ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

21.03.2016р. Справа № 922/6678/15

За позовом Приватного сільськогосподарського підприємства "Агрофірма "Прогрес", ул. Леніна, 65, с. Лигівка, Сахновщинський район, Харківська область,64514

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лозівський молочний завод", вул. Будька 45 А, м.Гадяч, Гадяцький район, Полтавська область, 37300; фактична адреса: Харківська область, вул. Червоногвардійська, 45А, м.Лозова, 64600

про стягнення 2 126 767,88 грн. (відповідно до заяви про уточнення позовних вимог від 24.02.2016р.) суддя Іваницький Олексій Тихонович

секретар судового засідання Жадан Т.С.

представники сторін:

від позивача: ОСОБА_1 дов.б/н від 21.06.2014 року

від відповідача: ОСОБА_2 дов. б/н від 01.03.2016 року

СУТЬ СПРАВИ: розглядається позовна заява про стягнення 2 126 767,88 грн., за Договором № 173/11-М від 28.10.2011 року, із яких: основний борг - 1 744 040,99 грн., пеня - 382 726,89 грн. (відповідно до заяви про уточнення позовних вимог від 24.02.2016р.)

26.01.2016 року за вх. канцелярії суду №844 від позивача надійшла заява про забезпечення позову.

При розгляді заяви про забезпечення позову суд враховує наступне.

Господарський суд відповідно до ст.ст.66, 67 ГПК України за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або з своєї ініціативи має право вжити заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" від 22.12.2006 року №9, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання рішення суду.

Як зазначив Вищий господарський суд України у Постанові Пленуму № 16 від 26.12.2011р. особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 33 ГПК, обов'язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову. Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Суд відмовляє в задоволенні заяви позивача про забезпечення позову як необґрунтованої та не підтвердженої доказами.

01.03.2016 року суд продовжив строк вирішення спору на 15 днів, на підставі ч. 3 ст. 69 ГПК України.

24.02.2016 року за вх. канцелярії суду №2339 від позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог. У вказаній заяві позивач просить суд стягнути з ТОВ "Гадячсир" 1 744 040,99 грн. та 382 726,89 грн. - пені, а також судовий збір у розмірі 31 901,52 грн., судовий збір 689,00 грн., оплата послуг адвоката - 6 000,00 грн. Суд подану заяву прийняв як заяву про зменшення розміру позовних вимог, задовольнив та залучив до матеріалів справи.

За п. 4.6 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» зменшення позивачем суми позову не є відмовою від позову. В такому випадку припинення провадження в частині зменшення відповідної суми не здійснюється, - про таке зменшення зазначається в описовій частині судового рішення, а предметом спору залишається вимога про стягнення суми в зменшеному розмірі.

З урахуванням приписів ст. 22 ГПК України суд приймає вказану заяву до розгляду та розглядає позовні вимог в редакції заяви від 24.02.2016 року за вх. канцелярії суду №2339

Представник позивача підтримав позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні.

21.03.2016 року за вх. канцелярії суду №3493 від ТОВ "Гадячсир" надійшло клопотання про залучення до матеріалів справи копії Додаткової угоди №1 від 30.12.2011 року до Договору №173/11-м. Представник позивача проти нарахуванні пені заперечує посилаючись на те, що Додатковою угодою №1 від 30.12.2011року було внесено зміни до розділу 6, шляхом викладення його в новій редакції де відсутня відповідальність Покупця (ТОВ "Гадячсир") у разі прострочення оплати за передане молоко. Суд подане клопотання задовольнив та залучив до матеріалів справи.

Враховуючи достатність у матеріалах справи доказів для розгляду спору по суті, приписи ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифікована Законом України від 17.07.1997 р. № 475/97-ВР) щодо права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку, суд не оцінює вказані обставини як підставу для подальшого відкладення розгляду справи. Спір розглядається за наявними матеріалами відповідно до ст. 75 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи та дослідивши і оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності, а також за результатами оцінки поданих сторонами господарського процесу доказів, у нарадчій кімнаті суд задовольняє позовні вимоги частково виходячи з наступного:

28 жовтня 2011 року між Приватного сільськогосподарського підприємства "Агрофірма "Прогрес" (Продавець, Позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Гадячсир" (Покупець, Відповідач) було укладено договір поставки №173/11-М (том І арк. с. 25-26)

За умовами Договору, Продавець зобов'язався передавати у власність покупця молоко коров'яче коров"яче термізоване, далі за текстом - молоко, а Покупець зобов'язався приймати й оплачувати молоко на умовах та в порядку визначеному цим договором (пункт 1.1 Договору).

Ціна визначена протоколами погодження від 30 квітня 2015 року, протоколом з погодження ціни 09 жовтня 2015 року, протоколом з погодження ціни від 30 жовтня 2015 року (том І а.с. 30-32)

Пунктом 5.4. Договору (у редакції Додаткової угоди №1 від 30.12.11р.) визначено, що Покупець здійснює оплату молока у безготівковому порядку шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Постачальника протягом 1 (одного) календарного дня з дати отримання Товару за відповідною накладною.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що на виконання умов договору ним було поставлено відповідачу згідно реєстру зданого молока, коров'ячого незбираного, на протязі 2015 року здійснив:

Січень 2015 року на суму - 435 187,20 грн.

Лютий 2015 року на суму - 405 091,20 грн.

Березень 2015 року на суму - 554 596,10 грн.

Квітень 2015 року на суму - 657 430,00 грн.

Травень 2015 року на суму - 803 438,40 грн. ,

Червень 2015 року на суму - 868 137,60 грн.

Липень 2015 року на суму - 907 704,00 грн.

Серпень 2015 року на суму -843 811,20 грн.

Вересень 2015 року на суму - 698 592,00 грн.

Жовтень 2015 року на суму - 515 370,00 грн.

Листопад 2015 року на суму - 467 740,00 грн.

Грудень 2015 року на суму -133515,20 грн.

Всього за 2015 рік - 7 284 612,90 грн.

Здійснена поставка підтверджується: податковими накладними та квитанціями (том ІІ- том VIII).

Як вказує позивач, відповідач лише частково розрахувався за отриманий товар і за ним рахується заборгованість в сумі 1 744 040,99 грн., яку і просить стягнути позивач.

Крім того, позивачем на підставі п. 6.2. договору нараховано відповідачу до стягнення 463 753,45 грн.

При вирішенні спору суд виходить з наступного.

Згідно із ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Положеннями статей 627, 628 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 629 Цивільного кодексу України, встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Матеріали справи свідчать, що між сторонами виникли правовідносини з договору поставки.

Частини перша та шоста статті 265 Господарського кодексу України передбачають, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Частина друга ст.712 Цивільного кодексу України встановлює, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно норм цивільного та господарського законодавства договір купівлі-продажу є оплатним, тобто при набуванні речі у власність, покупець сплачує продавцеві вартість (ціну) речі, яка обумовлена договором, зобов'язуючим, що обумовлено взаємним виникненням у кожної із сторін прав та обов'язків, а саме, зобов'язання продавця передати покупцю річ та право вимоги оплати і зобов'язання покупця сплати вартість отриманої речі та право її вимоги. Даний договір є консенсуальним, оскільки права та обов'язки виникають вже в момент досягнення ними угоди за всіма істотними умовами. Отже, змістом договору купівлі продажу є ті умови, з приводу яких сторони досягли згоди.

Згідно із ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до абзацу 1 ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

В силу ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 ЦК України).

Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач частково розрахувався за отриманий товар і на момент розгляду справи позивач вказує на наявність заборгованості відповідача в сумі 1 744 040,99 грн.

Відповідачем на підставі ч.4 ст. 231 Господарського кодексу України та п.6.2. Договору №173/11-М на закупівлю молока від 28 жовтня 2011 року нарахував ТОВ "Гадячсир" пеню в розмірі 463 753, 45 грн. та надав суду розрахунок.

Відповідно до частини 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до статті 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 ЦК України). Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (стаття 551 ЦК України).

В частині 2 статті 343 Господарського кодексу України прямо зазначається, що пеня за прострочку платежу встановлюється за згодою сторін господарських договорів.

Розглянувши подані докази суд встановив, що Додатковою угодою №1 від 30.12.2011р. було внесено зміни до розділу 6, шляхом викладення його в новій редакції де відсутня відповідальність Покупця (ТОВ "Гадячсир") у разі прострочення оплати за передане молоко.

Враховуючи умови Додаткової угоди №1 від 30.12.2011р., суд відмовляє в задоволенні вимог про стягнення пені в розмірі 463 753,45 грн.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно з пунктом 4 частини третьої ст. 129 Конституції України та ст. 33, ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Судові витрати, понесені позивачем, відповідно до ст.49 ГПК України підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ст. 49 ГПК України понесені позивачем судові витрати при поданні позову з оплати судового збору в сумі покладаються на відповідача.

Стосовно стягнення на користь позивача судових витрат на оплату правової допомоги у сумі 6 000,00 грн. суд зазначає наступне.

Згідно з частиною першою статті 44 ГПК України судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються в порядку, встановленому Законом України "Про адвокатуру" (ч. 3 ст. 48 ГПК України). В розумінні даних статей судовими витратами є лише оплата тих послуг, які надаються адвокатами, що відповідають вимогам статті 2 Закону та здійснюють свою діяльність у організаційних формах, зазначених у статті 4 цього Закону. Відповідно до ст. 12 Закону України "Про адвокатуру" (в редакції, чинній на час винесення рішення) оплата праці адвоката здійснюється на підставі угоди між громадянином чи юридичною особою і адвокатським об'єднанням чи адвокатом.

Як роз"яснив Пленум Вищого господарського суду України у п. 6.3 постанови від 21 лютого 2013 року № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" (із змінами і доповненнями), витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 ГПК. Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от: угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригіналу ордера адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій. У разі неподання відповідних документів у господарського суду відсутні підстави для покладення на іншу сторону зазначених сум.

Статтею 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" передбачено, що гонорар - є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Судом встановлено, що 09.09.2015 р. між позивачем (замовник) та ОСОБА_1, які є фахівцеми у галузі права адвокатом (виконавцем) укладено угоду №09/01 про надання правової допомоги. Пунктом 1.1. договору про надання правової допомоги сторони погодили, що клієнт доручає, а адвокат бере на себе обов"язок здійснювати представництво на стадії судового процесу в суді Приватного сільськогосподарського підприємства "Агрофірма "Прогрес", код 042581055, а клієнт зі свого боку зобов"язується прийняти вказані послуги та оплатити їх.

В матеріалах справи наявні платіжні доручення №790 від 25.12.2015р. на суму 3 000,00 грн. та №65 від 16.02.2016р. на суму 3 000,00 грн. з підставою платежу за надання юридичної допомоги по договору №09/01 від 09.01.2015р. Вказані документи підтверджують факт надання відповідних послуг адвокатом відповідачу у зв'язку зі спором, який виник з позивачем.

Також, позивачем надано копію посвідчення адвоката ОСОБА_1 №1825 від 19.06.2013 видане на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №343 від 29.06.1993 р.

На підставі аналізу обсягу необхідних та фактичних зусиль для вирішення спору сторін у даній справі, виходячи з вимог розумності та справедливості, врахувавши обставини справи, ціну позову, тривалість розгляду справи, мотиви прийняття даного рішення та приписи ст. 33 Правил адвокатської етики суд дійшов висновку, що витрати позивача на правову допомогу в сумі 6 000,00 грн. по даній справі є неспіврозмірними об'єму отриманих юридичних послуг та підлягають відшкодуванню останньому за рахунок відповідача в сумі 3 000,00 грн.

Суд відмовляє позивачу у стягненні 689,00 грн. сплаченого судового збору при подачі заяви про забезпечення позову та поверненні з Державного бюджету України 1 899,40 грн. судового збору за безпідставністю

Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 7 Закону України від 08.07.2011р. № 3674-VІ "Про судовий збір" повернення судового збору здійснюється за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Відповідачу підлягає поверненню судовий збір в сумі 1 899,40 грн., оскільки позивач заявою №31 від 24.02.2016р. (вх. канцелярії суду №2339 від 24.02.2016р.) зменшив суму позовних вимог. Даний судовий збір сплачений платіжним дорученням №160 від 25.12.2015 року (оригінал платіжного доручення заходиться в матеріалах справи №922/6678/15)

Враховуючи викладене, матеріали справи, обставин справи в їх сукупності, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши і оцінивши подані додаткові докази, керуючись статтями 4 - 47, 22, 28, 32 - 34, 36, 43, 44 - 45, 471, 49, 75, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, у нарадчій кімнаті, суд, -

В И Р І Ш И В :

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Гадячсир" (вул. Будька,47, м. Гадяч, Гадяцький район, Полтавська область,37300, ідентифікаційний код 33460268) на користь Приватного сільськогосподарського підприємства "Агрофірма "Прогрес" (ул. Леніна, 65, с. Лигівка, Сахновщинський район, Харківська область,64514, ідентифікаційний код 04258155) заборгованість за Договором № 173/11-М від 28.10.2011 року в розмірі 1 744 040,99 грн., а також витрати на сплату судового збору в розмірі 26 160,62 грн. та 3 000,00 грн. витрати на оплату послуг адвоката.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Повернути Товариству з обмеженою відповідальністю "Гадячсир" (вул. Будька,47, м. Гадяч, Гадяцький район, Полтавська область, 37300, ідентифікаційний код 33460268) з Державного бюджету України судовий збір в сумі 1899,40 грн., сплачений платіжним дорученням №160 від 25.12.2015 року (оригінал платіжного доручення заходиться в матеріалах справи №922/6678/15).

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

СУДДЯ Іваницький О.Т.

Повне рішення складено 28.03.2016р.

Відповідно до ч. 5 ст. 85 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.