ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.03.2016р. Справа№ 914/2002/13

Господарський суд Львівської області у складі колегії суддів Сухович Ю.О. (головуючий), ОСОБА_1, ОСОБА_2., при секретарі судових засідань за позовом Львівського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Західного регіону України в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції у спірних правовідносинах Міністерство оборони України, м.Київ

відповідач-1: Концерн Військторгсервіс, м.Київ

відповідач-2: Приватне підприємство Інтертайле, смт.Щирець Пустомитівський район Львівська область

третя особа-1 на стороні позивача без самостійних вимог на предмет спору: Регіональне відділення Фонду державного майна України по Львівській області, м.Львів

третя особа-2 на стороні позивача без самостійних вимог на предмет спору: Фонд державного майна України, м.Київ

про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна та витребування майна.

За участю представників:

від прокуратури: ОСОБА_3 прокурор військової прокуратури Львівського гарнізону Західного регіону України (наказ №512 від 14.07.2015р.);

від позивача: ОСОБА_4 - офіцер Західного територіального юридичного відділу(довіреність № 220/792/8від 30.12.2015р.);

від відповідача-1: не з"явився;

відповідача-2: ОСОБА_5 - представник (довіреність б/н від 01.10.2015р.);

від третьої особи-1:не з"явився;

від третьої особи-2: не з"явився.

Права та обовязки сторін передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України розяснено, заяви про відвід судді не поступали.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суть спору: На розгляд господарського суду Львівської області Львівським прокурором з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Західного регіону України подано позов в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції у спірних правовідносинах Міністерство оборони України до відповідача-1 Концерн Військторгсервіс, відповідача-2 ПП Інтертайле за участі третьої особи на стороні позивача без самостійних вимог на предмет спору Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській області та третьої особи-2 на стороні позивача без самостійних вимог на предмет спору Фонду державного майна України про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна та зобовязання повернути в натурі нежитлові приміщення.

Рішенням господарського суду Львівської області від 24.07.2013р., залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 23.01.2014р. відмовлено у задоволенні позову.

Постановою Вищого господарського суду України від 16.06.2014р. касаційну скаргу першого заступника прокурора Західного регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері залишено без задоволення, а постанову Львівського апеляційного господарського суду від 23.01.2014р. без змін.

Постановою Верховного суду України від 23.09.2015р. рішення господарського суду Львівської області від 24.07.2013р., постанову Львівського апеляційного господарського суду від 23.01.2014р. а також постанову Вищого господарського суду України від 16.06.2014р. у справі №914/2002/13 скасовано, а справу направлено до господарського суду Львівської області на новий розгляд.

Пи цьому, Верховний суд України у постанові зазначив, що встановивши, що відчуження спірного майна відбулося без отримання відповідної згоди органу управління майном Міністерства оборони України, та за відсутності погодження з ФДМУ, як це передбачено ст. 75 ГК України, Законом України «Про управління обєктами державної власності» та Порядком, суди у справі, що розглядається, неправильно застосували норми матеріального права.

Встановивши, що довіреність Міністерства оборони України від 4 жовтня 2004 року, на підставі якої 15 грудня 2004 року надано дозвіл ОСОБА_6, як начальнику Головного управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України (діяльність якого як юридичної особи припинено наказом Міністра оборони України від 31 січня 2006 року), щодо надання підприємствам військової торгівлі дозволів на відчуження закріпленого за ними державного майна, на час укладення 16 вересня 2008 року спірного договору скасовано та відкликано окремим дорученням Міністерства оборони України від 12 лютого 2005 року, суди дійшли неправильного висновку про те, що ОСОБА_7, який діяв на підставі довіреності, виданої йому 12 вересня 2007 року ОСОБА_6 (від імені концерну «Військторгсервіс»), мав необхідний обсяг повноважень щодо відчуження державного нерухомого майна від імені концерну.

Ураховуючи викладене, відчуження спірного нерухомого майна, що є обєктом державної власності, відбулося з порушенням вимог законодавства, чинного на час укладення оспорюваного правочину, зокрема без згоди та/або погодження органу управління майном (Міністерства оборони України) та ФДМУ, за відсутності у представника концерну «Військторгсервіс» необхідного обсягу дієздатності на укладення цього правочину.

Крім того, за змістом положень ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У постанові Верховного Суду України від 20 серпня 2013 року у справі № 3-18гс13, на яку посилається заявник в обґрунтування підстав для перегляду судових рішень, висловлено правову позицію, згідно з якою суд касаційної інстанції безпідставно відмовив прокурору у задоволенні позовних вимог у зв'язку з пропуском позовної давності, оскільки прокурор і позивачі не є сторонами оспорюваних угод та були позбавлені права під час судового розгляду в іншій повязаній справі перевірити повноваження осіб, які укладали ці правочини, а отже, сама по собі обізнаність прокурора та ФДМУ про наявність оспорюваних правочинів не є підставою для висновку про пропуск позовної давності та необхідність застосування положень ст. 267 ЦК України. За таких обставин початок перебігу позовної давності слід обраховувати з моменту, коли стало відомо про факт відсутності у представника відповідача необхідного обсягу дієздатності на укладення оспорюваних правочинів.

У порушення вимог ч. 1 ст. 261 ЦК України та вищевикладеної правової позиції Верховного Суду України, у справі, що розглядається, суд не встановив початок перебігу строку позовної давності і, відповідно, неправильно застосував наслідки спливу позовної давності, передбачені ст. 267 цього Кодексу.

Аналогічну правову позицію у подібних правовідносинах викладено у постанові Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року у справі № 6-101цс15.

Таким чином, суд допустив неоднакове і неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч.1 ст.111-28 ГПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111 16 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Згідно вимог ст.2-1 ГПК України 23.10.2015р. призначено автоматизований розподіл, внаслідок якого справу №914/2002/13 передано для розгляду судді Сухович Ю.О., інформацію внесено до системи автоматизованого розподілу.

Хід розгляду спору викладено в ухвалах та протоколах суду.

Згідно проведеного на підставі розпорядження керівника апарату суду розпорядження від 12.01.2016р. №35 автоматичного розподілу членів колегії суддів, до складу колегії увійшли судді Кидисюк Р.А. та Щигельська О.І., подальший розгляд справи здійснюється колегією суддів у складі ОСОБА_8 (головуючий), ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Ухвалою суду від 01.02.2016р. прийнято до розгляду заяву прокурора вих.№06-439вих.16 від 28.01.2016р.(вх. №479/16 від 01.02.2016р.) про зміну предмету позову.

Згідно заяви про зміну предмету позову, прокурор визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 16.09.2008р. укладений між Концерном "Військторгсервіс" в особі філії "Управління Західного оперативного командування" та ПП "Інтертайле" та витребувати від ПП Інтертайле до Міністерства оборони України нежитлові приміщення (гараж А-2, гараж В-1, гараж Г-1, автозаправка Д-1, цистерна) загальною площею 3508,7 кв.м., вартістю 2213529,20грн., розташовані по вул.Моринецькій, 14 а у м. Львові.

З підстав, наведених в ухвалах суду від 01.02.2016р., від 22.02.2016р. та від 14.03.2016р. розгляд справи відкладався відповідно на 22.02.2016р., на 14.03.2016р. та на 24.03.2016р.

Представник прокуратури подав додаткові письмові пояснення (вх.№ 12865/16 від 24.03.2016р.) на клопотання відповідача-2 про залишення позовної заяви без розгляду та додаткові прояснення до відзиву на позовну заяву та уточнення до неї.

У судовому засіданні представник прокуратури та позивач підтримали позовні вимоги з врахуванням заяви про зміну предмету, просили визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 16.09.2008р. укладений між Концерном "Військторгсервіс" в особі філії "Управління Західного оперативного командування" та ПП "Інтертайле" та витребувати від ПП Інтертайле до Міністерства оборони України нежитлові приміщення (гараж А-2, гараж В-1, гараж Г-1, автозаправка Д-1, цистерна) загальною площею 3508,7 кв.м., вартістю 2 213 529,20грн., розташовані по вул.Моринецькій, 14 а у м. Львові.

На думку прокуратури та позивача, згідно з постановою Верховного суду України №3-18 гс13 від 20.08.2013р. початок перебігу позовної давності слід обраховувати не з моменту, коли прокуратурі стало відомо про наявність оспорюваних правочинів, а з моменту коли органи прокуратури дізнались про факт відсутності у представника необхідного обсягу дієздатності.

Про порушення свого права Міністерство оборони та органи прокуратури дізнались 21.03.2013р., тобто з дати внесення відомостей про кримінальне правопорушення до єдиного державного реєстру досудових розслідувань за наслідками прокурорської перевірки щодо дотримання порядку відчуження майна концерном Військторгсервіс та складання відповідного рапорту від 21.03.2013р. першим заступником прокурора центрального регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері старшому раднику юстиції ОСОБА_9, який долучається до пояснення. Відтак, початком обчислення строку позовної давності слід вважати не строк з якого сторонам стало відомо про укладення даного договору, а момент коли сторонам стало відомо про порушення допущені під час укладення такого договору, про відсутність у представника відповідача необхідного обсягу дієздатності на укладення оспорюваного правочину, які і є підставою для визнання такого договору недійсним. Враховуючи викладене, на думку прокуратури, строк позовної давності для звернення прокурора до суду за захистом інтересів держави в особі Міністерства оборони України не сплив.

Відповідач-1 явку повноважного представника у судове засідання не забезпечив, причин неявки не повідомив. Про дату, час та місце проведення судового засідання був належним чином повідомлений, що підтверджується підписом представника на бланку ознайомлення з датою та годиною відкладення розгляду справи, який був заповнений представником відповідача-1 у судовому засіданні 14.03.2016р.

Відповідач-1 попередньо висловлював свою позицію у письмових поясненнях долучених супровідним листом (вх.№49699/15 віж 16.11.2015р.), в яких вказує на те, що попереднім керівництвом Концерну "Військторгсервіс" було незаконно реалізовано державне нерухоме майно загальною площею 1 492,8 кв.м., яке розташоване у м.Львові, по вул.Моринецькій, 14-А.

Представник відповідача-2 в судовому засіданні підтримав подане в попередньому судовому засіданні клопотання про залишення позовної заяви без розгляду, проти позову заперечив з підстав викладених у наявних в матеріалах справи відзивах та додатковому поясненні до відзиву на позову заяву та уточнення до неї.

Як підставу для залишення позову без розгляду відповідач-2 зазначає вимоги ст.23 Закону України "Про прокуратуру", щодо обов"язку обгрунтування прокурором підстав для здійснення представництва в суді законних інтересів держави.

Зазначає, що прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Однак, прокурором не доведено та не обгрунтовано наявність у нього підстав для представництва ним інтересів держави у даному процесі.

На думку відповідача-2, Мінстерство оборони України, маючи право на захист законних прав та інтересів у судах, здійснюючи право власності від імені та в інтересах держави, являється уповноваженим на захист інтересів держави, що стосуються права власності.

Представник третіх осіб у судове засідання не з»явився, причин неявки не повідомив. Про дату, час та місце проведення судового засідання був належним чином повідомлений, що підтверджується підписом представника на бланку ознайомлення з датою та годиною відкладення розгляду справи, який був заповнений представником третіх осіб у судовому засіданні 14.03.2016р.

Представник третьої особи-1 і третьої особи-2 попередньо подав через канцелярію суду пояснення, в яких зазначає, що прокурор та позивач не будучи стороною оспорюваного правочину були позбавлені права під час його укладення перевірити повноваження осіб, які уклали спірні правочини. Згідно позиції Верховного Суду України, що викладена в постанові №3-18гс13 від 20.08.2013р., у випадку коли прокурор та позивачі не є стороною оспорюваних угод та були позбавлені права перевірити повноваження осіб, які укладали правочини, а про обставини, які стали підставою звернення до суду прокуратура дізналася лише зі звернення позивача, то початок перебігу позовної давності слід обраховувати не з моменту коли прокуратурі стало відомо про наявність оспорюваних правочинів, а з моменту, коли органи прокуратури дізнались про факт відсутності у представника необхідного обсягу дієздатності. А тому, сама по собі обізнаність прокурора та позивача про наявність спірного правочину не є підставою для висновку про пропуск позовної давності на необхідності застосування положень ст.267 ЦК України. Із доказів, на які покликається відповідач у своїх поясненнях вбачається що позивачу стало відомо лише про факт укладання спірного договору, однак не випливає факт їх обізнаності про порушення прав позивача у звязку з відсутністю у представника відповідача необхідного обсягу дієздатності на укладення оспорюваного правочину. Згідно з поясненнями прокурора, їм стало відомо про факт невідповідності спірного договору вимогам закону 22.03.2013р. з моменту внесення прокуратурою Центрального регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері до єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про вчинення кримінального правопорушення посадовими особами Концерну Військторгсервіс, а позивачу з моменту отримання позовної заяви прокуратури.

Згідно зі ст.75 ГПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами, в яких достатньо доказів для прийняття рішення по суті спору, у відповідності до ч.3 ст.4-3 ГПК України, судом створювались необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи, у звязку із чим передбачені у ст.77 ГПК України підстави для відкладення розгляду справи не вбачаються.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, суд вважає за можливе розглянути справу відповідно до ст.75 ГПК України при відсутності представників відповідача-1 та третіх осіб, за наявними у ній матеріалами, яких достатньо для вирішення спору по суті.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, заслухавши пояснення представників прокуратури, позивача та відповідача-2, господарський суд, -

встановив:

04.10.2004 року Міністром оборони України видано довіреність № 220/2071, якою уповноважено начальника Головного управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України ОСОБА_6 на представництво майнових та інших немайнових інтересів міністерства, для виконання яких останньому надано право, у тому числі, надавати від імені Міністерства оборони України підприємствам (установам) військової торгівлі висновки (дозвіл) на відчуження майна та на укладення договорів з питань розпорядження майном, що закріплене за ними на праві господарського відання. Термін дії довіреності визначено до 01.10.2007р.

На підставі цієї довіреності 15.12.2004р. начальник Головного управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України надав начальнику державного підприємства Міністерства оборони України «Управління торгівлі Західного оперативного командування» дозвіл № 140/6/1626/19 на відчуження нежитлових приміщень площами 1 193,8 кв. м, 17,1 кв. м, 1 200,9 кв. м, розташованих за адресою: вул. Моринецька, 14а, м. Львів.

Окремим дорученням Міністра оборони України від 12.02.2005р. № 1235/з скасовано довіреності на право укладання договорів (угод, контрактів), надання від імені міністерства прав здійснювати інші правочини, термін дії яких не закінчився.

На виконання цього доручення Міністерству оборони України повернуто перший примірник довіреності від 04.10.2004 року № 220/2071 (лист Головного управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України від 17.02.2005р. № 140/ЮР/154 за підписом ОСОБА_6Н.).

12.09.2007 року нотаріально посвідчено довіреність, видану від імені концерну «Військторгсервіс» ОСОБА_6 начальнику філії «Управління торгівлі Західного оперативного командування «Концерну «Військторсервіс» (далі філія «УТ ЗОК «Концерну «Військторгсервіс») ОСОБА_7 якою уповноважено останнього укладати від імені концерну будь-які договори щодо відчуження належного концерну будь-якого нерухомого майна, а також договори оренди з дозволу органу управління майном концерну Міністерства оборони України. Термін дії довіреності до 12.09.2010 року.

10.07.2008р. Рівненською міжрегіональною універсальною товарно-майновою біржою Прайс (далі - РМУТМБ Прайс) було проведено публічні торги по продажу майна: нежитлові будівлі автобази №57 (гараж А-2, гараж В-1, гараж Г-1, автозаправка Д-1, цистерна), загальною площею 3508,6м.кв., що належить Концерну Військторгсервіс та знаходиться за адресою: м.Львів, вул..Моринецька, 14-А; аукціон відбудеться 12.07.2008р.

Відповідно до протоколу №790-н право на укладання договору купівлі-продажу об`єктів на ЛОТ нежитлові будівлі автобази №57 (гараж А-2, гараж В-1, гараж Г-1, автозаправка Д-1, цистерна), загальною площею 3508,6м.кв., що належить Концерну Військторгсервіс та знаходиться за адресою: м.Львів, вул..Моринецька, 14-А отримало ПП Інтертайле, одержувач коштів - РМУТМБ Прайс; остаточна ціна 2213529,20грн.

Між Державним господарським об"єднаннням "Концерн "Військторгсервіс" в особі начальника філії "Управління торгівлі Західного оперативного командування" ОСОБА_7, який діяв на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 12.09.2007 року зареєстрована в реєстрі за №4165 (Продавець) та ПП Інтертайле (Покупець) 16.09.2008р. укладено договір купівлі-продажу нежитлових приміщень, відповідно до умов якого Продавець передає у власність, а Покупець приймає у власність у відповідності до чинного законодавства України наступне майно: нежитлові приміщення загальною площею 3508,6кв.м., яке знаходиться у м. Львові, вул. Моринецька, 14а, таким, яке воно виставлялось на продаж. Опис обєкта А-2 гаражі, цегла, площею 1193,8кв.м., В-1 гаражі, цегла, площею 1200,9кв.м., Г-1 гаражі, цегла, 1096,8кв.м., Д-1 автозаправка, цегла, 17,1кв.м., цистерна, метал.

Згідно з п. 2.1. договору продажна ціна нерухомості становить 2 213 529,20грн., в тому числі ПДВ, на підставі протоколу № 790-н про хід публічних торгів від 10.07.2008 року.

За згодою сторін покупець проводить оплату за придбану нерухомість протягом 60-ти днів з моменту нотаріального посвідчення договору на розрахунковий рахунок РМУТМБ Прайс (п. 6.1. договору).

12.11.2008 року сторонами укладено договір про внесення змін до договору купівлі-продажу нежитлових приміщень, посвідченого ОСОБА_10, приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу 16.09.2008 року за реєстровим № 2055, згідно з умовами якого (п. 1), пункт 6.1 Договору купівлі-продажу нежитлових приміщень викладено в наступній редакції: 6.1 За згодою сторін Покупець проводить оплату за придбану нерухомість протягом 120-ти днів з моменту нотаріального посвідчення Договору на розрахунковий рахунок РМУТМБ Прайс.

23.01.2009 року сторонами укладено договір про внесення змін до договору купівлі-продажу нежитлових приміщень, посвідченого ОСОБА_10, приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу 16.09.2008 року за реєстровим № 2055, згідно з умовами якого (п. 1), пункт 6.1 Договору купівлі-продажу нежитлових приміщень викладено в наступній редакції: 6.1 За згодою сторін Покупець проводить оплату за придбану нерухомість протягом 180-ти днів з моменту нотаріального посвідчення Договору на розрахунковий рахунок РМУТМБ Прайс.

Відповідно до п.7 договору, передача нерухомості покупцю здійснюється в 3-х денний термін з моменту поступлення на рахунок продавця коштів у повному обсязі, належних до сплати за нерухомість. Передача нерухомості покупцю засвідчується актом приймання-передачі нерухомості, який підписується уповноваженими представниками сторін та власника нерухомості. Право власності на нерухомість переходить до покупця з моменту державної реєстрації, повного розрахунку за договором та підписання акту прийму-передачі нерухомості.

Приписами п. 12.1 договору встановлено, що договір набирає чинності з моменту його нотаріального посвідчення та діє до повного виконання сторонами своїх зобовязань.

На виконання умов договору продавцем передано у власність, а покупцем прийнято у власність нерухомість та оплачено повну його вартість, підтвердженням чого є платіжне доручення №186 від 04.07.2008 року на суму 201 229,92грн. (призначення платежу гарантійний внесок за участь в аукціоні), платіжні доручення №47 від 20.03.2009 року на суму 1 992 176,28грн. та №48 від 23.03.2009 року на суму 20 123грн. (з призначенням платежу за лот нежитлові будівлі автобази №57 згідно протоколу №790-н від 10.07.2008р.), - всього оплачено 2 213 529,20грн.

Між РМУТМБ Прайс та Філією УТ ЗОК Концерну Військторгсервіс було підписано акт звірки взаємних розрахунків від 24.03.2009р. в якому відображено відсутність заборгованості по оплаті покупцем спірної нерухомості.

Спірна нерухомість була передана покупцю по акту приймання-передачі нерухомості від 25.03.2009р., що підписаний представниками ПП Інтертайле та Філією УТ ЗОК Концерну Військторгсервіс та затверджений начальником Філії.

Вказане вище відчуження нерухомого майна, що знаходилось на балансі філії Управління торгівлі Західного оперативного командування концерну "Військторсервіс" здійснено на підставі дозволу начальника Головного управління торгівлі ОСОБА_6 №140/6/1626/19 від 15.12.2004 року, виданого на підставі повноважень, наданих довіреністю Міністра оборони України від 04.10.2004 року №220/2071.

Згідно наказу Міністерства оборони України №47 від 31.01.2006р. Головне управління торгівлі тилу МОУ припинило свою діяльність у зв"язку із створенням Концерну "Військторгсервіс", відтак, на думку прокурора, оскільки довіреність Міністерства оборони України від 04.102004р. вих.№220/2071, що видана начальнику Головного управління торгівлі тилу Міністерства оборони України відповідно до п.5 ч.1 ст.248 втратила свою чинність внаслідок припинення аної юридичної особи, а згідно з довіреністю директора Концерну "Військторгсервіс", що видана начальнику філії Управління торгівлі Західного оперативного командування даного концерну ОСОБА_7, не уповноважує останнього самостійно здійснювати реалізаію майна, відтак, спірний договір від 16.09.2008р., що укладений ним (ОСОБА_7М.) та ПП "Інтертайле" підлягає визнанню недійсним.

Як зазначає прокурор, необхідно взяти до уваги лист від 15.03.2006р. вих.№10/2-1698 начальника відділу Генеральної прокуратури України в якому підтверджується та обставина, що 12.05.2005р. окремим дорученням Міністр оборони України скасував довіреність від 04.10.2004р. №220/2071 надану ОСОБА_6 і остання повернута до адміністративного Департаменту Міністерства оборони України.

На думку прокурора, ПП "Інтертайле" не може вважатись добросовісним набувачем спірного нерухомого майна в розумінні ч.1 ст.388 ЦК України, оскільки придбало приміщення в юридичної особи, яка не мала права здійснювати відчуження зазначеного об"єкту нерухомості.

Посилаючись на ч.1 ст.316, ч.1 ст.317 , ч.1 ст.319, ч.1 ст.321, ст.330, п.3 ст.388 ЦК України, Закону України "Про управління об"єктами деравної власності" прокурор просить витребувати від ПП Інтертайле нежитлові приміщення (гараж А-2, гараж В-1, гараж Г-1, автозаправка Д-1, цистерна) загальною площею 3508,7 кв.м., вартістю 2213529,20грн., розташовані по вул.Моринецькій, 14 а у м. Львові.

У заявлених вимогах з врахуванням заяви про зміну предмету позову (вх.№479/16 від 01.02.2016р.) заступник військового прокурора Львівського гарнізону в інтересах держави в особі органу уповноваженого здійснювати функції у спірних правовідносинах Міністерство оборони України просить визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 16.09.2008р. укладений між Концерном "Військторгсервіс" в особі філії "Управління Західного оперативного командування" та ПП "Інтертайле" та витребувати від ПП Інтертайле до Міністерства оборони України нежитлові приміщення (гараж А-2, гараж В-1, гараж Г-1, автозаправка Д-1, цистерна) загальною площею 3508,7 кв.м., вартістю 2213529,20грн., розташовані по вул.Моринецькій, 14 а у м. Львові.

При прийнятті рішення суд виходить із наступного:

Згідно ст.11 Цивільного кодексу України, однією з підстав виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема є договори та інші правочини. Згідно ст.174 Господарського кодексу України однією з підстав виникнення господарського зобовязання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Згідно з приписами ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст.203 цього Кодексу.

Згідно пункту 2 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009р. № 9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, судам необхідно враховувати, що згідно із ст.ст. 4, 10 та 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та Цивільного кодексу України, міжнародним договорам, згода на обовязковість яких надана Верховною радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (ст.ст. 1, 8). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Приписами п.7 Постанови передбачено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Слід також зазначити, що у постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №11 Про деякі питання визнання правочинів (господарський договорів) недійсними, а саме п.3.4 вказано, що припис абзацу першого частини третьої статті 92 ЦК України зобов'язує орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи не перевищувати своїх повноважень. Водночас саме лише порушення даного обов'язку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абзац другий частини третьої статті 92 ЦК України). Отже, позов про визнання недійсним відповідного правочину може бути задоволений у разі доведеності юридичною особою (позивачем) у господарському суді тієї обставини, що її контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин (що не отримав наступного схвалення особи, яку представляють).

Згідно ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.2, ч.3 ст.326 ЦК України від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб'єктами.

Статтею 75 ГК України визначено особливості господарської діяльності державних комерційних підприємств, згідно з якими відчужувати майнові об'єкти, що належать до основних фондів, державне комерційне підприємство має право лише за попередньою згодою органу, до сфери управління якого воно належить, і лише на конкурентних засадах, якщо інше не встановлено законом. Розпоряджатися в інший спосіб майном, що належить до основних фондів, державне комерційне підприємство має право лише у межах повноважень та у спосіб, що передбачені цим Кодексом та іншими законами. Відчуження нерухомого майна здійснюється за умови додаткового погодження в установленому порядку з ФДМУ. Інші особливості господарської та соціальної діяльності державних комерційних підприємств визначаються законом.

Наказом Міністра оборони України від 25 червня 2005 року № 358 створено концерн «Військторгсервіс» у складі госпрозрахункової установи «Головне управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України» та державних підприємств міністерства, зокрема «Управління торгівлі Західного оперативного командування».

Наказом Міністра оборони України від 31 січня 2006 року № 47 реорганізовано Головне управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України, припинено його діяльність як юридичної особи шляхом приєднання до концерну «Військторгсервіс». Визначено концерн правонаступником усіх майнових прав та обовязків Головного управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України. Основні фонди та оборотні кошти, інші цінності управління закріплено за концерном на праві господарського відання як внески до статутного фонду.

Наказом Міністра оборони України від 5 квітня 2007 року № 135 про реорганізацію державного підприємства Міністерства оборони України «Управління торгівлі Західного оперативного командування» припинено діяльність цього підприємства та реорганізовано його шляхом приєднання до концерну «Військторгсервіс».

Згідно зі статутом концерну «Військторгсервіс» концерн є державним господарським обєднанням, заснованим на державній власності та належить до сфери управління Міністерства оборони України (орган управління майном). Майно концерну перебуває у державній власності та закріплене за ним на праві господарського відання. Відчуження основних фондів концерну здійснюється ним лише за попередньою згодою органу управління майном і, як правило, на конкурентних засадах, відповідно до чинного законодавства України.

На час укладення оспорюваного договору купівлі-продажу порядок відчуження державного майна визначався Законом України «Про управління обєктами державної власності» та Порядком.

За змістом ст.ст. 1, 3, 5, 7 зазначеного Закону управління об'єктами державної власності це здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб'єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об'єктів, пов'язаних з володінням, користуванням і розпоряджанням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб.

Об'єктами управління державної власності є, зокрема, майно, яке передане державним комерційним підприємствам, установам та організаціям; майно, яке передане державним господарським об'єднанням; державне майно, що перебуває на балансі господарських організацій і не увійшло до їх статутних капіталів або залишилося після ліквідації підприємств та організацій.

Кабінет Міністрів України є суб'єктом управління, що визначає об'єкти управління державної власності, стосовно яких виконує функції з управління, а також об'єкти управління державної власності, повноваження з управління якими передаються іншим суб'єктам управління, визначеним цим Законом. Здійснюючи управління об'єктами державної власності, Кабінет Міністрів України, зокрема, визначає порядок відчуження та списання об'єктів державної власності. ФДМУ відповідно до законодавства щодо нерухомого та іншого окремого індивідуально визначеного державного майна дає дозвіл (погодження) на відчуження державного майна у випадках, встановлених законодавством.

Порядком встановлено, що відчуження майна здійснюється безпосередньо суб'єктом господарювання, на балансі якого перебуває таке майно, лише після надання на це згоди або дозволу (далі згода) відповідного суб'єкта управління майном, який є представником власника і виконує його функції у межах, визначених законодавчими актами (далі суб'єкт управління).

Рішення про надання згоди на відчуження нерухомого майна приймається суб'єктами управління лише за погодженням з ФДМУ.

Відчуження майна, що перебуває на балансі суб'єкта управління, здійснюється за рішенням такого суб'єкта, крім нерухомого майна відчуження якого здійснюється лише за погодженням з ФДМУ.

Рішення про надання згоди на відчуження майна приймається відповідним суб'єктом управління у формі розпорядчого акта, а про відмову в наданні такої згоди у формі листа. Рішення про погодження чи відмову в погодженні відчуження майна надається ФДМУ у формі листа.

У разі надання згоди та/або погодження на відчуження майна суб'єкти управління та ФДМУ можуть визначати спосіб та умови проведення продажу.

Як вбачається із матеріалів справи, відчуження спірного майна відбулося без отримання відповідної згоди органу управління майном Міністерства оборони України, та за відсутності погодження з ФДМУ, як це передбачено ст.75 ГК України, Законом України «Про управління обєктами державної власності» та Порядком. Тобто, було порушено законодавчо визначений порядок відчуження спірного майна.

За змістом положень ст. ст. 244, 248 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Представництво за довіреністю може ґрунтуватися на акті органу юридичної особи. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Представництво за довіреністю припиняється, зокрема, у разі: закінчення строку довіреності; скасування довіреності особою, яка її видала; припинення юридичної особи, яка видала довіреність; припинення юридичної особи, якій видана довіреність. З припиненням представництва за довіреністю втрачає чинність передоручення. У разі припинення представництва за довіреністю представник зобов'язаний негайно повернути довіреність.

Відтак довіреність Міністерства оборони України від 4 жовтня 2004 року, на підставі якої 15 грудня 2004 року надано дозвіл ОСОБА_6 як начальнику Головного управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України (діяльність якого як юридичної особи припинено наказом Міністра оборони України від 31 січня 2006 року) щодо надання підприємствам військової торгівлі дозволів на відчуження закріпленого за ними державного майна, на час укладення 16 вересня 2008 року спірного договору скасовано та відкликано окремим дорученням Міністерства оборони України від 12 лютого 2005 року, отже ОСОБА_7 який діяв на підставі довіреності, виданої йому 12 вересня 2007 року ОСОБА_6 (від імені концерну «Військторгсервіс»), не мав необхідного обсягу повноважень щодо відчуження державного нерухомого майна від імені концерну.

Враховуючи, що при укладенні спірного правочину Концерн не мав достатніх повноважень щодо відчуження майна, що перебувало у державній власності, що є, в силу ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою для визнання спірного правочину недійсним як такого, що суперечить актам цивільного законодавства та відсутності у продавця необхідного обсягу цивільної дієздатності.

Водночас, ст.257 Цивільного кодексу України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Приписами ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України передбачено, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до довідки Контрольно-ревізійного управління у Львівській області від 03.04.2009р., складеної за наслідками окремих питань фінансово-господарської діяльності Філії Упрпавління торгівлі Західного оперативного командування Концерну Військторгсервіс за період з 01.01.2007р. по 31.01.2009р., в якій відображено і питання відчуження (продажу) основних засобів стороннім організаціям (ст.ст.28, 29 довідки), копію довідки вручено начальнику Філії ОСОБА_7 Наведене підтверджується також листом Державної фінансової інспекції у Львівській області №08-16/4434 від 10.06.2013р.

Відповідно до наказу Міністра оборони України №418 від 21.08.2009р., проведено службове розслідування щодо встановлення повноти виконання службових обовязків генерального директора Концерну Військторгсервіс ОСОБА_6, в тому числі з приводу видання дозволу на відчуження нерухомого майна. Акт службового розслідування затверджено 24.09.2009р. (а.с.125), висновки складені, в тому числі і щодо реалізації усього нерухомого майна, 16.09.2009р.

На сторінці 40 акту службового розслідування яке проводилось на підставі наказу Міністерства оборони України від 21.08.2009р. №418, зазначено, що аналізхом порядку здійснення відчуження державного майна, закріпленого за Концерном на праві повного госпдарського відання, встановлено, що у 2007-2008рр.р Концерном та його часниками було відчужено нерухоме державне майно залишоковою вартістю 1 863,61 тис. грн.

На сторінці 41 вказаного акту вказано, що питання дотримання законності при здійсненні відчуження основних фондів було також обревізовано Головним контрольно-ревізійним управлінням України та його регіоанльними підрозділами, порушень із зазначеного питання в актах контрольних заходів не відображено.

Листами від 20.11.2009р. №220/5389 та від 15.12.2009р. №220/5823 Міністерство оборони України інформувало ГоловКРУ про проведення службових розслідувань, всебічний аналіз діяльності і виконання обовязків керівниками структурних підрозділів, здійснений аналіз причин виникнення порушень. Крім того, Міністерством оборони України проведено повну інвентаризацію обєктів нерухомого майна Концерну Військторгсервіс.

Лист щодо опрацювання результатів перевірки (ревізії) за №08-14/1142 від 10.07.2009р. подано у ГоловКРУ Міністерством Оборони України.

Крім того, відповідно до інформації розміщеної (поширеної) в численних публікаціях засобів масової інформації за 2009-2010р.р. (сайт Єдиного веб-порталу органів виконавчої влади Урядовий портал; вебресурс Jey News; офіційний сайт Державної фінансової інспекції; он-лайн газета Адвокат консалтинг), ГУ КРУ повідомило Міністерство оборони України про діяльність та результати ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності Концерну Військторгсервіс, а їх матеріали передані до правоохоронних органів.

Також, листом №415 від 15.04.2009р. відповідач-2 повідомляв Концерн Військторгсервіс про придбання нерухомості та просив погодити у звязку з цим відведення земельної ділянки.

Повідомлення про реалізацію нерухомості зазначене і в листі начальника Західного територіального квартирно-експлуатаційного управління №303/23/1/1674/421 від 06.08.2009р., адресованого начальнику Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України.

Також, відповідач - 2 листом №714 від 14.07.2009р. (отриманий 15.07.2009р.) повідомляв начальника КЕУ Західного оперативного командування про факт укладеного договору щодо купівлі Нерухомості.

При цьому суд бере до уваги, що доказів відсутності у Міністерства оборони України можливості отримання своєчасної інформації про укладення відповідного договору матеріали справи не містять. Проте, важливо, що Міністерство оборони України (особа, уповноважена державою на здійснення управління належним їй майном) зобовязане здійснювати контроль за діяльністю Концерну Військторгсервіс. Крім цього, згідно із Статутом відповідача-1 (п.2.2), Орган управління майном (Міністерство оборони України) отримує інформацію Концерну стосовно господарської діяльності.

З наведеного вбачається, що ще станом на 2009 рік позивачу було і могло бути відомо про порушення його права, яке описує прокурор у позовній заяві та доданих до неї документах, а відтак, встановлений Законом трирічний строк позовної давності (з врахуванням описаної вище дати предявлення позову) позивачем пропущено.

Згідно правової позиції судової палати у цивільних та господарських справах Верховного суду України, викладеної у постанові від 29.10.2014 р. у справі № 6-152цс14, для правильного застосування частини 1 статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і обєктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх субєктивних прав, відтак обовязок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Субєкт управління майном, Міністерство оборони України (позивач) не лише мав можливість, але і прямий обовязок контролювати майно держави, що перебувало у господарському віданні Концерну, який безумовно було виконано з огляду на подані докази.

Разом із тим частинами 1, 2, 4 статті 29 ГПК України встановлено, що прокурор бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, порушену за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду для представництва інтересів громадянина або держави. У разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. Прокурор, який бере участь у справі, несе обовязки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що прокурор здійснює представництво органу, в інтересах якого він звертається до суду на підставі закону (процесуальне представництво), а тому положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів, у цьому випадку в особі Міністерства оборони України, але не наділяє прокурора повноваженнями ставити питання про поновлення строку позовної давності за відсутності такого клопотання з боку самої особи, в інтересах якої прокурор звертається до суду, в даному випадку Фонду державного майна України. (Правова позиція Верховного суду України викладена у постанові від 25.03.2015р., від 30.09.2015р.).

З перерахованих вище документів, вбачається очевидна проінформованість не лише сторони правочину відповідача-1, а й позивача та прокурра, посадові особи яких проводили перевірку на предмет законності продажу державного нерухомого майна після укладення оспорюваного правочину, як про укладення правочину, так і про допущені Концерном порушення щодо відсутності згоди Фонду державного майна України на прийняття рішення про погодження спірного майна. У деяких із наданих відповідачем документів вказано саме про приміщення, що знаходиться за адресою: м.Львів, вул.Моринецька,14, як про об"єкт перевірки прокуратурою та Міністерства оборони України.

Слід зазначити, що в матеріалах спави міститься лист ОСОБА_11 прокуратури західного регіону України від 02.09.2009р. вих.№6/2154 адресований начальнику філії "Управління торгівлі Західного оперативного командування концерну "Військоргосервіс" про надання інформації в порядку ст.ст.8,20 Закону України "Про прокуратуру" переліку об"єктів нерухомого майна, реалізованого філією упродовж 2008-2009р.р. (т.1., а.с.61).

ОСОБА_11 прокуратури західного регіону України був надісланий у зв"язку із здійсненням останням прокурорського нагляду за додержанням і застосуванням законів відповідно до ст.20 "Про прокуратуру".

Відтак, за наслідками перевірки прокурор мав об"єктивну можливість дізнатись про порушення допущені Концерном "Військторгсервіс" при реалізації нерухомого майна, в тому числі й нежитлової будівлі комбінату побутового обслуговування, що знаходиться по вул.Моринецькій, 14 а у м.Львові.

Як вбачається з матеріалів справи позовну заяву прокурором зареєстровано 23.05.2013р. за вихідним №05-1536 вих-13, а до Господарського суду Львівської області подано 24.05.2013р. Оспорюваний договір, як зазначено вище, укладено 16.09.2008 року.

З наведеного вбачається, що позовну заяву подано після спливу більше 4 років після укладення оспорюваного договору.

Ні чинним законодавством (ст.258 ЦК України), ні домовленістю сторін (ст.259 ЦК України) не збільшено строк позовної давності до заявлених прокурором позовних вимог.

Крім того суд зазначає, і аналогічна позиція викладена у п.5.8 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2010р. Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів, що у вирішенні питань, повязаних із застосуванням позовної давності у спорах, що виникають у звязку з визнанням недійсними правочинів (господарських договорів), господарським судам слід враховувати викладене в пункті 2.8 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №11 "Про деякі питання практики вирішення господарськими судами спорів про визнання недійсними правочинів (господарських договорів)".

Відповідно ж до 2.8 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №11 "Про деякі питання практики вирішення господарськими судами спорів про визнання недійсними правочинів (господарських договорів)", щодо вимог, повязаних з визнанням правочинів недійсними, застосовується загальна позовна давність (стаття 257 ЦК України).

Інші, перелічені у п.2.8 вищевказаної постанови випадки та особливості застосування строку позовної давності не мають відношення до укладеного оспорюваного договору чи заявлених позовних вимог.

Як вбачається із матеріалів справи, 18.06.2013р. (вх.№23343/13) через канцелярію господарського суду Львівської області відповідачем-2 подано заяву про застосування строку позовної давності з додатками згідно опису, в якій останній просить суд застосувати наслідки спливу позовної давності, у звязку з чим відмовити у задоволенні позову.

Застосувати строки позовної давності відповідач-2 просить також у додаткових поясненнях відзиву на позовну заяву (вх.№49497/15 від 16.11.2015р.), поданих при новому розгляді справи.

Згідно з приписами до ч.5 ст.267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Як вставлено судом, ні прокурором, ні позивачем, не тільки не наведено жодного доводу щодо поважності причин пропуску строку позовної давності позивачем, але і не зазначено взагалі про можливість існування таких причин; при цьому суд зазначає і про відсутність взагалі у матеріалах справи доводів чи доказів щодо існування причин, які б могли бути визнані судом як поважні причини пропуску строку позовної давності.

Під час нового розгляду справи прокурором були подані письмові пояснення, в яких зазначється, що прокуратурі стало відомо про факт невідповідності спірного правочину вимогам законодавства з 22.03.2013 року - моменту внесення прокуратурою Центрального регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері до Єдиного реєстру досудових розслідування відомостей про вчинення кримінального правопорушення посадовими особами Концерну Військторгсервіс.

Слід зазначити, що внесення інформації до Єдиного реєстру досудових розслідувань в даному випадку не може бути підставою для визначення початку відліку строку позовної давності, оскільки матеріалами справи підтверджується обізнаність та реальна можливість як прокурора, так і позивача знати про укладення спірного правочину та порушення допущені при його укладенні.

Прокурор також покликається на те, що ані прокурор, ані позивач не були сторонами оспорюваного правочину та були позбавлені права під час його укладення перевірити повноваження осіб, які укладали спірні правочини. А тому, в світлі позиції Верховного Суду України у постанові від 20.08.2013 р. №3-18гс 13, що у випадку коли прокурор та позивачі не є сторонами оспорюваних угод та були позбавлені права перевірити повноваження осіб, які укладали правочини, а про обставини, які стали підставою звернення до суду, прокуратура дізналася лише зі звернення позивача, то початок перебігу позовної давності слід обраховувати не з моменту, коли прокуратурі стало відомо про наявність оспорюваних правочинів, а з моменту, коли органи прокуратури дізнались про факт відсутності у представника необхідного обсягу дієздатності.

Однак, за своєю суттю зміст вказаної постанови Верховного Суду України стосується конкретної, властиве саме справі №3-18гс13, правової ситуації. Зазначеною постановою Верховного Суду України від 20.08.2013 р. у справі №3-18гс13 встановлено, що оскільки прокурор та позивач були позбавлені права під час судового розгляду в іншій повязаній справі перевірити повноваження осіб, які укладали ці правочини, а отже, сама по собі обізнаність прокурора та ФДМУ про наявність оспорюваних правочинів не є підставою для висновку про пропуск позовної давності та необхідність застосування положень ст. 267 ЦК України. Лише за таких обставин початок перебігу позовної давності слід обраховувати з моменту, коли стало відомо про факт відсутності у представника відповідача необхідного обсягу дієздатності на укладення оспорюваних правочинів.

У даному ж випадку Міністерство оборони України (особа, уповноважена державою на здійснення управління належним їй майном) зобов'язане здійснювати контроль за діяльністю Концерну "Військторгсервіс". Згідно із Статутом (п. 5.14), Орган управління майном (Міністерство оборони України) відповідно до покладених на нього повноважень затверджує в установленому порядку фінансові плани Концерну та його учасників, здійснює контроль за збереженням та ефективним використанням закріпленого за Концерном державного майна у встановленому законодавством України порядку. З матеріалів справи вбачається, що відповідними субєктами здійснювались контрольні повноваження, у т.ч. в розрізі оскаржуваного правочину.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Отже, фактично сплив позовної давності є підставою для відмови у позові лише коли про її застосування заявлено стороною у спорі і суд не визнає поважними причини пропущення позовної давності.

Разом з тим, за змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення (п. 2.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. №10 Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів).

При цьому, суд враховує, що відповідно до ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною ОСОБА_1 України, є частиною національного законодавства України.

Господарський суд вирішує господарські спори на підставі Конституції України, цього Кодексу, інших законодавчих актів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною ОСОБА_1 України (ч. 1 ст. 4 ГПК України).

Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод, яка, серед іншого, регулює діяльність Європейського суду з прав людини, була ратифікована Верховною ОСОБА_1 України 17.07.1997 р.

Рішення Європейського суду з прав людини є обов'язковими до застосування для кожної з країн-учасниць Конвенції, оскарженню не підлягають і є частиною національного законодавства країни-учасниці.

Відповідно до ст.17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Як зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини від 09.01.2013 р. у справі ОСОБА_12 проти України, Суд постановив, що строк давності переслідує декілька важливих цілей, зокрема забезпечує правову визначеність і завершеність, захищає потенційних відповідачів від застарілих вимог, які було б важко заперечувати, дозволяє уникнути несправедливості, яка може виникнути при прийнятті судами рішень відносно подій, які відбувались в далекому минулому на основі доказів, які з часом можуть стати ненадійними та недостатніми (див. Stubbings and Others v. the United Kingdom, 22 October 1996, § 51, eports 1996 IV). Суд постановив, що процесуальні норми направлені на забезпечення належного правосуддя і дотримання принципу правової визначеності, і заявники повинні розраховувати, що ці норми будуть застосовуватись.

Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правовопрушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (п.570 рішення від 20.09.2011р. за заявою №114902/04 у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; п.51 рішення від 22.10.1996р. за заявами №22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

Таким чином, зважаючи, що права позивача порушені, однак, прокурором та позивачем при зверненні до суду із даним позовом пропущено строк позовної давності та не наведено жодних причин поважності його пропуску, у задоволенні позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу слід відмовити.

Згідно ч.1 ст.388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

При уточнення позовних вимог, що фактично є зміною однієї із позовних вимог прокурор з посиланням на ч.1 ст.388 ЦК України стверджує, що майно вибуло із володіння Міністерства оборони України поза його волею, у зв"язку з чим останній, як власник спірного об"єкту нерухомості, має право витребувати його від набувача, який безпідставно володіє ним.

Водночас, прокурором не враховано, що в розумінні ст.388 ЦК України під особою, якій власник передав майно у володіння, мається на увазі правомірний володілець майна, який заволодів ним із волі власника на будь-яких законних правових підставах (наприклад, найм, зберігання, господарське відання тощо). Тоді як в даному випадку Міністерство оборони України з власної волі передало спірне нерухоме майно Концерну "Військторгсервіс" у господарське відання, що не оспорюється прокурором.

Згідно ч.3 ч.1 ст.388 ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Як випливає із вищевказаної норми, власник не має права витребувати своє майно від добросовісного набувача, якщо передане правомірному володільцію майно було відчужено за наявності волі хоча б одного з них.

Оскільки спірне майно з волі Міністерства обоони України передано у господарське відання Концерну "Військторгсервіс", і в подальшому відплатно відчужено добросовісному набувачу ПП "Інтертайле", витребування від останнього майна не допускається.

Якщо майно відчужено за відплатним договором, то відповідно до частини першої статті 388 Цивільного кодексу України власник має право витребувати це майно від добросовісного набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею (було загублене, викрадене, вибуло з їхнього володіння іншим шляхом). Наявність у діях власника майна волі на передачу цього майна виключає можливість його витребування від добросовісного набувача (правова позиція Верховного суду України викладена у постанові від 06.12.2010 N 18-03-11-05/2306).

Між Концерном "Військторгсервіс" та ПП "Інтертайле" виникли правовідносини купівлі-продажу, вказаний договір укладений за результатами проведення публічних торгів, переможцем яких став відповідач-2, який отримав право на придбання нерухомого майна, що відображено у протоколів про хід публічних торгів.

Відповідно до п.п.22 постанови Пленуму Верховного суду України №5 від 07.02.2014р. "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", якщо майно за відплатним договором придбачне в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387,388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обгрунтовано підставу поову) пред"явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387,388 ЦК.

У зв"язку з цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

У даному випадку прокурор просить суд визнати договір купівлі-продажу недійсним та витребувати майно, що відповідно до вищенаведених обгрунтуань є взаємовиключними поняттями.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку відмовити у задоволенні позову повністю.

Згідно ч.2 ст.7 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014. №1697-УІІ із змінами та доповненнями, до військових прокуратур належать Головна військова прокуратура (на правах структурного підрозділу Генеральної прокуратури України), військові прокуратури регіонів (на правах регіональних), військові прокуратури гарнізонів та інші військові прокуратури (на правах місцевих), перелік яких визначається в Додатку до цього Закону.

Згідно Додатку до Закону України «Про прокуратуру» в редакції Закону України від 02.07.2015р. №378-УІІІ, у Львівській області з 15.12.2015р. почала діяти ОСОБА_11 прокуратура Львівського гарнізону.

Слід зазначити, що подане відповідачем-2 клопотання про залишення позовної заяви без розгляду задоволенню не підлягає, у зв"язку з тим, що оскільки позов Львівського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Західного регіону України (з грудня 2015 року ОСОБА_11 прокуратури Львівського гарнізону) в інтересах Міністерства оборони України заявлений до вступу в дію ст.23 Закону України "Про прокуратуру", положення вказаної норми до позову не застосовуються.

Рішенням Конституційного суду України від 08.04.1999р. №3-рп/99 визначено, що прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулось чи може відбутись порушення матеріальних або інших інтересів держави, обгунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, упоноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Враховуючи, що Міністерство оборони України, по вказаному позову самостійно не здійснює захист інтересів держави, прокурор звертається із позовом до суду в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, як органу уповноваженого здійсювати функції у спірних відносинах.

Відповідно до ст.43 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Згідно ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

За умовами ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно із ст.34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Щодо розподілу судових витрат у справі суд зазначає наступне:

Відповідно до діючого на момент звернення прокуратури з позовом законодавства, зокрема Закону України "Про судовий збір", органам прокуратури було надано пільги по сплаті судового збору.

Враховуючи, що протягом розгляду спору прокурором не дозаявлялись нові позовні вимоги, а лише змінювалась, одна з них, причому не змінювався її характер (майновий), отже у суду відсутні правові підстави покладати обов"язок по сплаті судового збору на прокуратуру.

На думку суду, відсутні правові підстави щодо покладення обов"язку по сплаті судового збору також і на позивача, оскільки ні діючим законодавством, ні постановою Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування розділу VІ Господарського процесуального кодексу України" від 21.02.2013р. №7 із змінами та доповненнями внесеними постановою від 16.12.2015р., не передбачено обов"язку стягнення з позивача судового збору у випадку відмови у задоволенні позову поданого в його інтересах прокурором.

Керуючись ст.ст. 43, 33, 34, 35, 43, 49, 75, 82-85, 87, 115, 116 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Рішення набирає законної сили відповідно до ст.85 ГПК України, може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені ст.ст.91-93 ГПК України.

Згідно ст.87 ГПК України повне рішення та ухвали надсилаються сторонам, прокурору, третім особам, які брали участь в судовому процесі, але не були присутні у судовому засіданні, рекомендованим листом з повідомленням про вручення не пізніше трьох днів з дня їх прийняття або за їх зверненням вручаються їм під розписку безпосередньо у суді.

Повний текст рішення

складено 29.02.2016р.

Суддя Сухович Ю.О.

Суддя Кидисюк Р.А.

Суддя Щигельська О.І.