КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" березня 2016 р. Справа№ 910/21819/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Алданової С.О.

суддів: Дикунської С.Я.

Зубець Л.П.

при секретарі Шмиговській А.М.

за участю представників:

від позивача - Карапетян А.Р. (довіреність №370 від 16.06.2015 р.), Бершадська І.М. (довіреність №19/3-02/1 від 11.01.2016 р.)

від відповідача - Дробот Т.Л. (довіреність №4243 від 13.12.2015 р.), Стрілко О.В. (довіреність №3839 від 14.12.2015 р.)

розглянувши матеріали апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Донецького обласного управління АТ «Ощадбанк»

на рішення господарського суду міста Києва від 08.10.2015 р.

у справі №910/21819/15 (суддя Демидов В.О.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Донецького обласного управління АТ «Ощадбанк»

до Публічного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія»

про стягнення суми

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії Донецького обласного управління АТ «Ощадбанк» звернулось до господарського суду міста Києва з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» про стягнення з відповідача 3209121,90 грн. несплачених страхових виплат, 916050,44 грн. пені, 47741,18 грн. 3% річних та 1441806,95 грн. інфляційних втрат.

Рішенням господарського суду міста Києва від 08.10.2015 р. у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки, викладені у рішенні, не відповідають обставинам справи.

Представники позивача в судовому засіданні повністю підтримали доводи апеляційної скарги, просили скаргу задовольнити, рішення скасувати, позов задовольнити.

Представники відповідача в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечували, просили відмовити в її задоволенні, рішення залишити без змін.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

01.08.2014 р. між ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія», як страховиком, та ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Донецького обласного управління АТ «Ощадбанк», як страхувальником, укладено договір добровільного страхування кредитів № 055/14.

Предметом цього договору є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать закону і пов'язані з неповерненням або неповним поверненням позичальниками страхувальнику кредиту та/або несплатою або частковою несплатою процентів по ньому на умовах, встановлених відповідними кредитними договорами (п. 2.1 договору).

Страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі, а страхувальник приймає на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку, передбаченого умовами цього договору, виплатити страхувальнику страхове відшкодування на умовах цього договору (п. 2.2 договору).

Франшиза по договору не застосовується (п. 3.4 договору).

Страховим випадком є факт завдання збитків страхувальнику внаслідок невиконання або часткового невиконання позичальником своїх зобов'язань по поверненню суми кредиту та/або сплати процентів за користування кредитом в строки та на умовах, що передбачені в конкретному кредитному договорі, внаслідок неплатоспроможності позичальника (п. 4.3 договору).

Під неплатоспроможністю позичальника сторони розуміють невиконання позичальником умов кредитного договору зі своєчасної сплати кредиту та/або процентів за користування кредитом понад 10 календарних днів з будь-яких причин, за винятком тих, що передбачені розділом 6 договору (п. 4.4 договору).

Зобов'язання страховика за цим договором розповсюджуються на страхові випадки, які настали в період дії конкретного кредитного договору, за умови сплати страхових платежів (п. 4.5 договору).

Пунктами 7.1, 7.2 договору передбачено, що строк дії договору узгоджено сторонами до 31.07.2015 включно. Дія якого автоматично продовжується на кожний наступний календарний рік і на тих самих умовах, якщо жодна із сторін не попередить у письмовій формі іншу сторону про припинення його дії не пізніше ніж за 10 робочих днів до закінчення строку дії цього договору в порядку передбаченому в п. 18.3 договору.

Пунктом 9.3 договору визначено, що розмір страхового відшкодування - це прострочена заборгованість позичальника по кредитному договору в розмірі непогашеної суми кредиту та процентів за користування кредитом за 2 місяці згідно умов конкретного кредитного договору на дату настання страхового випадку.

Згідно поданого позивачем розрахунку, станом на 24.10.2014 р. у позичальників обліковувалась непогашена заборгованість за кредитом загалом на суму 3209121,90 грн.

31.10.2014 р. позивачем була направлена відповідачу письмова претензія №27-7/2254, в якій позивач повідомив про настання страхових випадків за позичальниками згідно додатку до листа, за договором № 055/14 від 01.08.2014 р.

У відповідь на претензію, відповідач не визнав страховим випадком несплату позичальниками у встановлені строки наданих кредитних коштів, та відмовив у виплаті страхового відшкодування з посиланням на постанову Національного банку України № 466 від 06.08.2014 р. «Про призупинення здійснення фінансових операцій».

Заперечуючи протии позовних вимог, відповідач зазначає, що Національний банк України наведеною постановою призупинив здійснення всіх видів фінансових операцій банками України та призупинив операції небанківських установ та національного оператора поштового зв'язку з прийняття/виплати переказу коштів з/на території, які не контролюються українською владою, що є зміною страхового ризику. Відповідач, в обґрунтування своїх заперечень, посилався на порушення позивачем вимог п.п. 11.2.2 та 11.2.2.1 договору страхування в частині неповідомлення банком страхової компанії про будь-яку зміну страхового ризику, що є окремою підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування згідно п. 6.1.2, 11.3.4, 13.2 договору страхування. Також банк не повідомив про настання страхової події, яка має ознаки страхового випадку, в порядку передбаченому умовами договору (п. 9.1) - протягом 15 робочих днів з моменту коли йому стало відомо про настання страхового випадку.

З наданих позивачем документів, відповідач дійшов висновку, що 500 позичальників одночасно припинили отримання коштів на платіжні картки за їх місцезнаходженням в населених пунктах на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження, що свідчить про втрату можливості отримувати заробітну плату та/або погашати кредит в порядку визначеному кредитними договорами внаслідок прийняття 06.08.2014 р. Національним банком України постанови №466.

Частиною 1 ст. 175 ГК України встановлено, що майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 979 ЦК України визначено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно ч. 1 ст. 990 ЦК України, страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката).

Статтею 1 Закону України «Про страхування» передбачено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Статтею 4 Закону України «Про страхування» визначено, що предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, що не суперечать закону і пов'язані: з життям, здоров'ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування); з володінням, користуванням і розпорядженням майном (майнове страхування); з відшкодуванням страхувальником заподіяної ним шкоди особі або її майну, а також шкоди, заподіяної юридичній особі (страхування відповідальності).

Статтею 9 Закону України «Про страхування» встановлено, що страхова сума - грошова сума, в межах якої страховик відповідно до умов страхування зобов'язаний провести виплату при настанні страхового випадку. Страхова виплата - грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку. Страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник.

Відповідно до ст. 16 «Про страхування», договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Пунктом 11.2.2 договору встановлено, що страхувальник зобов'язаний при укладенні договору страхування надати інформацію страховикові про всі відомі йому обставини, що мають істотне значення для оцінки страхового ризику, і надалі інформувати його про будь-яку зміну страхового ризику.

Належних та допустимих доказів інформування відповідача про зміну страхового ризику (ризиком є можливість невиконання або неналежного виконання позичальником умов кредитного договору), позивач суду не надав, а відтак колегія суддів вважає обгрунтованими доводи відповідача в цій частині, оскільки зазначене є окремою підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування відповідно до п. 6.1.2, 11.3.4, 13.2 договору страхування.

Підпунктом 11.2.2.1 договору встановлено, що інформація про зміну страхового ризику надається страхувальником страховику шляхом направлення відповідного повідомлення згідно з умовами п. 18.3 цього договору.

Пунктом 18.3 договору встановлено, що усі повідомлення за договором вважаються поданими належним чином, якщо вони відправлені по факсу, телеграфом або будь-яким іншим документальним засобом зв'язку чи доставлені кур'єром за адресами, зазначеними у цьому договорі. Повідомлення, відправлені факсимільним зв'язком вважаються поданими належним чином, якщо такі повідомлення підтверджені оригіналами, оформленими належним чином відповідно до положень цього договору.

Згідно п. 11.2.4 договору, страхувальник зобов'язаний вживати заходів щодо запобігання та зменшення збитків, завданих внаслідок настання страхового випадку.

У разі невиконання вимоги про надання страхувальником інформації про всі відомі йому обставини, що мають істотне значення для оцінки страхового ризику та подальшого інформування страховика про будь-яку зміну страхового ризику відповідно до п. 11.2.2 цього договору, останній має право відмовити у виплаті страхового відшкодування згідно з законодавством України (п. 13.2 договору).

Відповідно до п. 11.3.4 договору, страховик має право відмовити у виплаті страхового відшкодування згідно з законодавством України, при порушенні страхувальником умов цього договору.

Пунктом 6.1.2 договору передбачено, що страховик не відшкодовує збитки у разі невиконання страхувальником взятих на себе зобов'язань за цим договором.

06.08.2014 р. Національний банк України, постановою №466 «Про призупинення здійснення фінансових операцій», призупинив здійснення всіх видів фінансових операцій банками України та призупинив операції небанківських установ та національного оператора поштового зв'язку з приймання/виплати переказу коштів з/на території, які не контролюються українською владою, що є зміною страхового ризику.

В порушення вимог п. 11.2.4 договору страхування, страхувальник не повідомив страховика про настання події, яка має ознаки страхового випадку, в порядку, передбаченому умовами п. 9.1 договору страхування, згідно якого страхувальник зобов'язаний протягом 15 робочих днів з моменту коли йому стало відомо про настання страхового випадку, передбаченого умовами договору, письмово повідомити про це страховика, що відповідно до п. 6.1.2, 10.1.4 договору страхування є підставою для відмови у здійсненні страхової виплати.

За змістом розділу першого договору страхування, погашення позичальником наданого кредиту та процентів за користування кредитом здійснюється шляхом утримання страхувальником відповідної суми із зарахованих на платіжну картку коштів, в тому числі заробітної плати, у відповідності з кредитним договором.

Заробітна плата - винагорода, обчислена, як плавило, у грошовому виразі, яку організація (згідно п. 1.3, це юридична особа та її структурні підрозділи (філії), з якою страхувальником укладено договір про співпрацю) виплачує своєму працівнику (позичальнику) за виконану ним роботу протягом календарного місяця на підставі укладеного трудового договору або трудового контракту (п. 1.6 договору).

Договір про співпрацю - договір між банком та організацією про надання послуг по зарахуванню та виплаті заробітної плати та інших виплат через поточні рахунки фізичних осіб (працівників організації) з використанням платіжних карток. Відповідно до договору про співпрацю страхувальник надає організації послуги з виплати її співробітникам (позичальникам) заробітної плати та інших виплат за допомогою платіжної картки за дебетово-кредитною схемою, а організація зобов'язується перераховувати страхувальнику суми заробітної плати та інших виплат, що призначаються для зарахування на картрахунки працівників організації (позичальників) (п. 1.5 договору).

Отже, згідно умов договору страхування, позичальниками є працівники організації з якою у банку укладений договір про співпрацю та які отримують заробітну плату за допомогою платіжних карток, з яких в подальшому здійснюється утримання коштів на погашення кредиту.

Відповідно до п. 10.2 договору, за цим договором не підлягають відшкодуванню збитки, що стались внаслідок, зокрема, прийняття органами державної влади та управління та/або органами місцевого самоврядування обмежуючих або забороняючи актів, дія яких прямо впливає на реалізацію положень цього договору та наслідки прийняття яких сторони не могли передбачати при укладенні цього договору.

При цьому, Розпорядженням Кабінету Міністрів України № 1085-р від 07.11.2014 р. затверджено перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та перелік населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення.

Місцезнаходження позичальників визначене у населених пунктах на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження.

Вищенаведене свідчить про те, що позичальники втратили можливість отримувати заробітну плату та можливість погашати кредит в порядку, визначеному кредитним договором через неможливість здійснення фінансових операцій у зв'язку з прийняттям 06.08.2014 р. Національним банком України постанови №466 «Про призупинення здійснення фінансових операцій».

Згідно п. 6.2 договору страхування, не підлягають відшкодуванню збитки, що стались внаслідок прийняття органами державної влади та управління та/або органами місцевого самоврядування обмежуючих або забороняючи актів, дія яких прямо впливає на реалізацію положень цього договору, та наслідки прийняття яких сторони не могли передбачити при укладенні цього договору.

З огляду на вищезазначені обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо обґрунтованості відмови відповідача у визнанні події страховим випадком та здійснення виплати страхового відшкодування, про що повідомлено позивача листом №4913 від 04.12.2014 р.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимога позивача про стягнення з відповідача 3209121,90 грн. несплачених страхових виплат є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Щодо заяви позивача про зменшення розміру позовних вимог (а.с. 128-135 т. 1), то колегією суддів вказана заява не може бути прийнята, оскільки відповідно до приписів чинного законодавства на стадії апеляційного провадження позовні вимоги не можуть бути змінені. Крім того, позивачем не надано доказів того, що була сплачена заборгованість за кредитними зобов'язаннями у АТ «Ощадбанк».

Оскільки вимога про стягнення сум пені, 3% річних та інфляційних втрат безпосередньо пов'язана і є похідною від основної вимоги про стягнення страхового відшкодування, колегія суддів в цій частині також погоджується з висновком суду першої інстанції, що в її задоволенні слід відмовити.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачем, в порушення зазначеної норми, належним чином апеляційну скаргу не обґрунтовано, доказів та підстав для скасування рішення суду першої інстанції апеляційному суду не наведено.

З огляду на викладене, посилання скаржника на те, що рішення суду першої інстанції винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки, викладені у рішенні, не відповідають обставинам справи, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Крім того, доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду та не підтверджуються наявними матеріалами справи.

Тому колегія суддів вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 08.10.2015 р. у даній справі є таким, що відповідає нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам та матеріалам справи, у зв'язку з чим підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, ст. 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Донецького обласного управління АТ «Ощадбанк» залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 08.10.2015 р. у справі №910/21819/15 залишити без змін.

Справу №910/21819/15 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання судовим рішенням апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя С.О. Алданова

Судді С.Я. Дикунська

Л.П. Зубець