ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

23.03.2016 Справа № 904/185/16

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпрометпостач", м.Дніпродзержинськ, Дніпропетровська область

до Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Південкомбанк", м.Донецьк

Товариства з обмеженою відповідальністю "Трансмет-трейд", м.Донецьк

про визнання недійсним договору відступлення права вимоги від 30.08.2013.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "Спільні інвестиційні проекти", с.Софіївська-Бощагівка, Києво-Святошинский район, Київська область.

Суддя Говорун О.В.

Представники сторін:

від позивача ОСОБА_1, довіреність б/н від 26.11.2015;

від відповідача 1 не зявився;

від відповідача 2 не зявився;

від третьої особи не зявився.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Дніпрометпостач" (далі - позивач) звернулось до господарського суду Донецької області з позовом до Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Південкомбанк" (далі відповідач1) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Трансмет-трейд" (далі відповідач2) про визнання недійсним договору відступлення права вимоги від 30.08.2013.

Ухвалою господарського суду від 09.03.2016 до участі у справі залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю Компанія з управління активами Спільні інвестиційні проекти (далі - третя особа).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що в провадженні Кіровського районного суду м.Дніпропетровська знаходилась справа №203/741/14-ц, з якої стало відомо що між позивачем та відповідачем1 був укладений договір надання відкличної відповідальної кредитної лінії №120К-13Ю14.03.2011 (далі договір про надання кредитної лінії), який як зазначає позивач, ним не укладався. Крім того між відповідачем1 та відповідачем2 був укладений договір відступлення права вимоги за договором про надання кредитної лінії від 30.08.3013 (далі договір відступлення права вимоги). Зазначений договір, на думку позивача є фіктивним, оскільки вчинений без наміру створення реальних правових наслідків, внаслідок того, що фактично за цим договором грошові кошти перераховані не були, оригінали договору про надання кредитної лінії та виписки з особових рахунків, на яких обліковується кредит та проценти позивача, відповідачу2 не передавав.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 12.03.2016 у справі №904/185/16 задоволено заяву позивача про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, однак позивач в судове засідання (приміщення господарського суду Дніпропетровської області) не зявився, про місце, дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив.

Відповідач1 у судове засідання не зявився, про місце, дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив.

Представник відповідача2 у судове засідання не зявився, про місце, дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином, надав клопотання в якому просить відкласти розгляд справи на іншу дату та забезпечити проведення наступного судового засідання в режимі відеоконференції. Крім того, надав відзив на позовну заяву, в якому заперечив проти задоволення позовних вимог та зазначив, що договір відступлення права вимоги фактично виконаний, та, крім того, договір відступлення права вимоги жодним чином не порушує права позивача.

Суд, з урахуванням припису ч.1 ст.69 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), яким визначений строк розгляду господарського спору, відмовляє в задоволенні зазначеного клопотання відповідача2, виходячи з того, що відповідачем2 не наведено неможливість прибуття в судове засідання для участі в розгляді справи свого представника. Крім того, явка відповідача2 в судове засідання обовязковою не визнавалась.

Представник третьої особи в судове засідання не зявився, про місце, дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив.

Виходячи з вищезазначеного, суд, на підставі ст.75 ГПК України, розглянув справу за наявними в ній матеріалами.

Суд, заслухавши представника позивача, дослідивши письмові докази у судовому засіданні, встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини.

Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 04.06.2015, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19.01.2016, в задоволенні позову про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, вчиненого в рахунок погашення заборгованості за договором про надання відкличної відновлювальної кредитної лінії №120К-13Ю від 14.03.2011, відмовлено.

Зазначеним рішенням встановлено, що між позивачем та відповідачем1 був укладений договір про надання відкличної відновлювальної лінії. В рахунок забезпечення зобовязань за договором про надання кредитної лінії, між ОСОБА_2 та відповідачем1 був укладений договір іпотеки "1203-13Ю від 14.03.2011. Відповідач1 свої зобовязання за договором кредиту виконав. Позивач належним чином зобовязання за договором про надання кредитної лінії не виконав, у звязку з чим утворилась заборгованість позивача перед відповідачем1. Відповідач1 звернувся до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу з заявою про вчинення виконавчого напису. Нотаріусом, в рахунок погашення заборгованості за договором про надання кредитної лінії, був вчинений виконавчий напис.

Відповідно до ч.3 ст.35 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Недійсність договору про надання кредитної лінії законом прямо не встановлена, в судовому порядку, на час розгляду справи, зазначений договір недійсним не визнаний, а отже, згідно з ст.204 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), є правомірним.

30.08.2013 між відповідачем1 та відповідачем2 був укладений договір відступлення прав вимоги за договором про надання відкличної відновлюваної кредитної лінії від 14.03.2011 №120К-13Ю (далі-договір від 30.08.2013), відповідно до п.1.1 якого відповідач1 відступає, а відповідач2 набуває права вимоги заборгованості за кредитом та нарахованими процентами за користування кредитом та пені, в розмірі зазначеному в п.1.3 цього договору, які належні відповідачу1, і стає кредитором, який має право вимагати сплати заборгованості за кредитом та нарахованими процентами та пенею, в розмірі, зазначеному в п.1.3 цього договору, за договором про надання відкличної відновлюваної кредитної лінії від 14.03.2011 №120К-13Ю, який укладений між відповідачем1 та відповідачем2 (а.с.46-54).

Згідно з п.2.1. договору від 30.08.2013, за відступлення прав вимоги за кредитним договором, відповідач2 оплачує відповідачу1 плату за набуття прав вимоги в розмірі 15223276грн.

Порядок переходу прав вимоги за договором від 30.08.2013 визначений п.3.1 цього договору.

Відповідачем2 були перераховані грошові кошти відповідачу1 в розмірі 15223276 грн, що підтверджується випискою відповдіача2 (а.с.55) та випискою по особовому рахунку відповідача2 (а.с.69-70).

На виконання п.3.1 договору від 30.08.2013, відповідачем1 та відповідачем2 був складений та підписаний акт приймання-передачі документів на підтвердження права вимоги до договору відступлення права вимоги від 30.08.2013 за договором про надання відкличної відновлюваної кредитної лінії від 14.03.2011 № 120К-13Ю (а.с.54).

Договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання сторонами взятих на себе зобовязань (п.7.1. договору від 30.08.2013).

Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 ЦК України.

Положеннями ст.203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Разом з тим, відповідно дост.627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У відповідності до ст.180 Господарського кодексу України (далі ГК України), зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Згідно з ч.3 ст.6 ЦК України, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Отже, істотними умовами договору як господарського договору, відповідно до закону, є умови про предмет, ціну та строк його дії.

Суд, дослідивши умови договору, встановив, що в договорі від 30.08.2013, укладеному між сторонами, погоджені всі істотні умови, такі як предмет, ціна та строк дії договору.

За змістом ст.234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Відповідно до п.3.11 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013 №11 (далі-постанова), фіктивний правочин (стаття 234 ЦК України) є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.

У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Сторонами договору від 30.08.2013 зобовязання за договором виконані, а за загальним правилом невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним. У такому разі заінтересована сторона має право вимагати розірвання договору або застосування інших передбачених законом наслідків, а не визнання правочину недійсним (п.2.2 постанови).

Позивачем не доведено, що всі учасники договору від 30.08.2013 не мали наміру створення реальних правових наслідків, які були обумовлені цим правочином, на момент його вчинення.

Враховуючи вищевикладене, договір від 30.08.2013, є таким, що не суперечить чинному законодавству України, не містить ознак фіктивності, а отже підстави для визнання його недійсним відсутні.

Крім того, позивачем не доведено, що він є заінтересованою особою, яка заперечує дійсність договору від 30.08.2013, оскільки не довів яким чином укладання договору від 30.08.2013 порушує його права як сторони за договором про надання кредитної лінії.

Відповідно до ст.33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Водночас, судом зазначається, що, на підставі ст.38 ГПК України, господарський суд витребовує докази за наявності відповідного клопотання, у разі неможливості самостійно надати докази сторонами.

Згідно з ч.1 ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими, не доведеними належними та допустимими доказами, а отже такими, що задоволенню не підлягають.

Господарські витрати розподілити відповідно до ст.49 ГПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів, через господарський суд, який розглянув справу.

Повне рішення складено 28 березня 2016 року.

Суддя О.В. Говорун