ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" березня 2016 р. Справа № 922/6392/15

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Сіверін В. І., суддя Терещенко О.І. , суддя Ільїн О.В.

при секретарі Новіковій Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача - не з'явився,

відповідача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача (вх. №669 Х/1-7) на рішення господарського суду Харківської області від 08.02.16 у справі

за позовом ТОВ "Мікол", м. Київ

до ТОВ "Індастріал ОСОБА_2", м. Харків,

про стягнення 942 145,66 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "Мікол", звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Індастріал білдінг груп" про стягнення 942145,66грн., з яких 902258,60грн., отриманих без достатньої правової підстави, 39887,06грн. основного боргу за неналежне виконання відповідачем зобов'язань за договором підряду № 1-191011 від 19.10.2011р.

Рішенням господарського суду Харківської області від 08.02.2016р. у задоволені позову відмовлено, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач мав право вимагати повернення від відповідача заявлених до стягнення сум, проте визнав, що позивач пропустив строк, у межах якого він міг звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного права, а тому - дійшов висновку про задоволення заяви відповідача про застосування строку позовної давності.

Позивач із рішенням місцевого господарського суду не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить вищенаведене рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги заявник стверджує, що рішення по справі прийнято за невідповідністю висновків викладеним в рішенні суду обставинам справи та грубим порушенням норм матеріального права. На його думку, місцевим господарським судом було неправомірно встановлено, що строк дії спірного договору минув 28.07.2012р. і саме з дати закінчення строку дії договору у позивача виникло право вимагати повернення заявлених до стягнення коштів, що призвело до грубого порушення вимог ст.ст.254, 257, 264 Цивільного кодексу України та безпідставного застосування судом строку позовної давності.

В судове засідання представник позивача не зявився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином, про що свідчить наявне в матеріалах справи повідомлення про вручення поштового відправлення. Через канцелярію суду надійшло клопотання позивача про відкладення розгляду справи.

Розглянувши зазначене клопотання, колегія суддів не знаходить підстав для його задоволення, з огляду на наступне.

Так, в обґрунтування заявленого клопотання позивач вказує на те, що його представник не може прибути в судове засідання через учать в судовому засіданні іншого суду.

Колегія суддів зазначає, що до клопотання позивачем не додано доказів на підтвердження обставин, викладених у заявленому клопотанні. Крім того, із поданого позивачем клопотання не вбачається в чому полягає необхідність відкладення розгляду справи.

Представник відповідача в судовому засіданні та у відзиві на апеляційну скаргу проти її доводів заперечував.

На думку суду обставини справи свідчать про наявність у справі матеріалів достатніх для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення. Крім того, суд приймає до уваги, що судом сторонам були створені належні умови для надання усіх необхідних доказів (надано достатньо часу для підготовки до судового засідання, ознайомитись із матеріалами справи, зняти з них копії, надати нові докази тощо).

Згідно із п. 3.9.2 постанови N 18 від 26.12.2011 Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Беручи до уваги, що відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України обовязок доказування і подання доказів покладено на сторони, суд згідно за статтею 75 Господарського процесуального кодексу України розглядає справу за наявними матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.

19.10.2011р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Мікол" (генпідрядник, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Індастріал білдінг груп" (підрядник, відповідач) укладено договір підряду № 1-191011 (далі договір), відповідно до умов якого відповідач зобов'язався виконати роботи з улаштування благоустрою об'єкту згідно з договірною ціною, що узгоджена сторонами та є невід'ємною частиною договору (додаток № 1 та додаток № 1А), а позивач прийняти та оплатити виконані відповідачем роботи в повному обсязі.

Відповідно до розділу, що визначає поняття та терміни, що використані в договорі «Обєкт» - аеродромно - диспетчерська вишка в аеропорту м. Харкова.

Згідно з п 3.1. Договору остаточна договірна ціна узгоджується сторонами після отримання позивачем всього обсягу проектно-кошторисної документації та визначається в додатках № 1 та № 1А до цього договору, але в будь-якому випадку відповідно до актів виконаних робіт з урахуванням фактично виконаних робіт субпідрядником згідно довідок форми КБ-2в та КБ-3. Склад та обсяги робіт визначаються у кошторисній документації. Попередня договірна ціна становить 2413521,60грн. та складається з договірної ціни на благоустрій об'єкту - додаток №1 (1899400,80грн.), договірної ціни на влаштування огорожі об'єкту - додаток № 1А (514120,80грн.).

Порядок оплати за договором встановлений сторонами у п.4.1. відповідно до якого, позивач мав сплатити 30% від загальної ціни договору визначеної у п.3.1. у вигляді попередньої оплати протягом десяти банківських днів з моменту підписання договору, а 65% від суми акту приймання-передачі виконаних робіт (за формою КБ-2В), підписаного сторонами та скріпленого печатками сторін, протягом 5-ти банківських днів з моменту підписання сторонами актів приймання-передачі виконаних робіт (за формою КБ-2В).

Згідно п.4.4. договору остаточний розрахунок у розмірі не менше 5% від договірної ціни сплачується шляхом перерахування грошових коштів генпідрядника на рахунок підрядника на протязі 20 робочих днів від дати вводу обєкта в експлуатацію на підставі рахунка-фактури оформленого належним чином.

Пунктом 5.1.1. договору передбачено, що протягом одного робочого дня наступного за днем отримання авансового платежу та документації, визначеної даним договором, підрядник зобовязується розпочати виконання робіт визначених договором, і виконати всі роботи за даним договором у строки вказані в календарному графіку виконаних робіт, що додається (додаток №2).

У відповідності до п.10.1. договору він діє до 31.06.2012р.

При цьому, приписами п.11.4.3. договору сторони визначили, що генпідрядник (позивач) може призупинити роботи і розірвати договір за таких обставин: відсутність у нього коштів для фінансування робіт, виявлення недоцільності або неможливості фінансування робіт, порушення підрядником з його вини календарного графіку виконання робіт більш ніж на 20 календарних днів, та інш.

Пунктом 11.4.5. договору передбачено, що сторона яка прийняла рішення про призупинення робіт та/або розірвання договору, письмово повідомляє про це іншу сторону, з обґрунтуванням причини, не менш як за 5 календарних днів до такого призупинення. Якщо протягом 30 календарних днів обставини, що зумовили таке рішення. не змінились, сторона-ініціатор має право розірвати договір в односторонньому порядку, письмово попередивши іншу сторону не менш ніж за 10 календарних днів до розірвання.

Додатковою угодою №1 від 27.06.2012року сторони змінили п.3.1. договору та встановили, що договірна ціна становить 2800416,20грн., у звязку з домовленістю про продовження строків виконання робіт сторони дійшли згоди про те, що підрядник бере на себе зобовязання виконати усі роботи на протязі 30 календарних днів з моменту підписання даної додаткової угоди, з урахуванням нових обсягів, що не враховані в календарному графіку робіт.

Як правильно зазначив господарський суд першої інстанції, аналіз вищевикладених положень Договору надає суду підстави для висновку про те, що даний договір за своїм змістом та правовою природою є договором підряду, визначення якого міститься у статті 837 Цивільного кодексу України.

За положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 837, ч. 1 ст. 843, ч. 1 ст. 844, ч. 2 ст. 845 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові. У договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення. Ціна у договорі підряду може бути визначена у кошторисі. Неналежне виконання підрядником умов договору, зокрема якщо підрядник своєчасно не розпочав роботу або виконує її настільки повільно, що закінчення її у строк стає явно неможливим є підставою відповідно до положень ст. 849 Цивільного кодексу України замовника відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків.

Із наявних в матеріалах справи копій банківських виписок слідує, що позивач здійснив оплату за договором в сумі 2950000,00грн., призначення платежу визначено позивачем наступне «оплата за виконання робіт з улаштування благоустрою зг.дог.№1-1910011 від 19.10.2011р. у т.ч. ПДВ», з яких 1 250 000,00грн. відповідачем було повернуто позивачу як помилково перераховані.

31.05.2012 року між сторонам спору підписано акт приймання-передачі виконаних робіт форми КБ-2в та довідка форми КБ-3 за травень 2012 року на суму 179110,20грн.

31.07.2012 року між сторонам спору підписано акт приймання-передачі виконаних робіт форми КБ-2в та довідка форми КБ-3 за липень 2012 року на суму 618631,20грн.

Відповідно до п.4.5. договору передбачено, що вартість наданих послуг генпідряду між Генпідрядником та Підрядником становить 5%. Оплата послуг генпідряду здійснюється шляхом утримання кошів в розмірі 5% від розміру щомісячних поточних платежів виходячи з вартості робіт підтверджених довідкою про вартість виконання підрядних робіт форми КБ-3.

В матеріалах справи є підписані обома сторонами даного спору акти надання послуг генпідряду №290 від 31.05.2012року та №531 від 31.07.2012року.

Предметом позовних вимог є стягнення з відповідача коштів у сумі 902 258,60грн., що є різницею між сумою здійсненої ним за договором оплати та вартістю робіт, що була закрита актами, підписаними обома сторонами спору, у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави (стаття 1212 Цивільного кодексу України ), а також стягнення з відповідача коштів у сумі 39887,06грн. на підставі п.4.5 договору та підписаних сторонами актів надання послуг генпідряду №290 від 31.05.2012року та №531 від 31.07.2012року.

Вирішуючи питання про наявність або відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст. 1212 Цивільного кодексу України , якою позивач обґрунтував позовні вимоги, а суд першої інстанції застосував при вирішені спору до спірних правовідносин, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовується незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовується також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Аналіз наведеної норми дає підстави для висновку, що цей вид позадоговірних зобов'язань породжує такі юридичні факти як: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи та відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.

За вказаних обставин та враховуючи існування між сторонами договірних правовідносин, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, що неналежне виконання відповідачем умов договору може слугувати підставою для відповідальності, проте колегія судів зауважує, що це однак не є підставою для витребування грошових коштів відповідно до ст. 1212 Цивільного кодексу України, як безпідставне збагачення (вказану правову позицію викладено в постанові Верховного Суду України від 17.06.2014 р. за результатами перегляду постанови Вищого господарського суду України від 22.04.2013 р. у справі №13/096-12. Правову позицію про те, що кошти, які отримано як оплату виконаних за договором робіт не можна витребувати відповідно до положень статті 1212 ЦК України викладено у постанові Верховного Суду України від 22 січня 2013 року у справі № 5006/18/13/2012. Зокрема у Постанові Верховного Суду України від 17.06.2014р. у справі № 13/096-12 прямо зазначено, що саме по собі розірвання договору не може бути підставою для застосування ст.1212 ЦК України, оскільки за загальним правилом, сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом (частина 4 статті 653 ЦК України).

Крім того, суд зазначає, що укладеним між сторонами спору договором, погоджено всі істотні умови, в тому числі вартість та перелік робіт, виконання взаємних зобов'язань сторін здійснювалось відповідно до умов цього договору, строки виконання відповідачам (підрядчиком) робіт за договором були чітко визначені додатковою угодою №1, отже невиконання підрядником робіт на всю суму отриманої від позивача оплати, що було встановлене судом першої інстанції, може кваліфікуватися лише як порушення умов договору підрядчиком, тому застосування позивачем та судом першої інстанції до таких відносин норм ст. 1212 Цивільного кодексу України є неправильним.

Відповідно до ст.101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

З врахуванням зазначеного вище, положень п.п. 4.3, 4.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", якими передбачено, що господарський суд, дійшовши висновку про те, що предмет позову не відповідає встановленим законом або договором способам захисту прав, повинен відмовити в позові, а не припиняти провадження на підставі пункту 1 частини першої статті 80 Господарського процесуального кодексу України, так само, як і у разі відсутності предмету спору до порушення провадження у справі, колегія судів апеляційного суду приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову та стягнення з відповідача суми 902 258,60грн.

Таким чином, колегія судів апеляційного суду вважає, що стосовно позовної вимоги позивача про стягнення 902258,60грн. висновок суду першої інстанції про наявність у позивача правових підстав для звернення з відповідним позовом до суду є таким, що зроблений при невірному застосуванні норм матеріального права до спірних правовідносин.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині стягнення безпідставно набутих коштів у сумі 902258,60грн., суд першої інстанції дійшов висновку, що заява відповідача про застосування строку позовної давності підлягає задоволенню, оскільки саме з дати закінчення строку дії договору (28.07.2012р.) у відповідача закінчився строк виконання його обов'язків за договором стосовно виконання робіт та виник обов'язок повернути кошти, які він отримав в рахунок виконання робіт за договором, а у позивача виникло право вимагати повернення цих коштів, відповідно до ст. 1212 Цивільного кодексу України, в той час як позов позивачем предявлено до суду 09.12.2015р., тобто зі спливом трирічного строку.

Позивач в апеляційній скарзі вказує, що суд першої інстанції неправомірно визначив, що додатковою угодою №1 сторони продовжили строк дії договору до 28.07.2012р., на думку позивача договір продовжував діяти до фактичного предявлення ним у грудні 2015 року вимоги про розірвання договору та про повернення коштів. Позивач також зазначав, що ст.1212 Цивільного кодексу України не передбачено строк в який особа, яка набула майно або зберегла його без достатньої правової підстави повинні його повернути, фактично позивач дізнавався про порушення свого права 10.12.2012 року у звязку з частковим поверненням відповідачем суми авансу і з цієї дати, на його думку, розпочався перебіг строку позовної давності, тому позов подано в межах такого строку - 09.12.2015р.

Суд апеляційної інстанції частково погоджується з названими доводами позивача зауважуючи наступне.

Стаття 256 Цивільного кодексу України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред'явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 Цивільного кодексу України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (стаття 267 Цивільного кодексу України).

Визначення початку відліку позовної давності міститься у статті 261 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини першої статті 261 Цивільного кодексу України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Визначення початкового моменту перебігу позовної давності (ст. 261 Цивільного кодексу України) має важливе значення, оскільки від цього залежить і правильність обчислення позовної давності, і захист порушеного права (постанова Верховного Суду України від 27 травня 2014 р. у справі № 3-23гс14).

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

З урахуванням вищенаведеного, колегією суддів Харківського апеляційного господарського суду встановлено, що протягом 2011, 2012 років позивач сплатив на рахунок відповідача грошові кошти в розмірі 2950000,00 грн. в якості оплати за виконання робіт згідно договору №1-191011 від 19.10.2011р., з яких 1 250 000,00грн. відповідачем було повернуто позивачу, як помилково перераховані, факт отримання відповідачем коштів в сумі 1700000,00 грн. останнім не заперечується.

Враховуючи умови додаткової угоди №1 від 27.06.2012 року відповідач зобов'язаний був виконати усі роботи за договором на протязі 30 календарних днів з моменту підписання даної додаткової угоди, з урахуванням нових обсягів, що не враховані в календарному графіку робіт.

В матеріалах справи є підписані обома сторонами даного спору акти приймання-передачі виконаних робіт форми КБ-2в та довідка форми КБ-3 за травень, липень 2012 року на загальну суму 797741,40грн.

Також в матеріалах справи є акти приймання виконаних будівельних робіт № 3 та № 4 за вересень 2013р. на загальну суму 613 234,80грн., які суд не визнав належними та допустимими доказами у справі, оскільки ці акти підписані лише з боку відповідача та складені і направлені на адресу позивача вже після спливу строку дії договору.

Доказів виконання всього обсягу робіт за договором матеріали справи не містять. Також матеріали справи не містять доказів звернення позивача до відповідача з вимогою про виконання всього обсягу робіт після закінчення визначеного додатковою угодою №1 строку їх виконання в порядку, що був визначений зокрема п.п.11.4.3, 11.4.5. договору, не містить доказів виконання робіт за договором позивачем з залученням іншого підрядника, не містить обґрунтованої відмови в підписанні актів № 3 та № 4 за вересень 2013р. на загальну суму 613 234,80грн., не містить обґрунтування підстав перерахування позивачем відповідачу після спливу строку договору та строку виконання робіт за договором, коштів 10.08.12р. в сумі 100 000,00грн., 07.09.12р. в сумі 300 000,00грн. Про розірвання договору та повернення коштів позивач звернувся до відповідача листом від 03.12.2015року, з позовом до суду 09.12.2015року.

Статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Згідно п. 4 ст. 849 Цивільного кодексу України, замовник має право у будь-який час до закінчення роботи відмовитися від договору підряду, виплативши підрядникові плату за виконану частину роботи та відшкодувавши йому збитки, завдані розірванням договору.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (п.1 ст. 612 ЦК України).

Статтею 631 ЦК України встановлено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України визначено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з доводами позивача викладеними в апеляційній скарзі про те, що в контексті спірних правовідносин сторін у даній справі строк дії договору (ст. 631 Цивільного кодексу України) та строк виконання зобов'язань (ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України) - не є ідентичними поняттями у розумінні вищенаведених приписів цивільного законодавства, оскільки сторонами у договорі було передбачено як строк дії договору (п. 10.1. до 31.06.2012 року), так і обумовлено строк виконання відповідачем зобов'язання з завершення всього обсягу робіт (п.1 додаткової угоди №1 до 27.07.2012р.).

Разом з тим, колегія судів вважає, що право позивача за договором є порушеним саме з 28.07.2012 року, оскільки відповідачем всупереч п.3 додаткової угоди №1 роботи не були завершені до 28.07.2012 року, і відповідно, саме з 28.07.2012 у позивача виникло право вимагати повернення відповідачем сплачених за договором коштів, про що позивач був обізнаний, а отже, згідно з п. 1 статті 261 Цивільного кодексу України перебіг трирічного строку позовної давності почався від дня, коли позивач довідався про порушення свого права, тобто з 28.07.2012 і закінчився 28.07.2015.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, позивач звернувся з позовом до господарського суду Харківської області 09.12.2015 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності, що згідно п. 4 статті 267 Цивільного кодексу України є підставою для відмови у позові у зв'язку з пропуском позивачем трирічного строку позовної давності. Поважних причин пропуску такого строку позивачем не наведено і доказів в підтвердження - не надано.

Враховуючи викладене, суд вважає помилковим твердження відповідача зазначене в апеляційній скарзі про відсутність певних строків повернення безпідставно отриманих коштів згідно норми ст.1212 Цивільного кодексу України та про те, що саме з 10.12.2012 року позивач дізнався про порушення свого права, у звязку з частковим поверненням відповідачем суми невідпрацьованого авансу (250000,00грн.) та саме з цієї дати на думку позивача розпочався перебіг строків позовної давності.

Таким чином, на підставі досліджених у судовому засіданні доказів, колегія судів приходить до висновку про обґрунтованість заяви відповідача про застосування позовної давності до спірних правовідносин, що відповідно є самостійною та достатньою підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Стосовно позовної вимоги позивача про стягнення боргу за послуги генпідряду у сумі 39887,06грн., яка складає 5% від розміру вартості виконаних підрядних робіт за травень, липень 2012 року, як і було погоджено сторонами у договорі, колегія судів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність у позивача правових підстав для звернення з відповідним позовом до суду.

Колегія судів встановила, що відмовляючи в задоволенні позовних вимог в цій частині, суд першої інстанції визнав, що заява відповідача про застосування строку позовної давності підлягає задоволенню оскільки початок перебігу строку позовної давності для стягнення суми 39887,06грн. має визначатись з дня закінчення строку дії договору (28.07.2012р.), оскільки самим договором сторони не передбачили конкретний строк виконання цього обовязку, визначивши у договорі лише його початок, а тому, за приписами ч.1 ст.631 Цивільного кодексу України, закінчення цього строку із закінченням строку дії самого договору.

Колегія судів не погоджується з доводами апелянта про неправомірне застосування судом першої інстанції наслідків спливу строку позовної давності для звернення позивача з даною позовною вимогою, зокрема його доводом, що заявлена сума підлягала оплаті у відповідності до вимог ст.530 Цивільного кодексу України, яка була направлена ним 03.12.2016року вих.№мк/165 з огляду на таке.

Відповідно до п.4.5. договору передбачено, що вартість наданих послуг генпідряду між Генпірядником (позивачем) та Підрядником (відповідачем) становить 5%. Оплата послуг генпідряду здійснюється шляхом утримання кошів в розмірі 5% від розміру щомісячних поточних платежів виходячи з вартості робіт підтверджених довідкою про вартість виконання підрядних робіт форми КБ-3.

Відповідно д ст.854 Цивільного кодексу України, якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов'язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково.

Суд зауважує, що якщо у договорі або законі не встановлено строку (терміну), у який повинно бути виконано грошове зобов'язання, необхідно виходити з приписів частини другої статті 530 Цивільного кодексу України. Цією нормою передбачено, між іншим, і можливість виникнення обов'язку негайного виконання; такий обов'язок випливає, наприклад, з припису ст. 854 Цивільного кодексу України, якою визначено, що замовник за договором підряду повинен оплатити виконані роботи після їх остаточної здачі, відтак якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати виконаних робіт, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред'явив йому кредитор пов'язану з цим вимогу.

В матеріалах справи є підписані обома сторонами даного спору акти надання послуг генпідряду №290 від 31.05.2012року та №531 від 31.07.2012року.

Відповідно до п.5 ст.261 Цивільного кодексу України , за зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Вищенаведеними нормами Цивільного кодексу України встановлено, що перебіг строку позовної давності починається саме з дня, коли виникло право на пред'явлення вимоги про виконання зобов'язання, а не з дня, коли фактично це право було реалізоване.

Згідно положень ст.ст.261, 530, 854 Цивільного кодексу України слідує, що оскільки акти надання послуг генпідряду було підписано сторонами 31.05.2012року та 31.07.2012 року, відповідно, саме з дати їх підписання у позивача виникло право вимагати оплати наданих послуг генпідряду, про що позивач був обізнаний, а отже, згідно з п. 1 статті 261 Цивільного кодексу України перебіг трирічного строку позовної давності почався від дня, коли позивач довідався про порушення свого права, тобто з 01.06.2012року та 01.08.2012року і закінчився відповідно 01.06.2015року , 01.08.2015р.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, позивач звернувся з позовом до господарського суду Харківської області 09.12.2015 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності, що згідно п. 4 статті 267 Цивільного кодексу України є підставою для відмови у позові у зв'язку з пропуском позивачем трирічного строку позовної давності. Поважних причин пропуску такого строку позивачем не наведено і доказів в підтвердження - не надано.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає, що господарський суд Харківської області дійшов вірного висновку про відмову у позові в частині стягнення боргу за послуги генпідряду у сумі 39887,06грн у зв'язку із спливом трирічного строку позовної давності на підставі ст.267 Цивільного кодексу України, проте, під час апеляційного провадження у справі, суд апеляційної інстанції керуючись статтею 101 Господарського процесуального кодексу України, якою передбачено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу, дійшов висновку, що право позивача є порушеним саме з 31.05.2012 та 31.07.2012, у зв'язку з чим рішення місцевого господарського суду підлягає залишенню в цій частині без змін, з врахуванням зміни його мотивувальної частини судом апеляційної інстанції щодо початку трирічного строку позовної давності.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 99, 101, 103, 104, 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 08.02.2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її підписання і може бути оскаржена протягом 20 днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 28.03.2016 року.

Головуючий суддя Сіверін В. І.

Суддя Терещенко О.І.

Суддя Ільїн О.В.