номер провадження справи 2/131/15
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.03.2016 Справа № 908/5092/15

Суддя Мойсеєнко Т.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Державного підприємства "Бердянське агроторгове підприємство", м. Бердянськ, Запорізька область,

до відповідача Приватного підприємця ОСОБА_2, м. Запоріжжя,

про стягнення 36000,00 грн.

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: ОСОБА_2 (паспорт НОМЕР_1 від 17.02.1998 р.);

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду Запорізької області звернулося державне підприємство "Бердянське агроторгове підприємство" в особі голови ліквідаційної комісії Зварійчука Вадима Васильовича, який діє на підставі наказу Мінагрополітики України від 01.07.2013р. № 403, з позовом до приватного підприємця ОСОБА_2 про стягнення 36000,00 грн. заборгованості за договором зберігання з правом користування № 1 від 01.10.2013 р.

Позов заявлено на підставі ст. ст. 525, 526, 530 Цивільного кодексу України, ст. 224 Господарського кодексу України, ст. ст. 1, 2, 10, 12, 22, 28, розділу 8 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою господарського суду від 24.09.2015 р. позов прийнято до розгляду, порушено провадження у справі, присвоєно справі номер провадження 2/131/15 та призначено розгляд справи на 10.11.2015 р.

В судовому засіданні 10.11.2015 р. були присутні представники обох сторін, за їх заявою фіксація судового процесу технічними засобами не здійснювалась.

Представник позивача у судовому засіданні 10.11.2015 р. надав клопотання, в якому просив зупинити провадження у справі № 908/5092/15 за позовом державного підприємства "Бердянське агроторгове підприємство" до приватного підприємця ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором зберігання з правом користування № 1 до розгляду Донецьким апеляційним господарським судом апеляційної скарги Державного підприємства "Бердянське агроторгове підприємство" на рішення господарського суду Запорізької області від 07.10.2015 р. по справі № 908/2552/15-г. про визнання недійсним договору зберігання з правом користування № 1 від 01.10.2013 р, по якому відбувається стягнення.

В судовому засіданні 10.11.2015 р. оголошено перерву до 23.11.2015 р.

В судовому засіданні 23.11.2015 р. був присутній лише представник позивача, за його заявою фіксація судового процесу технічними засобами не здійснювалась.

Відповідач в судове засідання 23.11.2015 р. свого представника не направив, причин неявки не повідомив, письмовий відзив на позовну заяву не надав.

Представник позивача в судовому засіданні 23.11.2015 р. підтримав заявлене у судовому засіданні 10.11.2015 р. клопотання про зупинення провадження у справі та надав заяву про продовження строку вирішення спору на 15 днів у зв'язку із необхідністю надання уточненої позовної заяви.

Ухвалою від 23.11.2015р. зупинено провадження у справі № 908/5092/15 до розгляду Донецьким апеляційним господарським судом апеляційної скарги Державного підприємства "Бердянське агроторгове підприємство" на рішення господарського суду Запорізької області від 07.10.2015 р. по справі № 908/2552/15-г.

Постановою Донецького апеляційного господарського суду від 16.12.2015р. у справі №908/2552/15-г рішення господарського суду Запорізької області від 07.10.2015р. у справі №908/2552/15-г залишено без змін.

Ухвалою від 15.03.2016 р. поновлено провадження у справі № 908/5092/54 з 24.03.2016р., призначено розгляд справи на 24.03.2016р.

В судовому засіданні 24.03.2016 р. був присутній відповідач, за його заявою фіксація судового процесу технічними засобами не здійснювалася.

Відповідач проти позовних вимог заперечив, посилаючись на встановлений у справі №908/5092/54 факт нікчемності договору зберігання з правом користування № 1 від 01.10.2013р. та відсутності у зв'язку з цим правових підстав для стягнення заборгованості за цим договором.

Письмового відзиву на позов відповідач не надав.

Статтею 75 ГПК України передбачено, якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

Позивач свого представника в судове засідання 24.03.2016 р. не направив, причин неявки не повідомив, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Суд дійшов висновку, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи по суті, і розгляд справи можливий без присутності представника позивача.

В судовому засіданні 24.03.2016 р. судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши і судових засіданнях пояснення представників сторін, судом встановлено наступне.

01.10.2013 р. державним підприємством "Бердянське агроторгове підприємство" (власник, позивач) та приватним підприємцем ОСОБА_2 (зберігач, відповідач) укладено договір зберігання за правом користування №1.

Відповідно до п. 1.1 цього договору в порядку та на умовах, визначених цим договором, за актом прийому-передачі, який є невід'ємною частиною цього договору, власник передає, а зберігач приймає не зберігання «майно», яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1.

У пунктах 1.2, 1.3 договору визначено, що майно передається на зберігання за актом прийому-передачі, в якому зазначається найменування, кількість та загальна вартість майна, що передається на зберігання. Зберігач має право користуватися майном.

Згідно з пунктами 1.4, 1.5 договору плата за користування майном становить 12000 грн. з ПДВ на місяць. Оплата за користування майном здійснюється у безготівковому порядку. Перерахування грошових коштів на поточний рахунок власника здійснюється не пізніше 05 числа місяця, що настає за звітним.

За умовами п. 2.1.3 договору зберігач зобов'язаний повернути майно власникові за вимогою останнього, поданою відповідно до п. 3.2.

Відповідно до п. 3.2 договору власник має право у будь-який час вимагати у зберігача повернення майна, яке знаходиться на зберіганні, попередивши про це зберігача за 30 робочих днів письмовим повідомленням (передане особисто, відправлене поштою, відправлене засобами електронного або факсимільного зв'язку).

Пунктом 6.1 договору встановлено, що договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і скріплення печатками та дії до 01.04.2014 р.

На виконання договору зберігання за актом приймання-передачі від 01.10.2013 р. державне підприємство «Бердянське агроторгове підприємство» передало ПП ОСОБА_2 на відповідальне зберігання майно (склад посуди літ. Д2, літ. В, спиртосховище, майстерню літ. Е з електрощит., прохідну літ. А, паркан № 1, 2, 3, 6, 8, 10, вбиральню, зовнішні лінії водопідведення) на загальну суму 600359,85 грн. Місце зберігання: АДРЕСА_1.

За користування майном згідно договору зберігання ПП ОСОБА_2 сплатив на користь ДП «Бердянське агроторгове підприємство» 36000,00 грн. платіжними дорученнями №271213 від 27.12.2013 р. на суму 18000,00 грн., №1 від 31.01.2014 р. на суму 12000,00 грн., №1802 від 18.02.2014 р. на суму 6000,00 грн. Таким чином, відповідачем було сплачено за 3 місяці користування майном з жовтня по грудень 2013 р.

У зв'язку з несплатою за користування майном в період з січня по березень 2014 року (до закінчення дії договору) на загальну суму 36000,00 грн. державне підприємство "Бердянське агроторгове підприємство" звернулося до господарського суду Запорізької області з позовом до приватного підприємця ОСОБА_2 про стягнення 36000,00 грн. заборгованості за договором зберігання з правом користування № 1 від 01.10.2013 р.

Відповідно до частин 1, 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Спірні правовідносини сторін були врегульовані договором зберігання з правом користування, на підставі якого пред'явлені позовні вимоги в даній справі.

Натомість, як встановлено судом, фізична особа-підприємець ОСОБА_2 звернувся до господарського суду Запорізької області з позовом до державного підприємства "Бердянське агроторгове підприємство" про визнання недійсним даного договору зберігання.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 07.10.2015 р. у справі №908/2552/15-г позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 задоволено. Визнано недійсним з моменту укладення договір зберігання з правом користування №1 від 01.10.2013р., укладений між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 та Державним підприємством "Бердянське агроторгове підприємство".

Постановою Донецького апеляційного господарського суду від 16.12.2015 р. у справі 3908/2552/15-г вказане рішення господарського суду Заопрізької області залишено без змін та набрало законної сили.

За приписами ч. 3 ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, факт недійсності договору зберігання з правом користування №1 від 01.10.2013р. є встановленим та не підлягає доведенню знову при розгляді даної справи.

Статтею 216 Цивільного кодексу України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін.

Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою.

Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

У пунктах 2.5 та 2.5.1 постанови пленуму Вищий господарський суд від 29.05.2013р. №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» роз'яснено, що правочини, які не відповідають вимогам закону, не породжують будь-яких бажаних сторонам результатів, незалежно від волі сторін та їх вини у вчиненні незаконного правочину. Правові наслідки таких правочинів настають лише у формах, передбачених законом, - у вигляді повернення становища сторін у початковий стан (реституції) або в інших.

У зв'язку з цим господарським судам слід мати на увазі, що визнання правочину (господарського договору) недійсним господарським судом є наслідком його вчинення з порушенням закону, а не заходом відповідальності сторін. Тому для такого визнання, як правило, не має значення, чи усвідомлювали (або повинні були усвідомлювати) сторони протиправність своєї поведінки під час вчинення правочину; винятки з цього правила можливі, якщо вони випливають із закону (див., зокрема, абзац шостий підпункту 3.3, підпункт 3.6 і підпункт 3.7 пункту 3 цієї постанови).

За приписами ч. 3 ст. 207 Господарського кодексу України виконання господарського зобов'язання, визнаного судом недійсним повністю або в частині, припиняється повністю або в частині з дня набрання рішенням суду законної сили як таке, що вважається недійсним з моменту його виникнення. У разі якщо за змістом зобов'язання воно може бути припинено лише на майбутнє, таке зобов'язання визнається недійсним і припиняється на майбутнє.

Таким чином, укладений сторонами договір зберігання з правом користування №1 від 01.10.2013р. не породжує правових наслідків з моменту його укладення, а тому у позивача відсутні правові підстави вимагати у відповідача сплати за користування майном згідно цього договору.

За таких обставин, суд відмовляє позивачу в позові.

Відповідно до 49 ГПК України судові витрати покладаються на позивача.

Відповідно до ч.1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно з п.1 ч.2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру юридичною особою ставка судового збору складає 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати.

Закон України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» у ст. 8 з 1 січня встановлює мінімальну заробітну плату у місячному розмірі 1218,00 грн.

У справі заявлено позов про стягнення 36000,00 грн. Звідси 36000,00 грн. * 1,5% = 540,00 грн., що є менше за розмір 1 мінімальної заробітної плати.

Таким чином, судові витрати відповідно до п.1 ч.2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за розгляд позовної заяви в даній справі складають 1218,00 грн.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі повернення заяви або скарги.

Позивачем сплачено судовий збір платіжним дорученням № 26 від 17.12.2014 р. в сумі 3265,92 грн. Переплата складає 2047,92 грн., яка підлягає поверненню позивачу ухвалою суду за його клопотанням.

Керуючись ст. ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити.

Суддя Т.В.Мойсеєнко

Повне рішення оформлено і підписано,

згідно із вимогами ст. 84 ГПК України 28.03.2016 р.

та набирає законної сили після спливу 10 днів

з дати його підписання.