РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.03.2016Справа №910/1058/16

Господарський суд міста Києва в складі:

головуючого судді Привалова А.І.

при секретарі Островській О.С.

розглянувши справу № 910/1058/16

за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1;

до Національного медичного університету імені О.О.Богомольця;

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву;

про усунення перешкод у користуванні майном та стягнення 60 832,53 грн.

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_3, довіреність № 254 від 12.02.2016р.;

ОСОБА_4, довіреність № 254 від 12.02.2016р.;

ОСОБА_5, довіреність № 254 від 12.02.2016р.;

від відповідача: Хасин І.Б., довіреність б/н від 04.01.2016р.;

від третьої особи: Семеняка Я.В., довіреність № 61 від 15.12.2015р.

обставини справи:

До Господарського суду міста Києва звернулася фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (надалі - позивач) з позовом до Національного медичного університету імені О.О.Богомольця (надалі - відповідач) про усунення перешкод у користуванні майном та стягнення 60 832,53 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач чинить перешкоди позивачу у користуванні орендованим за договором № 4567 від 13.11.2009р. частиною нежилого приміщення площею 4,60 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на 1-му поверсі санітарно-гігієнічного корпусу Національного медичного університету імені О.О.Богомольця, чим унеможливлює здійснення позивачем своєї господарської діяльності, внаслідок чого позивач також просить стягнути з відповідача 30 832,53 грн. збитків та 30 000,00 грн. моральної шкоди.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.01.2016р. порушено провадження у справі № 910/1058/16 та призначено її розгляд на 18.02.2016р., а також залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Регіональне відділення Фонду державного майна України по м. Києву.

18.02.2016р. через відділ діловодства суду від представника відповідача отримано клопотання про залишення позовної заяви без розгляду на підставі п.1 ч.1 ст. 81 ГПК України.

У судовому засіданні 18.02.2016р. суд відмовив у задоволенні клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду, оскільки в судовому засіданні представником позивача, окрім довіреності, доданої до позовної заяви, також було подано нотаріально посвідчену довіреність, видану фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 на ім'я ОСОБА_3, а відтак у господарського суду відсутні сумніви стосовно наявності в особи, яка підписала позовну заяву, відповідних повноважень.

Після відхилення судом клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду, останній подав заяву про відвід судді.

За результатами розгляду у нарадчій кімнаті заяви про відвід судді, суд відмовив у її задоволенні та перейшов до розгляду справи по суті.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.02.2016р. розгляд справи було відкладено на 17.03.2016р., у зв'язку з неподанням витребуваних судом документів.

03.03.2016р. через загальний відділ діловодства суду від представника відповідача отримано відзив на позовну заяву.

16.03.2016р. через відділ діловодства суду від позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог в частині суми збитків, відповідно до якої позивач просить суд стягнути з відповідача 53 883,53 грн. збитків.

У судовому засіданні 17.03.2016р. представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог та просив суд зобов'язати позивача усунути перешкоди у користуванні орендованим майном та стягнути 53 883,53 грн. збитків та 30 000,00 грн. моральної шкоди, загалом 83 883,53 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.03.2016р. було відкладено розгляд справи на 24.03.2016р.

23.03.2016р. через відділ діловодства суду від представника позивача надійшли письмові пояснення по справі та клопотання про долучення доказів до матеріалів справи.

В судовому засіданні 24.03.2016р. прийнято до розгляду заяву позивача про збільшення позовних вимог, після надання доказів надіслання вказаної заяви на адресу відповідача.

Таким чином, в частині майнових вимог має місце нова ціна позову в загальній сумі 83 883,53 грн. (53 883,53 грн. збитків + 30 000,00 грн. моральної шкоди), виходячи з якої вирішується спір.

Присутній у судовому засіданні 24.03.2016р. представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог, обґрунтовуючи наведеними у відзиві підставами.

Представник третьої особи в судовому засіданні подав письмові пояснення.

у відповідності до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, справа розглянута за наявними в ній матеріалами, яких достатньо для винесення рішення по суті.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих сторонами, у нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, в засіданні суду була оголошена вступна та резолютивна частини рішення.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до абзацу другого статті 5 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендодавцями є, зокрема, Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва - щодо цілісних майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів та нерухомого майна, а також майна, що не увійшло до статутного (складеного) капіталу господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), що є державною власністю, крім майна, що належить до майнового комплексу Національної академії наук України та галузевих академій наук, а також майна, що належить вищим навчальним закладам та/або науковим установам, що надається в оренду науковим паркам та їхнім партнерам

13.11.2009р. між Регіональним відділенням Фонду державного майна України (за договором - орендодавець) та позивачем (за договором - орендар) було укладено Договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 4567, відповідно до п.1.1 якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно - частина нежилого приміщення (надалі - майно) площею 4,60 кв.м., розміщене за адресою: АДРЕСА_1, на 1-ому поверсі в санітарно-гігієнічному корпусі будівлі, що перебуває на балансі Національного медичного університету імені О.О. Богомольця (надалі - балансоутримувач, відповідач), вартість якого визначена згідно зі звітом про незалежну оцінку станом на 30.04.2009р. - 30 800,00 грн. Майно передається в оренду для розміщення ксерокопіювальної техніки для надання копіювальних послуг (п.1.2. договору).

Наявним в матеріалах справи актом приймання-передавання орендованого майна від 13.11.2009р. підтверджується факт передачі майна орендодавцем позивачу у відповідності до умов спірного договору.

Крім того, 13.11.2009р. між позивачем (за договором - орендар) та відповідачем (за договором - балансоутримувач) було укладено Договір № 23-11/2009 про відшкодування балансоутримувачу витрат на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю, за умовами п.1.1 якого відповідач зобов'язався забезпечувати обслуговування орендованого приміщення загальною площею 4,60 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1.

За умовами п.5.4 договору № 23-11/2009, цей договір припиняє дію одночасно з закінченням терміну дії договору оренди від 13.11.2009р. № 4567, який укладений між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по м. Києву та позивачем.

Відповідно до п.10.1 договору, договір укладено строком на 2 роки, що діє з 13.11.2009р. по 13.11.2011р. включно. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну цього договору після закінчення строку його чинності протягом одного місяця, договір вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором, з урахуванням змін у законодавстві на дату продовження цього договору (п.10.4 договору).

Договір було неодноразово пролонговано, згідно з листами третьої особи № 30-06/2413 від 15.03.2012р. та № 30-06/14008 від 11.12.2013р., наявними в матеріалах справи, що сторонами також не заперечується.

При цьому, було погоджено продовження терміну дії договору № 4567 від 13.11.2009р. строком на 2 роки, тобто до 13.11.2017р., про що було поінформовано позивача листом № 30-06/12683 від 14.12.2015р., а також 14.12.2015р. укладено договір № 4567/03 про внесення змін до договору оренди нерухомого майна № 4567 від 13.11.2009р., відповідно до п.1 якого сторони погодили, що договір оренди № 4567 від 13.11.2009р. продовжено строком на 2 роки, що діє до 13.11.2017р.

В подальшому, 19.01.2016р. між Регіональним відділенням Фонду державного майна України та позивачем було укладено Договір № 4567/04 про внесення змін до договору оренди нерухомого майна № 4567 від 13.11.2009р., умовами якого внесено зміни до вартості майна, яка станом на 31.10.2015р. склала 48 800,00 грн., та визначено, що орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995р. № 786 а змінена за згодою сторін, відповідно до п.1 ст. 21 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» і становить без ПДВ за базовий місяць оренди жовтень 2015р. 505,05 грн.

Як зазначає позивач, починаючи з 16.11.2015р. відповідач чинить перешкоди позивачеві в користуванням орендованим майном, серед іншого, шляхом відключення електроенергії, чим унеможливлює здійснення останнім господарської діяльності та отримання прибутку.

12.11.2015. позивач, рекомендованим листом з повідомленням про вручення, звертався до відповідача з вимогою вих. № 11/11/15-3 від 11.11.2015р. про припинення чинити перешкоди у користуванні орендованим майном.

У відповідь на зазначену вимогу позивача, відповідач направ лист вих. № 120/2-1964 від 20.11.2015р., в якому повідомляв про припинення договору оренди № 4566 від 13.11.2009р., у зв'язку з закінченням визначеного ним строку і що дію договору продовжено не буде.

З огляду на що, позивач звернувся з даним позовом до суду та просить суд зобов'язати відповідача усунути та не чинити перешкоди в користуванні майном.

Відповідач заперечив проти задоволення позовних вимог, обґрунтовуючи тим, що договір № 4567/03 про внесення змін до договору оренди нерухомого майна № 4567 від 13.11.2009р. припинений, оскільки позивачем не було проведено незалежної оцінки орендованого нерухомого майна, в порушення умов п.2 договору № 4567/03 та не внесено зміни до договору № 4567/03, у зв'язку зі зміною вартості об'єкта оренди.

До того ж, відповідач вважає договір № 23-11/2009 про відшкодування балансоутримувачу витрат на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю від 13.11.2009р. припиненим, з огляду на положення п.2.2.8 якого позивач зобов'язаний повернути орендоване приміщення за актом протягом 3-з робочих днів.

Відповідач також вказує на відсутність прав у позивача на користування майном, та зазначає, що позивачем не надано доказів на перешкоджання у користуванні майном саме відповідачем.

Крім того, відповідачем залучено до матеріалів справи припис № 13 про усунення порушень вимог законодавства у сфері цивільного захисту, техногенної та пожежної безпеки від 04.02.2016р. з вимогою демонтувати під сходовою клітиною цокольного поверху підсобне приміщення, а також акт № 329 від 20.11.2015р., яким встановлено, що ксерокопіювальне обладнання позивача розташоване з порушенням правил пожежної безпеки.

Згідно ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України, майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до положень Закону України «Про оренду державного та комунального майна», об'єктом оренди є нерухоме майно (будівлі, споруди, приміщення) (п. 1 ст. 4 Закону) орендодавцями є органи, уповноважені органами місцевого самоврядування, управляти нерухомим майном, яке перебуває у комунальній власності (ст. 5 Закону).

Відповідно до ст. 759 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язаний передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

У відповідності до приписів ст. 10 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», термін, на який укладається договір оренди, є істотною умовою договору оренди.

Відповідно до ч.1 ст. 763 Цивільного кодексу України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

За приписами частини першої статті 28 Закону ст. 10 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», орендареві забезпечується захист його права на майно, одержане ним за договором оренди, нарівні із захистом, встановленим законодавством щодо захисту права власності.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Приписами статті 33 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Судом встановлено погодження продовження терміну дії договору № 4567 від 13.11.2009р. строком на 2 роки, тобто до 13.11.2017р., шляхом укладення договору № 4567/03 про внесення змін до договору оренди нерухомого майна № 4567 від 13.11.2009р., а також договору № 4567/04 від 19.01.2016р. про внесення змін до договору оренди нерухомого майна № 4567 від 13.11.2009р., умовами якого внесено зміни до вартості майна, яка станом на 31.10.2015р. склала 48 800,00 грн., та визначено, що орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995р. № 786 а змінена за згодою сторін, відповідно до п.1 ст. 21 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» і становить без ПДВ за базовий місяць оренди жовтень 2015р.: 505,05 грн.

При цьому, матеріали справи не містять доказів визнання спірного договору недійсним у судовому порядку або припинення дії договору шляхом підписання відповідної додаткової угоди, як і доказів звернення однієї із сторін договору про припинення дії договору.

Отже, з огляду на встановлений ст. 204 Цивільного кодексу України, принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір оренди № 4567 від 13.11.2009р. з урахуванням внесених до нього змін, як належну підставу у розумінні норм ст. 11 названого Кодексу України для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов'язків.

Враховуючи викладене, суд відхиляє заперечення відповідача щодо не продовження дії договору № 4567 до 13.11.2017р. та про не проведення незалежної оцінки орендованого нерухомого майна, в порушення умов п.2 договору № 4567/03 договору, в зв'язку з їх необґрунтованістю.

Крім того, суд звертає увагу відповідача, що підставою позову в даній справі є порушення прав позивача у користуванні орендованим майном за договором № 4567 від 13.11.2009р., а договір № 4567/04 від 19.01.2016р. є невід'ємною частиною № 4567 від 13.11.2009р.

З викладеного суд дійшов висновку, що договір № 23-11/2009 про відшкодування балансоутримувачу витрат на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю від 13.11.2009р. є чинним до 13.11.2017р., з огляду на положення п.5.4, а тому твердження відповідача про відсутність прав у позивача на користування майном є безпідставними.

Натомість, матеріалами справи, а саме: актом СВП «Київські електричні мережі» ПАТ «Київенерго» № НОМЕР_1 від 19.11.2015р., актом про технічну перевірку приладів обліку в електроустановках у ФОП ОСОБА_1 від 19.11.2015р., висновком старшого інспектору відділу поліції № 3 управління поліції в Шевченківському районі ГУНП в м. Києві майору поліції Ферапонтова Р.П. від 19.11.2015р. підтверджується відключення електроенергії для забезпечення потреб електроустановок - ксерокопіювальної техніки позивача, а також перешкоджання позивачу користуватися орендованим майном.

Матеріалами справи також підтверджується, що 12.11.2015. позивач, рекомендованим листом з повідомленням про вручення, звертався до відповідача з вимогою за вих. № 11/11/15-3 від 11.11.2015р. про припинення чинити перешкоди у користуванні орендованим майном, однак, відповідач у листі вих. № 120/2-1964 від 20.11.2015р. повідомив про припинення договору оренди № 4566 від 13.11.2009р., у зв'язку з закінченням визначеного ним строку та з посиланням на статтю 785 Цивільного кодексу України, з якої виникає обов'язок у позивача повернути орендоване майно наймодавцеві.

Умовами п.2.1.1 договору № 23-11/2009 від 13.11.2009р. на відповідача, як балансоутримувача, покладено обов'язок виконання всього комплексу робіт, пов'язаних з обслуговуванням і утриманням орендованого приміщення, та створення необхідних умов для здійснення господарської діяльності відповідно до чинного законодавства, проте матеріалами справи підтверджується, що кабель, яким електролічильник позивача має бути підключений до мереж живлення - відключений, а відноситься такий лічильник до Головного розподільчого щита санітарно-гігієнічного корпусу, де позивач орендує майно.

При цьому, лист РВ ФДМ по м. Києву про продовження терміну дії договору № 4567 від 13.11.2009р. до 13.11.2017р. було надіслано також і на адресу відповідача, однак станом на день вирішення спору у справі, перешкоди в користуванні майном, зокрема, відключення електроенергії, не усунуті відповідачем.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що наявними в матеріалах справи доказами підтверджується факт вчинення перешкод відповідачем позивачу у користуванні орендованим майном, з огляду на що суд визнає позовні вимоги в частині зобов'язання відповідача усунути та не чинити перешкоди в користуванні майном обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Залучений відповідачем припис № 13 про усунення порушень вимог законодавства у сфері цивільного захисту, техногенної та пожежної безпеки від 04.02.2016р. з вимогою демонтувати під сходовою клітиною цокольного поверху підсобне приміщення, а також акт № 329 від 20.11.2015р., яким встановлено, що ксерокопіювальне обладнання позивача розташоване з порушенням правил пожежної безпеки, суд не приймає до уваги, оскільки договір № 4567 від 13.11.2009р. та договір № 23-11/2009 від 13.11.2009р. є чинними і надає право позивачу безперешкодного користування орендованим приміщенням та встановлюють права і обов'язки для сторін договорів.

Всі інші доводи та заперечення відповідача не спростовують обставини, викладені у позові в обґрунтування позовних вимог, та встановленого вище судом висновку.

Також, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача 53 883,53 грн. збитків, понесених позивачем в результаті вчинення відповідачем перешкод у користуванні позивачем орендованим майном.

Приписами ч. 4 ст. 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, у вигляді відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно ст. 224 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміють витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до ст. 225 Господарського кодексу України, до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені особою, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною.

В силу ч. 2 ст. 22 Цивільного кодексу України, під збитками розуміються витрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Згідно ст. 623 Цивільного кодексу України, боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором.

Отже, підставою для відшкодування збитків є наявність усіх елементів складу правопорушення, а саме: протиправної поведінки особи, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини особи, яка заподіяла збитки.

Обов'язок доказування та подання доказів, відповідно до ст. 33 ГПК України, розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Статтею 34 ГПК України встановлено, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позивачем належними та допустимими доказами доведено вину відповідача у виникненні збитків у сумі 501,48 грн. та в сумі 2421,05 грн., загалом 2922,53 грн., а також причинний зв'язок між поведінкою відповідача і виникненням збитків у сумі 2922,53 грн., з огляду на наступне.

Так, у позивача, внаслідок неправомірного відключення відповідачем орендованого майна від електропостачання, виникла необхідність виклику інспектора ПАТ «Київенерго» для здійснення технічної перевірки електролічильника та облікових електричних мереж, вартість якої склала 501,48 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи рахунок-фактура № 20924/ЗР від 16.11.2015р., та оплачена позивачем згідно з квитанцією про сплату від 16.11.2015р.

Також, протягом періоду листопад 2015 року - березень 2016 року позивач сплатив відповідачу орендну плату та витрати по відшкодування комунальних послуг у загальній сумі 2421,05 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи квитанціями, у той час, як своїми неправомірні дії відповідач чинить перешкоди позивачу в користуванні орендованим майном.

Частина 6 статті 762 Цивільного кодексу України встановлює, що наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

З огляду на встановлені вище обставини та з урахуванням положень ч. 6 ст. 762 ЦК України, суд визнає таку вимогу обґрунтованою та задовольняє її в повному обсязі.

При цьому суд відмовляє в задоволенні вимоги позивача про стягнення 575,00 грн., сплачених останнім в якості єдиного податку, оскільки обов'язок з оплати в державний бюджет єдиного податку покладено на позивача чинним законодавством як на платника податку, з огляду на підприємницьку діяльність фізичної особи, сплата якого не ставиться в залежність від результатів господарської діяльності позивача та отримання прибутку.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача 28 910,00 грн. упущеної вигоди суд зазначає наступне.

У п. 1 роз'яснення президії ВАСУ від 01.04.1994р. №02-5/215 «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з відшкодуванням шкоди» зазначено, що вирішуючи спори про стягнення заподіяних збитків, господарський суд перш за все повинен з'ясувати правові підстави покладання на винну особу зазначеної майнової відповідальності. При цьому господарському суду слід відрізняти обов'язок боржника відшкодувати збитки, завдані невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання, що випливає з договору (ст. 623 ЦК України), від позадоговірної шкоди, тобто від зобов'язання, що виникає внаслідок завдання шкоди (глава 82 ЦК України).

Збитками у вигляді упущеної вигоди - є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене.

Обґрунтовуючи розмір неотриманого доходу, позивач надав суду книгу обліку доходів та витрат, однак, зазначені у вказаній книзі суми не враховують понесені позивачем витрати на сплату єдиного податку, соціальних внесків, витрати на орендну плату, утримання приміщення, придбання комплектуючих та витратних матеріалів тощо.

Крім того, з книги обліку доходів неможливо встановити, що вказані у ній суми надходять саме за результатами господарської діяльності в орендованому приміщенні.

Отже дослідивши надані позивачем докази, суд дійшов висновку, що останнім належними та допустимими доказами не доведено підстав для стягнення з відповідача 28 910,00 грн. упущеної вигоди.

Позивач також зазначає, що позивачу завдано (моральної) шкоди, яка оцінена позивачем в розмірі 30 000,00 грн.

Відповідно до частини першої статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У частині другій вказаної статті зазначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду встановлені ст. 1167 Цивільного кодексу України, згідно ч. 1 якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно з частинами першою та другою статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я.

У постанові Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено:

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Згідно з частиною першою статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Позивачем не доведено наявності усіх необхідних елементів складу цивільного правопорушення для відшкодування моральної шкоди (факт наявності моральної шкоди, обґрунтування визначення розміру моральної шкоди та причинно-наслідковий зв'язок між діями відповідача та завданням такої шкоди позивачу).

Таким чином, враховуючи вищевикладені обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди в розмірі 30 000,00 грн. не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, не підтверджуються належними та допустимими доказами, відтак задоволенню не підлягають.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Зобов'язати Національний медичний університет імені О.О.Богомольця (01601, м. Київ, бул. Т. Шевченко, 13; ) усунути та не чинити перешкоди фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 (АДРЕСА_2; ідентифікаційний номер НОМЕР_2) в користуванні частиною нежилого приміщення, площею 4,60 кв.м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1, на 1-ому поверсі санітарно-гігієнічного корпусу будівлі. Видати наказ.

3. Стягнути з Національного медичного університету імені О.О.Богомольця (01601, м. Київ, бул. Т. Шевченко, 13; ) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_2; ідентифікаційний номер НОМЕР_2) збитки в сумі 2922 грн. 53 коп. та 1426 грн. 01 коп. - витрат по сплаті судового збору. Видати наказ.

4. В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, оформленого відповідно до вимог ст. 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 29.03.2016р.

Суддя А.І. Привалов