КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" лютого 2016 р. Справа№ 910/23476/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Федорчука Р.В.

суддів: Лобаня О.І.

Майданевича А.Г.

за участю представників сторін:

від позивача: Пріцак І.Є. (довіреність від 01.02.2016 № 139);

від відповідача: не з'явився;

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Український лізинг"

на рішення господарського суду м. Києва від 02.11.2015

у справі № 910/23476/15 (суддя Карабань Я.А.)

за позовом публічного акціонерного товариства "Український Бізнес Банк" в інтересах якого діє Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Український Бізнес Банк" Біла Ірина Володимирівна

до товариства з обмеженою відповідальністю "Український лізинг"

про стягнення 486 952,90 грн., -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду м. Києва від 02.11.2015 у справі № 910/23476/15 позовні вимоги задоволено повністю. Вирішено стягнути з відповідача на користь позивача кредит в сумі 460529,11 грн.; проценти за користування кредитом в сумі 16885,69 грн.; пеня в сумі 8365,62 грн.; штраф в сумі 1172,48 грн.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, просить зупинити провадження у справі № 910/23476/15 до розгляду господарським судом Донецької області справи № 905/2717/15 за позовом ТОВ «Український лізинг» до ПАТ "Український Бізнес Банк" про визнання пунктів кредитного договору від 19.06.2013 № 168/Ю недійсними. Крім того, апелянт просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 02.11.2015 у справі № 910/23476/15 про стягнення 486 952,90 грн. частково і прийняти нове рішення.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що місцевий суд при ухваленні рішення не врахував те, що позивач, скориставшись своїм правом відповідно до п. 5.3 кредитного договору від 19.06.2013 № 168/Ю щодо дострокового погашення кредиту, змінив строк виконання зобов'язання, а тому з відповідача безпідставно стягнуто 1 172,22 грн. процентів за користування кредитом, оскільки вони нараховані по закінченню цього строку. Апелянт посилається на те, що встановлення п.4.6. договору розміру та порядку сплати додаткових процентів за користування кредитом, крім тих, які передбачені п. 1.1. договору, не відповідає вимогам законодавства та принципам справедливості, чим порушує права та інтереси відповідача. Також скаржник зазначає, що протягом строку дії договору він не отримував від позивача повідомлення про зміну процентної ставки, що є порушенням ч.4 ст. 1056-1 ЦК України, а отже стягнення процентів у розмірі 1 646,65 грн. є безпідставними. Крім того, апелянт стверджує, що позивач, як отримувач коштів згідно платіжних доручень, не має повноважень змінювати цільове призначення коштів, у тому числі з оплати кредиту, перерахованих товариством з обмеженою відповідальністю "Український лізинг", а стягнення з відповідача одночасно і штрафу, і пені суперечить ст.. 61 Конституції України.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначає, що апеляційна скарга, подана відповідачем, не підлягає задоволенню, оскільки мотиви та підстави, зазначені в скарзі щодо скасування рішення господарського суду міста Києва від 02.11.2015 є безпідставними та необґрунтованими, натомість рішення суду прийнято у відповідності до вимог чинного законодавства України, враховуючи всі фактичні обставини справи, в межах наданих суду повноважень та з вірним застосування норм матеріального та процесуального права.

Дослідивши докази, що є у справі, заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши правильність застосування норм матеріального та процесуального права судом першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду має бути залишено без змін, виходячи з наступного.

Як встановлено господарським судом міста Києва та підтверджується матеріалами справи, 19.06.2013 між ПАТ «УКРБІЗНЕСБАНК» та ТОВ «УКРАЇНСЬКИЙ ЛІЗИНГ» було укладено кредитний договір № 168/Ю (із подальшими змінами, внесеними сторонами 15.10.2014, 04.12.2014.

За умовами кредитного договору з урахуванням додаткової угоди № 1 від 15.10.2014 банк за наявності вільних грошових коштів надає позичальнику у тимчасове користування короткостроковий кредит у формі непоновлювальної кредитної лінії з лімітом кредитування у сумі 1 485 095,00 грн. на придбання транспорту, строком до 18.12.2015 зі сплатою 21% річних в період з 19.06.2013 до 30.09.2014 та 15% в період з 01.10.2014 до 18.12.2015.

Пунктом 8.12 договору визначено, що строк дії договору встановлюється з дня надання кредиту і до повного погашення позичальником зобов'язань за цим договором.

Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

На виконання умов договору позивачем було надано кредитні кошти відповідачу, що підтверджується меморіальним ордером від 20.06.2013 № 260_1 (копія знаходиться в матеріалах справи), проте відповідачем невиконано своїх зобов'язань за кредитним договором належним чином та в повному обсязі, що призвело до накопичення заборгованості та порушення ст.ст. 525, 526, 530, 629 та 1054 ЦК України.

Наявні у матеріалах справи виписки з поточного рахунку № 7372 за період з 19 червня 2013 року по 27 серпня 2015 року свідчать про часткове повернення відповідачем кредиту у розмірі 1024565,89 грн.

Скориставшись своїм правом, визначеним п. 5.3 кредитного договору, позивач звернувся до позичальника з вимогою № 3833 від 20.07.2015 про дострокове повернення всієї суми кредиту за кредитним договором, а також сплати заборгованості по відсоткам та сплати встановлених договором штрафних санкцій.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що були встановлені договором.

Однак, відповідачем вимога позивача виконана не була, доказів сплати заборгованості у повному обсязі суду не надано.

Виходячи з положень ст.ст. 610, 611, 612 ЦК України, ч. 2 ст. 193 ГК України, відповідач є порушником грошового зобов'язання, що є підставою для застосування до нього правових наслідків, встановлених договором або законом, та зокрема, у вигляді нарахування та стягнення пені відповідно до статей 546, 549 ЦК України, на підставі пункту 5.10 Кредитного договору та з урахуванням договірного розширення, встановленого ч. 6 ст. 232 ГК України строку.

Враховуючи викладене, перевіривши розрахунки надані позивачем, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком господарського суду міста Києва стосовно того, що позовні вимоги про стягнення з відповідача кредиту в сумі 460529,11 грн (у тому числі прострочена сума кредиту - 58624,18 грн) та процентів за користування кредитними коштами в сумі 16885,69 грн (у тому числі прострочена сума процентів - 11704,68 грн) є правомірними та такими, що підлягають задоволенню, з тих підстав, що факт надання кредиту на підставі кредитного договору та прострочення відповідачем грошового зобов'язання належним чином доведено, документально підтверджено і в той же час відповідачем жодними доказами не спростовано.

Крім того, позивачем заявлені вимоги про застосування до відповідача господарської санкції шляхом стягнення пені і штрафу.

Згідно з п. 5.4 договору, у разі несвоєчасного повернення кредиту у строки, вказані у п. 4.5 договору, банк має право вимагати від позичальника сплатити банку штраф у розмірі 2 % від суми заборгованості за основним боргом на дату пред'явлення вимоги.

Сторонами у кредитному договорі пунктом 5.10 передбачено, що при порушенні строків погашення кредиту, нарахованих за ним процентів, комісій ( пп. 4.2, 4.3, 4.5) банк має право вимагати від позичальника за кожен день прострочення сплатити пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченої заборгованості за кредитом. Позивачем правомірно у розрахунку пені на підставі вищезазначених статей ЦК України та Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" розраховано пеню за несвоєчасно сплачені відсотки саме від суми несвоєчасно сплачених відсотків.

Отже, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції вірно врахував при вирішенні даного спору приписи ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, та ч.. 1 і 3 ст. 549 ЦК України та за наявності визначених законом підстав дійшов правильного висновку щодо задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача пені у загальному розмірі 8365,62 грн (за невчасне повернення кредиту в сумі 6497,62 грн та за прострочення сплати процентів за користування кредитом в сумі 1868,16 грн) та штрафу в сумі 1172,48 грн. Розрахунки позивача перевірені та визнані судом вірними.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що місцевий суд при ухваленні рішення не врахував те, що позивач, відповідно до п. 5.3 кредитного договору від 19.06.2013 № 168/Ю щодо дострокового погашення кредиту, змінив строк виконання зобов'язання, а тому з відповідача безпідставно стягнуто 1 172,22 грн. процентів за користування кредитом, оскільки вони нараховані по закінченню цього строку, підлягають спростуванню з огляду на наступне.

Як зазначалося раніше, позивач звернувся до відповідача з вимогою від 20.07.2015 про дострокове виконання умов кредитного договору, яка отримана відповідачем 28.07.2015, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (копія знаходиться в матеріалах справи).

Відповідно до п. 5.3. кредитного договору позичальник зобов'язаний впродовж 30 днів з моменту отримання письмової вимоги банка достроково повернути кредит, сплатити проценти, комісії, неустойку, передбачені даним договором.

Враховуючи вищевикладене, строк виконання зобов'язання за кредитним договором закінчується 27.08.2015. Перевіривши розрахунки, надані позивачем, колегія суддів зазначає, що при нарахуванні процентів за користування кредитом у розмірі 1 172,22 грн. банк не вийшов за часові межі, визначені договором.

Також апелянт посилається на те, що встановлення п.4.6. договору розміру та порядку сплати додаткових процентів за користування кредитом, крім тих, які передбачені п. 1.1. договору, не відповідає вимогам законодавства та принципам справедливості, чим порушує права та інтереси відповідача.

У пункті 4.6. Кредитного договору (у редакції від 15.10.2014) сторонами встановлено, що «у разі невиконання зобов'язань відповідно до п. 4.5. цього договору, а саме невиконання зобов'язання щодо зменшення суми ліміту кредитування згідно з графіком погашення та/або невиконання зобов'язання щодо повного остаточного погашення кредиту до «18» грудня 2015 року включно, позичальник сплачує банку проценти у розмір: у період з 19.06.2013 до 30.09.2014 включно - 50% річних на суму простроченої заборгованості до моменту її погашення, починаючи з 01.10.2014 року - 15% на суму простроченої заборгованості до моменту ї погашення.

Відповідно до статті 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Зазначена в цьому пункті процентна ставка є фіксованою в розумінні ст. 1056-І Цивільного кодексу України.

За частиною 3 зазначеної статті фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено відповідальність за порушення грошового зобов'язання, а саме боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, пункт 4.6. Кредитного договору не тільки не суперечить діючому законодавству, а викладений з чітким його дотриманням.

Скаржник зазначає, що протягом строку дії договору він не отримував від позивача повідомлення про зміну процентної ставки, що є порушенням ч.4 ст. 1056-1 ЦК України, а отже стягнення процентів у розмірі 1 646,65 грн. є безпідставними.

Пленум Вищого господарського суду України у постанові від 24.11.2014 року N 1 «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з кредитних договорів» зазначив, що вирішуючи питання щодо права банку змінювати в односторонньому порядку умови кредитного договору, зокрема підвищувати розмір процентної ставки за таким договором, господарським судам слід враховувати приписи статті 1056-1 ЦК України, згідно з якими банку забороняється збільшувати розмір фіксованої процентної ставки за кредитним договором (або встановлений кредитним договором порядок сплати змінюваної процентної ставки) за відсутності згоди на це позичальника. У розгляді відповідних справ господарським судам необхідно з'ясовувати: чи було передбачено збільшення розміру процентної ставки основним кредитним договором; чи були виконані банком усі умови договору у відповідній частині та чи дотримано порядок узгодження зазначеного питання з позичальником. У разі якщо кредитним договором передбачено обов'язкове вчинення відповідного правочину щодо зміни умов договору в письмовій формі, судам необхідно враховувати приписи статей 639, 654, 1055 ЦК України.

За приписами ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Підписуючи кредитний договір, а згодом і додаткові угоди до нього, відповідач погодився, що за порушення графіку погашення заборгованості ставка річних за користування кредитом збільшується. Договір та додаткові угоди підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені печатками товариств.

Отже, посилання на те, що Банк в односторонньому порядку змінив умови договору не відповідають дійсності, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.

Крім того, апелянт стверджує, що позивач, як отримувач коштів згідно платіжних доручень, не має повноважень змінювати цільове призначення коштів, у тому числі з оплати кредиту, перерахованих товариством з обмеженою відповідальністю "Український лізинг". Доводи апелянта підлягають спростуванню з огляду на наступне.

П. 4.7 кредитного договору визначено, що кошти у погашення заборгованості у першу чергу направляти для сплати комісій, процентів за користування кредитом, строк оплати яких настав, потім простроченої заборгованості за кредитом, сума, що залишається, направляється на погашення основної суми кредиту.

Скаржник в апеляційній скарзі також зазначає, що стягнення з відповідача одночасно і штрафу, і пені суперечить ст.. 61 Конституції України, а тому він заперечує проти стягнення штрафу у розмірі 1 172,48 грн.

Стаття 61 Конституції України передбачає, що ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

У п. 5.4. кредитного договору зазначено, що банк має право у разі несвоєчасного повернення кредиту у строки, вказані у п. 4.5. цього договору вимагати від позичальника сплатити банку штраф у розмірі 2 (два) проценти від суми заборгованості за основним боргом на дату пред'явлення вимоги.

Відповідно до п. 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду україни від 17.12.2013 № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», пеня, за визначенням ч. 3 ст. 549 ЦК України, - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов'язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення виконання.

Застосування іншого виду неустойки - штрафу до грошового зобов'язання законом не передбачено, що, втім, не виключає можливості його встановлення в укладеному сторонами договору, при тому і як самостійний захід відповідальності, і як такий, що застосовується поряд з пенею. В останньому випадку не йдеться про притягнення до відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення двічі, тому що відповідальність настає лише один раз - у вигляді сплати неустойки, яка включає у себе і пеню, і штраф лише як форми її сплати.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційної інстанції прийшла до висновку за наявності визначених законом підстав, що банк при нарахуванні штрафу у розмірі 1 172,48 грн. повністю дотримався законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.

Клопотання апелянта, викладене в апеляційній скарзі про зупинення розгляду справи до розгляду господарським судом Донецької області справи № 905/2717/15 за позовом ТОВ «Український лізинг» до ПАТ "Український Бізнес Банк" про визнання пунктів кредитного договору від 19.06.2013 № 168/Ю недійсними, задоволенню не підлягає, оскільки рішенням господарського суду Донецької області від 08.12.2015 у справі № 905/2717/15 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Крім того, заявник не навів суду, у чому саме полягає неможливість для господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі (у зв'язку з непідвідомчістю або непідсудністю іншої справи даному господарському суду, одночасністю розгляду двох пов'язаних між собою справ різними судами або з інших причин). Аналогічну правову позицію наведено у п. 3.16 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18.

Решта доводів сторін не підтверджуються наявними у справі доказами і висновків суду не спростовують.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що суд першої інстанції належним чином дослідив обставини справи, дав правову оцінку доказам, наданими представниками сторін, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог, заперечень та з врахуванням визначених законом підстав вірно вирішив спір, у зв'язку з чим рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовної вимоги про стягнення з відповідача кредиту в сумі 460529,11 грн.; процентів за користування кредитом в сумі 16885,69 грн.; пені в сумі 8365,62 грн.; штрафу в сумі 1172,48 грн. є законним та обґрунтованим.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Судовою колегією встановлено відсутність належних доказів щодо обставин, передбачених ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, які підтверджували б наявність підстав для задоволення апеляційної скарги.

У той же час, доводи скаржника не підтверджені належними та допустимими доказами та зводяться до намагань надати їм перевагу над встановленими судом першої інстанції обставинами, та переоцінити ці обставини, що не впливає на результат розгляду справи.

За вказаних обставин суд вважає, що апеляційна скарга повинна бути залишена без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладається на апелянта.

Керуючись ст.ст.32-34, 36, 43, 49, 99, 101- 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Український лізинг" на рішення господарського суду м. Києва від 02.11.2015 у справі № 910/23476/15 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 02.11.2015 у справі № 910/23476/15 залишити без змін.

3. Справу № 910/23476/15 повернути до господарського суду міста Києва.

4. Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття.

5. Постанову Київського апеляційного господарського суду може бути оскаржено протягом 20 днів до Вищого господарського суду України у порядку, передбаченому ст. 109 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Р.В. Федорчук

Судді О.І. Лобань

А.Г. Майданевич