РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.02.2016Справа №910/32805/15

За позовом Державного підприємства «Управління забезпечення функціонування об'єктів Чорнобильської АЕС»

До Державного науково-виробничого підприємства інженерної геодезії «УКРІНЖГЕОДЕЗІЯ»

про стягнення 2 395,54 грн.

Суддя А.М. Селівон

ПРЕДСТАВНИКИ СТОРІН:

Від позивача: Гніденко Н.П. - представник, довіреність №01-645 від 30.07.2015 р.;

Від відповідача: не з'явився;

В судовому засіданні на підставі ч. 2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Державне підприємство «Управління забезпечення функціонування об'єктів Чорнобильської АЕС» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного науково-виробничого підприємства інженерної геодезії «УКРІНЖГЕОДЕЗІЯ» про стягнення коштів у розмірі 2 395,54 грн., а також судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 1 218,00 грн..

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов Договору № П-07 про надання послуг санітарного обслуговування у санітарних перепускниках ЗСР від 14.01.2014 в частині своєчасної та повної плати за отримані послуги, внаслідок чого у останнього виникла вищезазначена заборгованість перед позивачем.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.01.2016 р. позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі №910/32805/15 та призначено справу до розгляду на 28.01.2016 р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.01.2016 р. розгляд справи відкладено на 16.02.2016 р.

У судові засідання 28.01.2016 р. та 16.02.2016 р. з'явився уповноважений представник позивача.

Уповноважений представник відповідача у судові засідання 28.01.2016 р. та 16.02.2016 р. не з'явився.

Копія ухвали Господарського суду міста Києва від 04.01.2016 р., яка направлялась відповідачу на адресу, зазначену позивачем у позовній заяві, а саме: 01042, м. Київ, провулок Новопечерський, буд. 3, корп. 2, на час проведення судового засідання 28.01.2016 р. повернулась на адресу Господарського суду м. Києва з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання» та адресату не вручена.

Копія ухвали Господарського суду міста Києва від 28.01.2016 р., яка направлялась відповідачу на адресу, зазначену позивачем у позовній заяві, а саме: 01042, м. Київ, провулок Новопечерський, буд. 3, корп. 2, на час проведення судового засідання 16.02.2016 р. не повернулась на адресу Господарського суду м. Києва.

Судом здійснено запит з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» щодо відстеження пересилання поштового відправлення №872, в якому зазначено, що станом на 16.02.2016 р. поштове відправлення повернуто за зворотною адресою 13.02.2016 р. із відміткою «за закінченням встановленого терміну зберігання» та адресату не вручено.

Інші дані (адреси), за якими можна встановити місцезнаходження відповідача позивачу невідомі.

Суд зазначає, що до повноважень господарських судів не віднесено встановлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Окрім того, пунктом 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.11 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (далі - Постанова № 18) Вищим господарським судом України роз'яснено, що за змістом статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

З огляду на приписи ст. 64 Господарського процесуального кодексу України та п. 3.9.1. Постанови №18 суд вважає, що відповідач належним чином повідомлений судом про час і місце розгляду справи судом.

Судом повідомлено, що до початку судового засідання 28.01.2016 р. позивачем через відділ діловодства Господарського суду м. Києва подані:

- лист № 01-55 від 20.01.2016 р.з підтвердженням відсутності у провадженні інших господарських судів справи зі спору між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав та відсутності рішення цих органів з такого спору;

- лист № 01-56 від 20.01.2016 р., в якому позивач повідомляє, що додаткові угоди між сторонами Державним науково-виробничим підприємством інженерної геодезії «УКРІНЖГЕОДЕЗІЯ» та Державним підприємством «Управління забезпечення функціонування об'єктів Чорнобильської АЕС» до спірного договору №П-7 від 14.01.2014 р. «Про надання послуг санітарного обслуговування у санітарних перепускниках ЗСР» не укладалися;

- лист № 01-57 від 20.01.2016 р. з додатками, в якому позивач повідомляє, що між сторонами по справі укладався і інший правочин, термін дії якого закінчився, заборгованість та інші претензії у сторін відсутні;

- клопотання № 01-58 від 20.01.2016 р. з додатками про долучення документів до матеріалів справи.

Вищезазначені документи долучені судом до матеріалів справи.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог, окрім наявних в матеріалах справи, позивачем на час проведення судового засідання 16.02.2016 р. суду не надано.

Від відповідача заяв та клопотань процесуального характеру на час проведення судових засідань 28.01.2015 та 16.02.2016 р. до суду не надходило.

Про поважні причини неявки уповноваженого представника відповідача в судові засідання суд не повідомлено.

Документи, витребувані ухвалами суду від 04.01.2016 р. та 16.02.2016 р., відповідачем суду не надані.

Відповідно до п. 2.3 Постанови №18 якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Згідно п. 3.9.2. Постанови №18 у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Окрім того, відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

З огляду на вищевикладене, оскільки явка представника відповідача в судові засідання обов'язковою не визнавалась, відповідач не скористався належним йому процесуальним правом приймати участь в судових засіданнях, відповідачем не надано суду відзиву на позовну заяву, будь-яких письмових пояснень та інших доказів, що впливають на вирішення даного спору по суті, беручи до уваги те, що представник позивача проти розгляду справи за відсутності представника відповідача не заперечував, суд, на підставі ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, здійснював розгляд справи за відсутності уповноваженого представника відповідача, виключно за наявними у справі матеріалами.

При цьому, оскільки суд відкладав розгляд справи, надаючи учасникам судового процесу можливість реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи обмежені процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, не знаходив підстав для відкладення розгляду справи.

Враховуючи відсутність на час проведення судових засідань клопотань представника позивача щодо здійснення фіксації судового засідання по розгляду даної справи технічними засобами, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судовий процес відображено у протоколах судового засідання.

Перед початком розгляду справи представників позивача було ознайомлено з правами та обов'язками відповідно до ст. ст. 20, 22, 60, 74 та ч. 5 ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Представник позивача в судових засіданнях повідомив суд, що права та обов'язки стороні зрозумілі.

Відводу судді представником позивача не заявлено.

В судовому засіданні 16.02.2016 р. представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві, та просив суд задовольнити позов в повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши в судових засіданнях пояснення представника позивача, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши надані позивачем докази та оглянувши в судовому засіданні їх оригінали, суд

ВСТАНОВИВ:

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як встановлено судом за матеріалами справи, 14 січня 2014 р. між Державним науково-виробничим підприємством інженерної геодезії «УКРІНЖГЕОДЕЗІЯ» (відповідач у справі, Замовник за договором) та Державним підприємством «Управління забезпечення функціонування об'єктів Чорнобильської АЕС» (позивач у справі, Виконавець за договором) було укладено договір № П-07 про надання послуг санітарного обслуговування у санітарних перепускниках ЗСР (далі - Договір).

Відповідно до п.п. 1.1 даного Договору його предметом є надання Виконавцем послуг з організації санітарно-гігієнічного обслуговування персоналу Замовника у санітарних перепускниках ЗСР в кількості 5 чоловік; надання Виконавцем послуг з забезпечення персоналу Замовника додатковими засобами індивідуального захисту (ЗІЗ) для виконання робіт по ЄНД, НД, ЄР.

Розділами 2 - 7 Договору сторони узгодили якість та порядок надання послуг, ціну договору, порядок здійснення оплати, права, обов'язки та відповідальність сторін тощо.

Пунктом 8 договору передбачено, що даний Договір набирає чинності з дати його підписання останньою Стороною і діє до 31.12.2014, в частині фінансових зобов'язань до повного їх виконання Сторонами. Строк (термін) надання послуг з 01.01.2014 до 31.12.2014. У разі відсутності заяви однієї із Сторін про припинення Договору або зміну його умов після закінчення строку його чинності протягом одного місяця Договір уважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які є невід'ємною частиною Договору.

Згідно ч. 3 ст. 631 Цивільного кодексу України сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, що виникли до його укладення.

Так сторони, керуючись статтею 631 Цивільного кодексу України та статтею 180 Господарського кодексу України дійшли спільної згоди, що умови даного Договору застосовуються до правовідносин, які склалися між сторонами з 01 січня 2014 р..

Вказаний Договір підписаний уповноваженими представниками сторін та скріплений печатками позивача та відповідача.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором про надання послуг, який підпадає під правове регулювання норм глави 63 Цивільного кодексу України.

Згідно ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Пунктом 3.2 Договору визначено, що акти наданих послуг за звітний місяць складаються виконавцем за фактом перебування персоналу Замовника у СП ЗСР і використання ЗІЗ та передаються Замовнику до 10 числа, місяця наступного за звітним.

Замовник протягом 5 робочих днів з дня отримання акту наданих послуг повертає Виконавцю підписаний акт, або мотивовану відмову. В разі не надання в зазначений термін Замовнику підписаного акту або мотивованої відмови - акт вважається погодженим Замовником (п.3.3 Договору).

Судом встановлено, що на виконання умов Договору позивачем у період з січня 2014 р. по грудень 2014 р. було надано послуг з організації санітарно-гігієнічного обслуговування персоналу у санітарних перепускниках ЗСР на загальну суму 10 464,62 грн., що підтверджується підписаними повноважними представниками сторін та скріпленими печатками актами, а саме: актом № 1 від 31.01.2014 р. на суму 66,42 грн.; актом № 2 від 28.02.2014 р. на суму 3 050,68 грн.; актом № 3 від 31.03.2014 р. - 965,44 грн.; актом № 4 від 30.04.2014 р. - 1 006,64 грн.; актом № 5 від 31.05.2014 р. - 1 199,84 грн.; актом № 6 від 30.06.2014 р. - 1 006,64 грн.; актом № 7 від 30.09.2014 р. - 117,46 грн., актом № 8 від 31.10.2014 р. - 503,32 грн.; актом № 9 від 30.11.2014 р. - 1 091,00 грн.; актом № 10 від 31.12.2014 р. - 1 457,18 грн., копії яких наявні в матеріалах справи.

При цьому, як вбачається із наданих позивачем актів та підтверджено представником позивача в судових засіданнях, будь-які заперечення щодо повного та належного надання послуг у Замовника відсутні.

Доказів пред'явлення відповідачем заперечень щодо якості та обсягів наданих послуг та відмови відповідача від приймання наданих позивачем послуг та підписання актів, а також претензій щодо повного та належного виконання Державним підприємством «Управління забезпечення функціонування об'єктів Чорнобильської АЕС» умов Договору до суду не надходило.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивачем виконано прийняті на себе зобов'язання з надання послуг з санітарно-гігієнічного обслуговування персоналу у санітарних перепускниках ЗСР у відповідності до умов Договору та в обсягах, зазначених в актах наданих послуг, а відповідачем, у свою чергу, прийнято надані послуги у вказаних обсягах без будь - яких зауважень.

Згідно ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Як вбачається зі змісту пункту 2 Договору вартість санітарного обслуговування однієї людини в СП ЗСР визначається на підставі «Планової калькуляції вартості санітарного обслуговування однієї людини у санітарних перепускниках ЗСР на 2013 рік» (Додаток №1), яка діє на момент укладання договору та є невід'ємною частиною Договору. Вартість додаткових ЗІЗ визначається згідно Додатка №2.

Відповідно до п.п. 3.1, 3.5 Договору оплата за послуги здійснюється Замовником шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок Виконавця авансовим платежем. Авансовий платіж за перший місяць замовляємої послуги сплачується не пізніше 5 днів з моменту початку отримання послуги, в подальшому сума авансового платежу складає 100% відповідно до запланованої кількості персоналу, який буде обслуговуватися у санітарних перепускниках ЗСР та забезпечуватися додатковими засобами індивідуального захисту (ЗІЗ) на наступний місяць та сплачується Замовником до 25 числа поточного місяця.

Кінцеві розрахунки між Замовником та Виконавцем здійснюються на підставі актів наданих послуг до 15 числа, місяця наступного за місяцем надання послуг.

При цьому умовами Договору, зокрема, п. 4.1.1, визначений обов'язок замовника своєчасно та в повному обсязі сплачувати за отримані послуги.

Суд зазначає, що відповідно до ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства. Первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій та які повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

За висновками суду, документами, які підтверджують як факт виконання позивачем зобов'язання з надання послуг згідно Договору, так і факт виникнення у відповідача зобов'язання з оплати наданих послуг, є акти наданих послуг, які сторонами належним чином оформлені та підписані без зауважень.

Отже, виходячи з вищенаведених приписів чинного законодавства, підписання замовником актів наданих послуг, які є первинними обліковими документами у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і які відповідають вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксують факти здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за надані послуги відповідно до змісту підписаних між сторонами актів.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно частин 1, 2 ст. 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Проте, за твердженням позивача, відповідач своїх зобов'язань щодо повної оплати наданих послуг у строки та порядку, визначені умовами Договору, належним чином не виконав, здійснивши часткову оплату в сумі 9 312,44 грн., що підтверджується банківськими виписками по рахунку позивача та бухгалтерською довідкою № 00019 від 07.04.2015 р., в результаті чого у відповідача станом на момент подання позовної заяви утворилась заборгованість перед позивачем за наведеним Договором в розмірі 1 152,18 грн..

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

В силу ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У відповідності до ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За приписами до ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

З метою досудового врегулювання спору позивач звертався до відповідача з претензією №01-498 від 18.06.2015 р. щодо сплати основної суми заборгованості, яка станом на 17.06.2015 р. становить 1 152,18 грн.

У відповідь на зазначену претензію відповідач листом №57 від 25.06.2015 р. підтвердив наявність станом на 17.06.2015 р. заборгованості перед позивачем в розмірі 1 152,18 грн. та гарантував сплату заборгованості при надходженні відповідних коштів.

Проте, вказана претензія залишена відповідачем без задоволення, заборгованість за надані послуги сплачена не була.

В подальшому позивач повторно звернувся до відповідача з листом №01-929 від 03.11.2015 р. щодо погашення Державним науково-виробничим підприємством інженерної геодезії «УКРІНЖГЕОДЕЗІЯ» у строк до 15.11.2015 р. заборгованості у сумі 1 152,18 грн.. Отримання зазначеного листа відповідачем 10.11.2015 р. підтверджується наявною в матеріалах справи копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення № 487.

Таким чином, як вбачається з матеріалів справи та підтверджено представником позивача в судовому засіданні, відповідач свої зобов'язання щодо оплати наданих послуг з санітарно-гігієнічного обслуговування персоналу в сумі 1 152,18 грн. у встановлений строк, всупереч вимогам цивільного та господарського законодавства, а також умовам Договору не виконав, в результаті чого у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем за наведеним Договором у зазначеному вище розмірі, яку останній просив стягнути в позовній заяві.

У відповідності до ст. 124, п. п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ст. ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Суд наголошує, що обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства. При цьому відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження належного виконання зобов'язань за Договором, письмових пояснень щодо неможливості надання таких доказів, або ж фактів, що заперечують викладені позивачем позовні вимоги.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Доказів визнання недійсним чи розірвання Договору №П-07 від 14.01.2014 р. або його окремих положень суду не надано.

Будь-які заперечення щодо порядку та умов укладення спірного Договору на час його підписання та на протязі виконання з боку сторін відсутні.

Факт надання послуг за вказаними актами згідно умов Договору відповідачем не заперечувався.

Отже, оскільки матеріалами справи підтверджується факт невиконання відповідачем зобов'язань за Договором у встановлений строк, розмір заборгованості відповідає фактичним обставинам та на момент прийняття рішення доказів погашення заборгованості відповідач суду не представив, як і доказів, що спростовують вищевикладені обставини, тому вимога позивача про стягнення з відповідача залишку основного боргу в сумі 1152,18 грн. за вказаним Договором підлягає задоволенню.

Окрім цього, суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами ст. ст. 549-552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Згідно з ч. 2 ст. 9 названого Кодексу законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання. Відповідні особливості щодо наслідків порушення грошових зобов'язань у зазначеній сфері визначено ст. ст. 229-232, 234, 343 Господарського кодексу України та нормами Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань».

З урахуванням приписів ст. 549, ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України та ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Так, виходячи з положень ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно ч. 1 ст. 546, ст. 547 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України).

У відповідності до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного або неналежно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Крім того, суд зазначає, що згідно ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Пунктом 5.3 Договору сторони передбачили, що у разі несвоєчасної оплати послуг, у відповідності з п.3.5 Договору Замовник сплачує Виконавцеві штраф у розмірі 5% від вартості простроченого платежу та пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожен день прострочення.

Статтею 628 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як зазначив Верховний суд України у постановах від 22.11.10 р. у справі № 14/80-09-2056 та від 20.12.10 р. у справі № 06/113-38 застосування до боржника, який порушив господарське зобов'язання штрафних санкцій у вигляді пені, штрафу, передбачених ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України, можливо, оскільки суб'єкти господарських відносин при укладенні договору наділені законодавцем правом забезпечення виконання господарських зобов'язань шляхом встановлення окремого виду відповідальності - договірної санкції за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов'язань, і пеня застосовується за порушення будь - яких господарських зобов'язань, а не тільки за невиконання грошового зобов'язання.

Згідно п. 3 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15.03.11 р. № 01-06/249 право учасників господарських правовідносин встановлювати інші, ніж передбачено Цивільним кодексом України, види забезпечення виконання зобов'язань визначено частиною другою статті 546 Цивільного кодексу України, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 Цивільного кодексу України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Отже, суб'єкти господарських відносин при укладенні договору наділені законодавцем правом забезпечення виконання господарських зобов'язань встановленням окремого виду відповідальності - договірної санкції, за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов'язань, зокрема, пені та штрафу, передбачених п. 5.3 Договору.

Відповідно до п. 2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.13 р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" (далі - Постанова № 14) застосування такого виду неустойки як штраф до грошового зобов'язання законом не передбачено, що, втім, не виключає можливості його встановлення в укладеному сторонами договорі (наприклад, за необґрунтовану відмову від переказу коштів за розрахунковими документами отримувача коштів), притому і як самостійний захід відповідальності, і як такий, що застосовується поряд з пенею. В останньому випадку не йдеться про притягнення до відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення двічі, тому що відповідальність настає лише один раз - у вигляді сплати неустойки, яка включає у себе і пеню, і штраф як лише форми її сплати.

Згідно п. 4 Оглядового листа Вищого господарського суду України від 29.04.13 р. № 01-06/767/2013 "Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов'язань передбачено частиною другою статті 231 Господарського кодексу України.

В інших випадках порушення виконання господарських зобов'язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень можливості передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 Цивільного кодексу України, відповідно до якої сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Таким чином, чинне законодавство допускає можливість одночасного стягнення з учасника господарських відносин, що порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені, які не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності.

Зазначену правову позицію наведено також у постановах Верховного Суду України від 30.05.2011 № 42/252, від 09.04.2012 № 20/246-08, від 27.04.2012 № 06/5026/1052/2011.

Крім того, відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи вищевикладене та у зв'язку з простроченням відповідачем виконання зобов'язання щодо оплати наданих послуг у строк, визначений умовами Договору, позивачем нараховано та пред'явлено до стягнення пеню в сумі 334,79 грн. за період з 16.01.2015 р. по 15.07.15 р., 3% річних в сумі 65,97 грн. за період з 16.04.2014 р. по 14.12.2015 р., 784,99 грн. інфляційних нарахувань за період з 16.04.2014 р. по 14.12.2015 р. та 5 % штрафу в сумі 57,61 грн., які останній просив стягнути з відповідача відповідно до наданих розрахунків.

Згідно п.1.12 Постанови № 14 з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з'ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов'язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов'язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

В свою чергу, відповідачем не подано суду контррозрахунку заявлених до стягнення позовних вимог або доказів наявності заперечень щодо здійсненого позивачем розрахунку.

За результатами здійсненої за допомогою системи «ЛІГА» перевірки нарахування позивачем заявлених до стягнення пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань та штрафу судом встановлено, що розмір пені, процентів річних та штрафу, нарахованих позивачем, відповідає вимогам зазначених вище норм законодавства та п. 5.3 Договору і є арифметично вірним, а тому вказані вимоги позивача про стягнення з відповідача штрафу в сумі 57,61 грн., пені в сумі 334,79 грн. та процентів річних в сумі 65,97 грн. підлягають задоволенню в сумах, визначених позивачем.

Згідно п. 3 Постанови №14 інфляційні нарахування на суму боргу здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Відповідно до п. 1.9 Постанови № 14 день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

Згідно листа Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97 р. при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць; тому умовно слід вважати, що сума, яка внесена за період з 01 по 15 число відповідного місяця, наприклад травня, індексується за період з урахуванням травня, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця - червня.

Розмір інфляційних нарахувань, перерахованих судом у відповідності до вимог цивільного законодавства та положень Договору, в межах визначеного судом періоду, зважаючи на те, що позивачем нарахування втрат від інфляції здійснювались з урахуванням місяців, в яких мали бути здійснені платежі, становить 610,15 грн., а отже є меншим, ніж нараховано та заявлено до стягнення позивачем, а тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача втрат від інфляції підлягають частковому задоволенню в сумі 610,15 грн..

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 23.03.12 р. «Про судове рішення» рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Враховуючи вищевикладене, виходячи з того, що позов частково доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем не спростований, суд доходить висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 124, 129 Конституції України, ст.ст. 4-2, 4-3, 33, 43, 44, 49, 75, 82-85, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного науково-виробничого підприємства інженерної геодезії «УКРІНЖГЕОДЕЗІЯ» (03180, м. Київ, провулок Новопечерський, буд. 3, корпус 2, ) на користь Державного підприємства «Управління забезпечення функціонування об'єктів Чорнобильської АЕС» (07101, Київська обл., вул. Військових будівельників, буд. 9, а/с 186, ) 1 152,18 грн. основного боргу, 334,79 грн. пені, 57,61 грн. штрафу, 65,97 грн. процентів річних, 610,15 грн. інфляційних втрат та 1129,10 грн. витрат зі сплати судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Повний текст рішення складено та підписано 22 березня 2016 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання протягом 10 днів з дня складання та підписання повного тексту рішення апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Суддя А.М. Селівон