іллічівськ. Додатком № 2 від 16.06.2014р. (зі змінами та доповненнями внесеними угодою від 20.08.2014р.) передбачено умови оплати: відповідно до п.4.2.1. цього контракту 100% передоплати повинні бути сплачені до відправки партії з порту ОСОБА_2/Іллічівськ.

Згідно умов додатку №3 від 08.10.2014р. до контракту №ТРК-Р/2014/S/3 від 13.06.2014р. передбачено, що відповідно до п.4.2.1. цього контракту 100% передоплати повинні бути сплачені до відправки партії з порту ОСОБА_2/Іллічівськ.

У відповідності до п.4.4. контракту, датою оплати вважатиметься дата отримання грошей на рахунок продавця, про що продавець повідомляє покупця у письмовій формі факсом та/або електронною поштою за номером та адресою, вказаними у розділі 15, та відповідно до пункту 14.5 цього контракту.

Судом встановлено, що на підставі п. 4.1 контракту, позивачем було виставлено комерційні рахунки на оплату за поставлений товар, а саме: 19.08.2014р. № SY-140813 на суму 488956,45 доларів США; 25.08.2014р. № SY -140821 на суму 142865,90 доларів США; 14.10.2014р. №SY -141007 на суму 30374,40 доларів США.

Позивачем на виконання умов контракту поставлено та відвантажено відповідачу товар 24.08.2014р. на суму 488956,45 доларів США, що підтверджується комерційним рахунком від 19.08.2014р. №SY-140813, пакувальним листом, чистим морським коносаментом №KR2637991, сертифікатом походження товару, страховим сертифікатом/полісом (AIG), сертифікатами якості; 31.08.2014р. на суму 142865,90 доларів США, що підтверджується комерційним рахунком №SY-140821 від 25.08.2014р., пакувальним листом, чистим морським коносаментом №KR2639133, сертифікатом походження товару, страховим сертифікатом/полісом (AIG), сертифікатами якості товару; 19.10.2014р. на суму 30374,40 доларів США, що підтверджується комерційним рахунком від 14.10.2014р. №SY-141007, пакувальним листом, чистим морським коносаментом №KR2646992, сертифікатом походження товару, страховим сертифікатом/полісом (AIG), сертифікатом якості матеріалів (в матеріалах справи).

Позивач стверджує, що відповідач частково оплатив за поставлений товар у розмірі 44169,71 доларів США згідно виставленого позивачем рахунку від 19.08.2014р. № SY-140813 на суму 488956,45 доларів США, у звязку з чим у ТзОВ «ТПК-Профіль-ГП» виникла заборгованість у розмірі 618027,04 дол. США.

Листом від 02.12.2014р. №39 ТзОВ «ТПК Профіль-ГП» визнало розмір заборгованості. В зазначеному листі відповідач посилається на неможливість проведення передоплат за поставлений позивачем товар відповідно до умов додатків №1,2,3 до контракту №ТРК-Р/2014/S/3 від 13.06.2014р.

З метою досудового врегулювання спору, 02.10.2015р. позивач звертався до відповідача з вимогою про сплату заборгованості за контрактом №ТРК-Р/2014/S/3 від 13.06.2014р., яка станом на 02.10.2015р. становила 618027,04 доларів США основного боргу, 87439,72 доларів США пені нарахованої за прострочення виконання зобовязання та 20403,77 доларів США 3% річних. Проте, дана претензія залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

При винесенні постанови колегія суддів виходила з наступного.

Згідно п.4. ч.1. ст.4 Закону України "Про міжнародне приватне право", вибір права - це право учасників правовідносин визначити право якої держави підлягає застосуванню до правовідносин з іноземним елементом.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 4 Закону України "Про міжнародне приватне право", право, що підлягає застосуванню до приватноправових відносин з іноземним елементом, визначається згідно з колізійними нормами та іншими положеннями колізійного права цього Закону, інших законів, міжнародних договорів України. Якщо згідно з частиною першою цієї статті неможливо визначити право, що підлягає застосуванню, застосовується право, яке має більш тісний зв'язок із приватноправовими відносинами.

Згідно положень ч.ч.1,2 ст.5 вищевказаного Закону, у випадках, передбачених законом, учасники (учасник) правовідносин можуть самостійно здійснювати вибір права, що підлягає застосуванню до змісту правових відносин. Вибір права згідно з частиною першою цієї статті має бути явно вираженим або прямо випливати з дій сторін правочину, умов правочину чи обставин справи, які розглядаються в їх сукупності, якщо інше не передбачено законом.

Згідно ч.1.ст. 43 Закону України "Про міжнародне приватне право", сторони договору згідно із статтями 5 та 10 цього Закону можуть обрати право, що застосовується до договору, крім випадків, коли вибір права прямо заборонено законами України.

Згідно п.13.3. контракту сторонами визначено, що контракт регулюватиметься міжнародним правом, і арбітражний суд використовуватиме міжнародне право.

Як випливає з аналізу положень контракту, сторонами прямо не визначено та не вказано, право якої держави підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Відповідно до ч.ч.2, 3 ст. 32 Закону України Про міжнародне приватне право, у разі відсутності вибору права до змісту правочину застосовується право, яке має найбільш тісний зв'язок із правочином. Якщо інше не передбачено або не випливає з умов, суті правочину або сукупності обставин справи, то правочин більш тісно пов'язаний з правом держави, у якій сторона, що повинна здійснити виконання, яке має вирішальне значення для змісту правочину, має своє місце проживання або місцезнаходження.

Предметом позовних вимог у даній справі є стягнення заборгованості у звязку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань по оплаті за поставлений товар згідно контракту №ТРК-Р/2014/8/3 від 13.06.2014р. з метою відновлення порушених прав позивача, яке буде здійснюватись на території України.

Таким чином, виходячи з аналізу законодавчих норм та положень контракту, суд приходить до висновку, що в даному випадку сторонами явно не виражено право, яке підлягає застосуванню до спірних правовідносин, відтак застосуванню підлягає право, більш тісно пов'язане з правом держави, у якій відповідач повинен здійснити виконання взятих на себе зобовязань за контрактом №ТРК-Р/2014/8/3 від 13.06.2014р., а саме, матеріальне та процесуальне право України.

Відповідно до ст.526 ЦК України та ст.193 ГК України, зобовязання повинні виконуватися належним чином згідно умов договору та актів цивільного законодавства, а при відсутності таких вказівок відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У відповідності до ч.ч.1,2 ст.712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ч.1 статті 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Частиною 2 статті 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Стаття 627 ЦК України визначає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.2 ст. 192 ЦК України, іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Частиною 3 ст. 533 ЦК України передбачено використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Згідно положень ч. 2. ст. 198 ГК України, грошові зобов'язання учасників господарських відносин повинні бути виражені і підлягають оплаті у гривнях. Грошові зобов'язання можуть бути виражені в іноземній валюті лише у випадках, якщо суб'єкти господарювання мають право проводити розрахунки між собою в іноземній валюті відповідно до законодавства. Виконання зобов'язань, виражених в іноземній валюті, здійснюється відповідно до закону.

Відповідно до п. 2.1. контракту, валютою контракту є долари США.

У відповідності до приписів ст. 599 ЦК України, зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно вимог ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Відсутність у боржника необхідних коштів не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобовязання (ст. 617 ЦК України).

Матеріали справи не містять відомостей про погашення відповідачем перед позивачем заборгованості в сумі 618 027,04 доларів США основного боргу.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ст. 33 ГПК України).

Оскільки, відповідач частково розрахувався перед позивачем, згідно контракту і не надає документів, які б свідчили про відсутність його вини з невиконання своїх зобовязань за договором в повному обсязі, то колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд обґрунтовано визнав доведеним факт наявності заборгованості відповідача перед позивачем в сумі 618 027,04 доларів США основного боргу.

Згідно норм ст.611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Стаття 216 ГК України встановлює, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування саме до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених законами та договором. При цьому, у відповідності до ст. 218 ГК України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Таким чином, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, передбачені договором або законом.

Позивач просить стягнути з відповідача 87439,72 доларів США пені за прострочення виконання зобовязання щодо оплати за контрактом. При цьому, як на підставу нарахування пені посилається на норми ст.232 ГК України та Закон України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань.

Відповідно до ч.1. ст. 546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно ч. 3 ст. 549 ЦК України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Статтею 547 ЦК України встановлено, правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Як вбачається з умов контракту №ТРК-Р/2014/S/3 від 13.06.2014р. сторонами не передбачено нарахування пені за порушення грошового зобовязання.

Оскільки умовами контракту не визначено відповідальність за прострочення виконання грошового зобовязання у вигляді пені, відтак, вимога позивача про стягнення з відповідача 87439,72 доларів США пені за прострочення оплати за контрактом є безпідставною та не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.2. ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно п. 4.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань розяснено, сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Приписами абз. 7 п. 8.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань розяснено, вимоги щодо застосування заходів відповідальності за порушення грошових зобов'язань, визначених в іноземній валюті, мають заявлятися в національній валюті України (гривнях) за офіційним курсом Національного банку України на день заявлення відповідної вимоги (крім випадків, коли стороною зобов'язання, у якому виник спір, одержано відповідну ліцензію Національного банку України). При цьому стягнення інфляційних нарахувань на суму основної заборгованості не є можливим, оскільки індекс інфляції розраховується лише стосовно національної валюти України (гривні).

Враховуючи вищенаведене судом першої інстанції обґрунтовано стягнуто з відповідача на користь позивача 3% річних у розмірі 21978,48 доларів США (за період з 07.08.2014 року по 20.10.2014 року).

Таким чином, з огляду на вищевикладене, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Львівської області від 26.01.2016 року відповідає матеріалам справи, ґрунтується на чинному законодавстві і підстав для його скасування немає.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, -

Львівський апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В :

1. Рішення Господарського суду Львівської області від 26.01.2016 року у даній справі залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ТПК- ПРОФІЛЬ-ГП» (Україна, 81023, Львівська область, Яворівський район, с. Новий Яр, буд. 96 () в дохід держави 176 813,19 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

3. Доручити місцевому господарському суду видати наказ.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

5. Справу направити в Господарський суд Львівської області.

Повний текст постанови складено і підписано 28.03.2016 року

Головуючий - суддя Скрипчук О.С.

суддя Дубник О.П.

суддя Матущак О.І.