ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.03.2016р. Справа№ 10/259(10)

за позовом :Мостиського управління водного господарства, м.Мостиська Мостиського району Львівської області

до відповідача: Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Мокряни», с.Мокряни Дрогобицького району Львівської області

про стягнення 95 842,88 грн.

Суддя Кітаєва С.Б.

при секретарі судового засіданні ОСОБА_1

за участю представників:

від позивача: ОСОБА_2 - керівник;

від відповідача: ОСОБА_3 керівник.

Права та обов»язки, передбачені ст.ст.20,22 Господарського процесуального кодексу України судом роз»яснено. Заяви в порядку ст.20 ГПК не поступали.

Суть спору: У грудні 2010 року Мостиське управління водного господарства звернулось до господарського суду Львівської області з позовом про стягнення з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Мокряни» в сумі 254 045,60 грн., завданих нестачею зданих на зберігання будівельних матеріалів.

Ухвалою господарського суду Львівської області від 20.12.2010 року (суддя Довга О.І.) за даним позовом порушено провадження у справі №10/259 (10) і прийнято зазначену позовну заяву до розгляду; справу призначено до розгляду в судовому засіданні на 25.01.2011 р. З підстав, наведених в ухвалі від 25.01.2011 року розгляд справи відкладався на 17.02.2011р. З підстав, зазначених в ухвалі господарського суду Львівської області від 17.02.2011 року провадження у справі №10/259 (10) було зупинено, а матеріали справи направлені в прокуратуру Мостиського району Львівської області .

У зв»язку із переходом судді Довгої О.І. у Львівський апеляційний адміністративний суд, господарським судом Львівської області 14.06.2012 року проведено автоматичний розподіл справти №10/259 (10) за результатами якого визначено суддю Кітаєву С.Б. для подальшого розгляду зазначеної справи.

Матеріалами у справі підтверджується, що господарський суд Львівської області неодноразово звертався з письмовими запитами до сторін у справі, до Прокуратури Мостиського району Львівської області, до Мостиського районного суду Львівської області для з»ясування питання чи усунені обставини, які обумовили зупинення у справі №10/259 (10) та чи є можливість повернути господарську справу до господарського суду Львівської області для поновлення провадження у даній справі з метою розгляду спору по суті.

На письмові звернення у 2013 році господарського суду сторони у справі відповіді не надали. Поряд з цим, у червні 2013 року , у жовтні 2013 року Прокуратура Мостиського району Львівської області на письмову вимогу повідомила господарський суд , що за матеріалами перевірки додержання вимог бюджетного законодавства в діяльності службових осіб Мостиського управління водного господарства, в ході якої була витребувана господарська справа №10/259 (10), прокуратурою району була порушена кримінальна справа №160-0007 про обвинувачення ОСОБА_2 за ст.ст.364 ч.2, 366 ч.2 КК України та ОСОБА_4 за ст.367 ч.2 КК, по якій закінчено досудове слідство, справа з 11.07.2011 року скерована для розгляду в Мостиський районний суд і триває судове слідство. Оскільки вищевказана господарська справа долучена до матеріалів кримінальної справи, яка перебуває на розгляді в суді, то прокуратура району не має можливості її повернути.

У листі від 14.03.2014 року №95/04-09, адресованому Мостиським управлінням водного господарства господарському суду Львівської області на запит суду №10/259 (10)/8/14 від 06.03.2014 р. (лист підписаний начальником управління ОСОБА_5, головним бухгалтером ОСОБА_6 та завірений гербовою печаткою Управління ), Мостиське управління водного господарства повідомило суд про те, що кримінальна справа №160-0007 про обвинувачення ОСОБА_2, знаходиться у Мостиському районному суді. Обставини по даній справі для поновлення провадження у справі не усунуті.

У листі від 30.10.2014 р. №1/448/2/13 Мостиський районний суд на запит господарського суду повідомив, що станом на 30.10.2014 року кримінальна справа до Мостиського районного суду Львівської області після апеляційного розгляду не надходила.

09.10.2015 року від позивача до господарського суду Львівської області поступила заява за підписом начальника Мостикього управління водного господарства ОСОБА_2 у якій останній посилався на те, що ухвалою господарського суду Львівської області від 17.02.2011 року зупинено провадження у справі №10/259 (10) та скеровано матеріали справи у Прокуратуру Мостиського району Львівської області , а відтак з цих підстав просив витребувати зазначену справу з Прокуратури Мостиського району, поновити провадження та призначити справу до розгляду. Заява не містила відомостей про те, чи усунені на момент звернення заявника із заявою від 09.10.2015 р. №225/01-07 до господарського суду Львівської області обставини, які обумовили зупинення провадження у справі №10/259 (10), такі докази не долучались і в додатках до заяви.

За таких обставин господарський суд Львівської області звернувся із листом до Мостиського районного суду Львівської області для отримання інформації про стан розгляду кримінальної справи та щодо можливості повернення до господарського суду Львівської області матеріалів судової справи, про що повідомлено заявника ( позивача у справі №10/259 (10), Мостиське управління водного господарства).

Відповідно до ч.3 ст.79 Господарського процесуального кодексу України господарський суд поновлює провадження у справі після усунення обставин, що зумовили його зупинення.

Оскільки обставини, які зумовили зупинення провадження у справі №10/259 (10) були усунені, господарська справа повернута до господарського суду,то у відповідності до ч.3 ст.79 Господарського процесуального кодексу України суд ухвалою від 08.02.2016 року поновив провадження у справі №10/259 (10) та призначив на 24.02.2016 року її розгляд у судовому засіданні .

19.02.2016 року за вх.№6781/16 в господарському суді Львівської області зареєстровано поступлення від Мостиського управління водного господарства листа від 19.02.16р. №38/01-07, в додаток до якого та для долучення до матеріалів справи подано документи.

23.02.2016 року за вх.№973/16 в господарському суді Львівської області зареєстровано поступлення від Мостиського управління водного господарства Заяви №48/01-07 від 23.02.2016р. про зменшення позовних вимог (в порядку ст.22 ГПК України). Мостиське управління водного господарства просить стягнути на його користь із сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю (дослівно) «завдані нестачею зданих на зберігання будівельних матеріалів збитки в сумі 95 842,88 грн.», та покласти судові витрати на відповідача.

23.02.2014 року за вх.№7314/16 в господарському суду Львівської області зареєстровано поступлення від сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Мокряни» Пояснення від 23.02.2016р. вих.№5. У зазначеному поясненні відповідач стверджує про існування у нього перед позивачем зобов»язань за договором №12 від 24 березня 2010 року на зберігання будівельних матеріалів. Повідомляє, що с/г ТзОВ «Мокряни» частково виконало умови цього договору: позивачу частково повернуто здані ним на зберігання будівельні матеріали, а саме повернуто 936 куб.м. каменю бутового (негабаритного). Залишилось невиконаним зобов»язання по поверненню каменю бутового (негабаритного) в об»ємі 344 куб.м. вартістю 58 142,88 грн. та гравійно-піщаної суміші, об»ємом 580 куб.м., вартістю 37700,00 грн. Відповідач визнає позов лише в частині вартості неповернутих будівельних матеріалів, а саме в частині 95 842, 88 грн, та не заперечує проти постановлення в цій частині рішення.

З підстав, зазначених в ухвалі від 24.02.2016 року розгляд справи відкладався на 23.03.2016 року. Цією ж ухвалою було прийнято до розгляду заяву позивача про зменшення позовних вимог від 23.02.16р. №48/01-07 (вх.№973/16 від 23.02.16р. ), витребувано у Мостиського районного суду Львівської області копію вироку Мостиського районного суду Львівської області від 16.12.2013 року по справі №1-102/2011року з відміткою про дату набрання вироком законної сили.

Мостиський районний суд Львівської області ,згідно ухвали господарського суду Львівської області у даній справі від 24.02.2016 року, направив до господарського суду Львівської області належно завірену копію вироку по кримінальній справі про обвинувачення ОСОБА_2 у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.364, ч.2 ст.366 КК України та ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.367 КК України ( вх.№11520/16 від 18.03.16).

В додаток до листа №74/01-07 від 17.03.16 р. (вх.№11383/16 від 18.03.16р. ) Мостиським управлінням водного господарства подано до матеріалів справи документи.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги у зменшеному розмірі згідно заяви від 23.02.2016р. №48/01-7 (вх.№973/16 від 23.01.2016р.) про стягнення збитків в сумі 95842,88 грн, завданих нестачею зданих на зберігання будівельних матеріалів, підтримав, просить їх задоволити.

Представник відповідача , з підстав зазначених у поясненні від 23.02.2016р. вих.№5 (вх.№7314/16 від 23.02.2016р. ) визнає позов в частині вартості неповернутих будівельних матеріалів, а саме в частині 95842,88 грн та не заперечує проти постановлення в цій частині рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представників сторін, суд встановив наступне.

Позивач у позовній заяві просив стягнути з відповідача завдані нестачею зданих на зберігання за договором №12 від 24 березня 2010 року будівельних матеріалів збитки в сумі 254 045,60 грн.

На обґрунтування позовних вимог позивач посилався на таке:

24 березня 2010 року між сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Мокряни», як Зберігачем, та Мостиським управлінням водного господарства , як Замовником, було укладено договір №12 на зберігання будівельних матеріалів. На виконання умов цього договору та на підставі Акту прийомки-передачі будівельних матеріалів Замовник здав, а Зберігач прийняв на тимчасове зберігання будівельні матеріали, а саме : камінь бутовий (негабарит) в кількості 1280 м. куб.; гравійно піщану суміш в кількості 580 м.куб. Стверджував, що зазначені будівельні матеріали , відповідно до п.1.1 договору зберігання №12 від 24.03.2010 року, були передані і ,відповідно, прийняті відповідачем згідно накладних №№7 та 8 від 24 березня 2010 року. Відповідно до зазначених накладних вартість переданого на зберігання каменю бутового (негабарит) складає 216345,60 грн., вартість прийнятої на зберігання гравійно піщаної суміші складає 37 700,00 грн. Позивач стверджував, що його вимоги про видачу зданих на зберігання будівельних матеріалів відповідач залишає без задоволення, чим порушує вимоги ст.953 ЦК України, відповідно до якої зберігач зобов»язаний на пепершу вимогу поклажодавця повернути річ, навіть, якщо строк її зберігання не закінчився, а також вимоги ст ч.1 ст.949 ЦК України, відповідно до якої зберігач зобов»язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості. Позивач посилається також на те, що оскільки відповідач не повертав взяте на зберігання майно, працівниками позивача, з виїздом на місце, було складено акт, відповідно до якого здані на зберігання будівельні матеріали на складі відповідача відсутні.

У заяві про зменшення розміру позовних вимог ( вх.№973/16 від 23.02.16), у якій Мостиське управління водного господарства просить стягнути на його користь із сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Мокряни» збитки в сумі 95842,88 грн, завдані нестачею зданих на зберігання будівельних матеріалів, позивач пояснює, що закуплені відповідно до договорів поставки №7 від 24.03.2010 р. та №8 від 24.03.2010р. будівельні матеріали за умовами поставки ( п.3.2 договорів №№7,8 від 24.03.2010р.), мали поставлятись на умовах EXW франко-завод. Однак, оскільки вивезення великої кількості будівельних матеріалів потребувало значного часу, то з постачальником (відповідачему справі) було укладено договір №12 від 24.03.2010 р. на зберігання будівельних матеріалів та передано їх відповідачу згідно акту прийомки-передачі. За час звернення з позовом і до дати поновлення провадження у даній справі, відповідачем видано (повернуто із зберігання) позивачу частину товару (будівельних матеріалів) на суму 158 202,72 грн. Станом на дату подання до суду заяви про зменшення розміру позовних вимог, через відсутність будівельних матеріалів, переданих на зберігання відповідно до договору №12 від 24.03.2010 р., відповідач не повернув каменю-бутового (негабарит) 344 куб.м. на суму 58 142,88 грн. та гравійно-піщаної суміші 580 куб.м. на суму 37 700,00 грн., що разом складає вартість товару 95 842,88 грн. У зв»язку із частковим виконанням відповідачем договору №12 від 24.03.2010р., Мостиське управління водного господарства зменшує суму позовних вимог на суму виконаного відповідачем зобов»язання за вищезазначеним договором і просить стягнути з відповідача 95 842,88 грн. збитків.

У поданих 23.02.2014 року за вх.№7314/16 поясненнях та у судовому засіданні керівник сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Мокряни» стверджує про існування у с/г ТзОВ «Мокряни» перед Мостиським управлінням водного господарства зобов»язання за договором зберігання будівельних матеріалів №12 від 24 березня 2010 року зобов»язань, посилається на часткове виконання відповідачем зобов»язань за договором №12 ( стверджує, що позивачу частково повернуто здані ним на зберігання будівельні матеріали, а саме повернуто 936 куб.м. каменю бутового (негабаритного), залишилось невиконаним зобов»язання по поверненню каменю бутового (негабаритного) в об»ємі 344 куб.м. вартістю 58 142,88 грн. та гравійно-піщаної суміші, об»ємом 580 куб.м., вартістю 37700,00 грн. , яке з ряду причин не могло бути вчасно виконано відповідачем,визнає позов лише в частині вартості неповернутих будівельних матеріалів, а саме в частині стягнення 95 842, 88 грн., та не заперечує проти постановлення в цій частині рішення.

За умовами Договору №12 на зберігання будівельних матеріалів від 24 березня 2010 року, укладеного між сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Мокряни» , в особі директора ОСОБА_4, що діє на підставі Статуту (надалі «Зберігач») та Мостиським управлінням водного господарства в особі начальника ОСОБА_5, що діє на підставі Положення ( надалі «Замовник») , Замовник надає, а Зберігач приймає на тимчасове зберігання за якістю та кількістю згідно накладних за №7;8 від 24 березня 2010 р. і зобов»язується зберігати будівельні матеріали (надалі «Товар») на власному складі в с.Мокряни Дрогобицького району, Львівської області ( п.1.1).

Видача «Товару» «Замовнику» здійснюється в межах кількості і по якості згідно накладних (п.1.3).У випадку нестачі «Товару» в момент приймання складається відповідний акт. ( п.1.4). «Зберігач» зобов»язується зберігати «Товар» відповідно до норм і правил, не допускати їх втрати, знищення, псування, погіршення їх якості ( п.1.5).Зберігання та видача «Товару клієнту «Зберігачу» здійснюється безоплатно (п.2.1).За порушення зобов»язань за цим договором сторони несуть відповідальність згідно чинного законодавства України ( п.3.1).В разі невиконання зобов»язань за цим договором винна сторона повинна відшкодувати іншій усі збитки, які виниклии внаслідок цього (п.3.2).Ризик випадкової втрати чи пошкодження «Товару», а також його знищення чи викрадення третіми особами покладається на «Зберігача» з моменту прийняття «Товару» на зберігання (п.3.3).Цей договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до часу вивозки товару ( п.4.1).

У Акті прийомки-передачі будівельних матеріалів Мостиського управління водного господарства на склад С/г ТОВ «Мокряни» Дрогобицького району Львівської області , який містить дату 24 березня 2010 року, зазначено, що відповідно до договору на зберігання будівельних матеріалів №12 від 24.03.2010р. начальником відділу водних ресурсів ОСОБА_7, бухгалтером ОСОБА_8, з однієї сторони, передано директору ОСОБА_4, з другої сторони, на тимчасове зберігання будівельні матеріали, а саме камінь бутовий (негабарит) в кількості 1280 м.куб. та гравійно піщану суміш в кількості 580 м.куб.

Від Мостиського УВГ Акт (в графі «здав») підписаний ОСОБА_7, ОСОБА_8, завірений печаткою Мостиського УВГ. Від С/г ТОВ «Мокряни» (в графі «прийняв») Акт підписаний ОСОБА_4, завірений пеаткою с/г ТОВ «Мокряни».

02.12.2010 року головним інженером Мостиського УВГ ОСОБА_2, бухгалтером управління ОСОБА_8, начальником відділу водних ресурсів управління ОСОБА_7 складено Акт «обстеження наявності каменю бутового (негабарит) та гравійно-піщаної суміші Мостиського управління водного господарства , який знаходиться на зберіганні с/г ТзОВ «Мокряни»». Акт затверджений начальником Мостиського УВГ ОСОБА_5 та завірений гербовою печаткою Мостиського УВГ (копія акту в матеріалах справи). За змістом актк: «головним інженером Мостиського управління водного господарства ОСОБА_2, бухгалтером управління ОСОБА_8, начальником відділу водних ресурсів управління ОСОБА_7 проведено обстеження наявності каменя бутового (негабарит) та гравійно-піщаної суміші придбаного Мостиським УВГ та який згідно договору знаходиться на зберіганні в ТзОВ «Мокряни» в с.Мокряни Дрогобицького району.

Проведеним обстеженням встановлено, що на зберіганні с/г ТзОВ «Мокряни» камінь бутовий (негабарит) та гравійно-піщана суміш відсутні. Директор с/г «Мокряни» ОСОБА_4 на момент обстеження не надав жодних документів на вищевказані будівельні матеріали».

Згідно Договору №7 від 24 березня 2010 р. (копія у справі) , укладеного сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Мокряни» , в особі директора ОСОБА_4, що діє на підставі Статуту, («Постачальник»), з однієї сторони, та Мостиським управлінням водного господарства, в особі начальника управління, ОСОБА_5, що діє згідно Положення про управління, («Покупець») з другої сторони, Постачальник зобов»язується поставити товар , зазначений у доданій до цього договору специфікації, а Покупець прийняти його і оплатити на протязі 5-ти банківських днів (п.1.1).Відповідно до п.1.2 Договору №7, загальна кількість товарів, що підлягають поставці визначається специфікацією та процедурою закупівлі в одного учасника без погодження з Міністерством економіки ( Розпорядження КМУ від 17 лютого 2010р. №246-р). Якість товару, що підлягає постачанню, має відповідати державним стандартам і технічним умовам ( п.2.1). Постачальник зобов»язаний на продукцію, що постачається видати сертифікат, що посвідчує відповідність товару вимогам стандарту та технічним умовам (п.2.1).Відповідно до п.3.1 Договоору №7 постачальник відвантажує товар на адресу Покупця за цінами, передбаченими специфікацією Постачальника, яка є невід»ємною частиною цього договору.Поставка здійснюється на умовах EXW франко-завод ( п.3.2).Постачальник зобов»язується поставити товар у відповідності з умовами договору з наданням накладної, рахунку та сертифікату відповідності (п.п.4.1.1 п.4.1).; надати товар у розпорядження Покупця в погоджених Сторонами термінах та пунктах поставки (п.п.4.1.2 п.4.1).Відповідно до п.п.5.1.1 п.5.1 Договору №7 Покупець зобов»язується оплатити за поставлений товар, а відповідно до п.п.5.1.2 п.5.1 прийняти поставку товару, як тільки останній буде наданий у розпорядження Покупця.У п.6.2 Договору №7 обумовлено, що кількість відвантаженого товару визначається Постачальником шляхом обмірів. На кожну партію відвантаженого товару Постачальник виписує накладну з вказанням в ній найменування та сорту товару, одиниці виміру, кількості та ціни. Згідно п.7.1 Договору розрахунок за цим Договором між Постачальником і Покупцем проводиться по перерахунку згідно виставлених рахунків.Відповідно до п.8.1 Договору №7 приймання продукції за кількістю і якістю проводиться Покупцем у відповідності до Інструкції про порядок приймання продукції вирпобничо-технічного призначення.Загальна вартість товару, що підлягає постачанню, визначається у розмірі 216345,60 грн. ( двісті шістдесят тисяч триста сорок п»ять гривень 60 копійок) ( п.11.1 Договору №7).У п.12.1 Договору №7 зазначено, що термін договору встановлюється з дня його підписання і діє до 30 червня 2010 року, а в частині проведених розрахунків до повного виконання сторонами своїх зобов»язань.У випадках, не передбачених даним договором , Сторони керуються чинним законодавством (п.13.2 ).

Договір зі сторони постачальника (с/г ТОВ «Мокряни») підписаний директором ОСОБА_9, завірений печаткою юридичної особи, зі сторони «Покупця» , Мостиського УВГ, - підписаний начальником ОСОБА_5, завірений печаткою Управління.

У Специфікації товарів ( Додаток №1 до договору №7 від 24.03.2010р. ) вказується товар камінь бутовий (негабарит) в кількості 1280 м.куб., ціна в грн. з ПДВ 169,02 грн., сума в грн. з ПДВ 216345,60 грн.

Аналогічного змісту між Мостиським управлінням водного господарства та сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Мокряни» укладено Договір за №8 від 24 березня 2010 року ( лишень, з іншими за змістом умовами у п.11.1, та відомостями про товар у Специфікації товарів, яка є додатком №1 до договору №8 ). Так, згідно п.11.1 Договору №8 загальна вартість товару, що підлягає постачанню, визначається у розмірі 37700,00 грн. ( тридцять сім тисяч сімсот гривень ) копійок. Згідно Специфікації товарів ( додаток №1 до договору №8 від 24.03.2010р. ) назва товару гравійно-піщана суміш, кількість 580 м.куб., ціна в грн. з ПДВ 65,00 грн., сума в грн. з ПДВ 37 700,00 грн.

24 березня 2010 року с/г ТзОВ «Мокряни» виписано видаткову накладну №7 від 24 березня 2010 року , яка містить наступні відомості : назва товару камінь бутовий (негабарит) в кількості 1280 м.куб., по ціні за одиницю 169,02 грн., на суму 216345,60 грн.з ПДВ ; кому Мостиському УВГ через ОСОБА_7, за довіреністю №91 від 24 березня 2010р., підстава договір №7 від 24 березня 2010 р. В графі накладної «здав» міститься підпис невідомої особи (прізвище, ім»я та по-батькові , посадове становище особи яка передала товар не вказано), печатка с/г ТзОВ «Мокряни». В графі накладної «прийняв» підписи невідомих осіб (прізвища, ім»я та по-батькові , посадове становище осіб які прийняли товар не вказано), печатка Мостиського УВГ відсутня. Крім того, на накладній вбачається відбиток штампу Управління державного казначейства у Мостиському районі ГУДКУ у Львівській області , який містить відомості «зареєстровано та взято на облік» та дату 31 березня 2010, підпис відповідальної особи казначейства.

24 березня 2010 року с/г ТзОВ «Мокряни» виписано видаткову накладну №8 від 24 березня 2010 року , яка містить наступні відомості : назва товару гравійно піщана суміш в кількості 580 м.куб. по ціні за одиницю 65,00 грн., на суму 37700,00 грн. з ПДВ; кому Мостиському УВГ через ОСОБА_7, за довіреністю №90 від 24 березня 2010р., підстава договір №8 від 24 березня 2010 р. В графі накладної «здав» міститься підпис невідомої особи (прізвище, ім»я та по-батькові , посадове становище особи яка передала товар не вказано), печатка с/г ТзОВ «Мокряни». В графі накладної «прийняв» підписи невідомих осіб (прізвища, ім»я та по-батькові , посадове становище осіб які прийняла товар не вказано), печатка Мостиського УВГ відсутня. Крім того, на накладній вбачається відбиток штампу Управління державного казначейства у Мостиському районі ГУДКУ у Львівській області , який містить відомості «зареєстровано та взято на облік» та дату 31 березня 2010, підпис відповідальної особи казначейства.

Окрім того на накладних №№7,8 від 24.03.2010 року міститься відбиток штампу Управління державного казначейства у Мостиському районі ГУДКУ у Львівській області , який містить відомості «оплачено» та дату 31 березня 2010, підпис відповідальної особи казначейства.

Вироком Мостиського районного суду Львівської області ( справа №1-102/2011р. Провадження №1/448/2/13) від 16 грудня 2013 року встановлено , що ОСОБА_2, обвинувачується в тому, що перебуваючи на посаді виконуючого обовязки начальника Мостиського управління водного господарства (УВГ), згідно наказу по управлінню №25 від 18.03.2010 року яким визнано його повноваження, будучи службовою особою, в коло посадових обовязків якого у відповідності до Положення про Мостиське УВГ, входить організація діяльності управління, укладення договорів, підписання виданих ним наказів і документів, розпорядження коштами в межах затвердженого кошторису витрат, вчинив зловживання службовим становищем в інтересах третіх осіб та службове підроблення документів, що спричинило державним інтересам тяжкі наслідки. Так, у відповідності до розпорядження КМ України від 17.02.2010 року за №246-р з державного бюджету виділено кошти в сумі 466 500 грн. для проведення першочергових робіт, щодо запобігання можливому затопленню території внаслідок проходження льодоходу та повені замовником яких, визначено Львівське обласне управління водного господарства Облводгосп, а розпорядником коштів визначено Мостиське управління водного господарства, яке є структурним підрозділом „Облводгоспу". Зазначені кошти переведено на казначейський рахунок №1114 Мостиського управління водного господарства. Всупереч вимог ст.ст.12, 39 Закону України «Про закупівлю за державні кошти», в.о. директора ОСОБА_2, без отримання ринкових цінових пропозицій від інших учасників для закупівлі каменя бутового за процедурою закупівлі в одного учасника, визначив виконавцем робіт с/г ТзОВ Мокряни". В подальшому, в м.Мостиська, між Мостиським УВГ та ТзОВ Мокряни укладено договір №7 від 24.03.2010 року на закупівлю каменя бутового на загальну суму 216 345,60 грн., та договір №8 від 24.03.2010 року на закупівлю гравійно-піщаної суміші на загальну суму 37 700 грн., які від Мостиського УВГ підписаноБеницьким С.М. та представником ТзОВ «Мокряни». Надалі ОСОБА_2, діючи умисно, зловживаючи службовим становищем, всупереч інтересів служби та в інтересах третіх осіб, а саме ТзОВ «Мокряни», з метою незаконного перерахунку бюджетних коштів в порушення вимог п.1.1 договорів №7, №8 від 24.03.2010 року, якими постачальник зобовязується поставити, а покупець прийняти товар та оплатити на протязі 5-ти банківських днів, без фактичного отримання зазначених у доданій до договору специфікації товарів, уклав та підписав договір №12 від 24.03.2010 року на зберігання вказаних будівельних матеріалів, а саме - 1280 м. куб. каменя бутового і 580 м. куб. гравійно-піщаної суміші на загальну суму 254 045,60 грн. Крім цього, ОСОБА_2, усвідомлюючи факт відсутності на складі Мостиського УВГ будівельних матеріалів, що повинні поставлятися по укладених ним договорах №7, №8, дав вказівку підлеглим працівникам управління 24.03.2010 року, тобто в день укладення договорів, скласти акт прийомки-передачі зазначених (фактично не отриманих) будматеріалів від Мостиського УВГ на склад ТзОВ Мокряни. Вказані договори, акт прийомки-передачі будівельних матеріалів, накладні №7, №8 від 24.03.2010 року на їх поставку, в які було внесено неправдиві відомості щодо дійсної наявності матеріалів в Мостиському УВГ, за вказівкою ОСОБА_2 були подані головним бухгалтером Мостиського УВГ в управління державного казначейства у Мостиському районі і стали підставою для проплати з казначейського рахунку Мостиського УВГ на рахунок с/г ТзОВ „Мокряни" суми 216 345,60 грн. та 37 700 грн. (платіжні доручення №1 від 26.03.2010 р. та №2 від 29.03.2010 р., проплату здійснено 31.03.2010 р.). Проведеною перевіркою контрольно-ревізійного відділу у Мостиському районі в акті №32-38/7 від 20.04.2011 року Позапланової ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності Мостиського управління водного господарства за період з 01.01.2010 року по 31.12.2010 року встановлено, що внаслідок незаконних дій в.о. начальника Мостиського УВГ ОСОБА_2, в порушення ст.51 п.7 Бюджетного кодексу України від 21.06.201 року №2542-ІІІ, ст.3, ст.9 п.5, п.8 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні від 16.07.1999 року №996-ХІV, Мостиським УВГ перераховано кошти без отримання будівельних матеріалів в натурі, на загальну суму 254 045,60 грн., що станом на 2010 рік у 250 разів і більше перевищувало неоподатковуваний мінімум доходів громадян, тим самим заподіяно шкоду інтересам Мостиського УВГ на вказану суму.

Він же, перебуваючи на займаній посаді, усвідомлюючи незаконність своїх дій, ОСОБА_2, вчинив службове підроблення документів при наступних обставинах. Так, ОСОБА_2, з метою умисного здійснення незаконного перерахунку бюджетних коштів на користь ТзОВ «Мокряни», в порушення вимог п.1.1 договорів про поставку товару №7, №8 від 24.03.2010 року, якими постачальник зобовязується поставити, а покупець прийняти товар та оплатити на протязі 5-ти банківських днів, без фактичного отримання зазначених у доданій до договору специфікації товарів, уклав та підписав договір №12 від 24.03.2010 року у який вніс завідомо неправдиві дані про те, що Мостиське УВГ передає, а ТзОВ Мокряни приймає на тимчасове зберігання будівельні матеріали згідно накладних №7, №8 від 24.03.2010 року, тобто товару якого не було поставлено в Мостиське УВГ. Крім того, ОСОБА_2, усвідомлюючи факт відсутності на складі Мостиського УВГ будівельних матеріалів, що повинні були поставлятися по укладених ним договорах №7, №8, дав вказівку підлеглим працівникам управління 24.03.2010 року, тобто в день укладення договорів, скласти акт прийомки-передачі зазначених у договорах і фактично не отриманих будматеріалів від Мостиського УВГ на склад ТзОВ Мокряни, який особисто завірив печаткою Мостиського УВГ. Крім того, ОСОБА_2, дав вказівку працівникам бухгалтерії Мостиського УВГ провести оплату за нібито одержані будівельні матеріали про, що власноручно зробив запис на накладних №7, №8 від 24.03.2010 року «Бухгалтер до оплати», тобто за товар якого не було поставлено в Мостиське УВГ. Додатково укладений договір на зберігання будівельних матеріалів від 24.03.2010 року, акт прийомки-передачі будівельних матеріалів від 24.03.2010 року, накладні №7, №8 від 24.03.2010 року на поставку будівельних матеріалів, тобто документи в які ОСОБА_2 було внесено неправдиві відомості щодо дійсної наявності будівельних матеріалів в Мостиському УВГ, за його вказівкою були подані головним бухгалтером Мостиського УВГ в управління державного казначейства у Мостиському районі і стали підставою для проплати з казначейського рахунку Мостиського УВГ на рахунок с/г ТзОВ „Мокряни" суми 216345,60 грн. та 37 700 грн. (платіжні доручення №1 від 26.03.2010 року та №2 від 29.03.2010 року, проплату здійснено 31.03.2010 року), всього разом на загальну суму 254 045,60 грн., що станом на 2010 рік в 250 і більше разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян, чим спричинено тяжкі наслідки державним інтересам.

ОСОБА_4 обвинувачується в тому, що перебуваючи на посаді директораТзОВ "Мокряни" та здійснюючи підприємницьку діяльність у виді розведення ВРХ, добування піску і гравію, з місцем знаходження вул.Поповича, с.Мокряни Дрогобицького району, у зв'язку з чим наділений адміністративно-господарським та організаційно-розпорядчими функціями з правом оперативно-господарського управліннямайном і являючись на підставі цього службовою особою суб'єкта господарської діяльності, не проконтролював виконання договорів поставки матеріальних цінностей та неналежним чином розпорядився бюджетними коштами перерахованих Мостиським управлінням водного господарства, що призвело упродовж 2010-2011 років до невиконання Мостиським УВГ першочергових робіт, щодо запобігання можливому затопленню території внаслідок проходження льодоходу та повені і спричинення шкоди державним інтересам у вигляді тяжких наслідків. Так, ОСОБА_4, працюючи директором ТзОВ "Мокряни", 24.03.2010 року уклав договір №7 на закупівлю каменя бутового в кількості 1280 м.куб. на суму 216 345,60 грн., та договір №8 від 24.03.2010 року на закупівлю гравійно-піщаної суміші в кількості 580 м.куб. на суму 37 700 грн., всього разом на загальну суму 254 045,60 грн. із Мостиським УВГ та отримавши на розрахунковий рахунок ТзОВ „Мокряки" №6001 в «Укрінбанку» м.Дрогобич з казначейського рахунку Мостиського УВГ №1114 грошові кошти в сумі 254 045,60 грн., як оплату за вказаними вище договорами, неналежно виконав свої службові обов'язки через несумлінне ставлення до них. ОСОБА_4, розуміючи, що за умовами договорів №7, №8 від 24.03.2010 року на ТзОВ "Мокряни" покладено обов'язок поставити Мостиському УВГ камінь бутовий та гравійно-піщану суміш, усвідомлюючи, що Мостиське УВГ вже провело розрахунок за вказаний предмет поставки, як керівник і розпорядник коштів, всупереч в вимог п.1.1 договорів №7, №8 від 24.03.2010 року якими постачальник зобов'язується поставити товар, не проконтролював виконання зазначених договорів та неналежним чином розпорядився коштами ТзОВ „Мокряни", витративши такі на інші господарські потреби очолюваного ним сільськогосподарського підприємства та спрямував кошти на виконання робіт по інших укладеним ним договорах, що підтверджується бухгалтерською документацією вилученою з Дрогобицької філії АТ "Укрінбанк", довідкою від 10.06.2010 року «Про результати фінансово-господарської діяльності ТзОВ "Мокряни" з питань використання бюджетних коштів, виділених Мостиським УВГ на поставку гравійно-піщаної суміші та каменя бутового-негабарит у березні 2010 року». Вказаними діями ОСОБА_4 спричинена шкода державним інтересам у вигляді тяжких наслідків на суму 254 045,60 грн., що станом на 2010 рік у 250 і більше разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян і невиконання державним підприємством першочергових робіт по запобіганню можливому затопленню території внаслідок проходження льодоходу та повені на території обслуговування Мостиського управління водного господарства.

Незважаючи на заперечення своєї вини ОСОБА_2 та ОСОБА_4 їх винність, як встановлено вироком, стверджується зібраними на досудовому слідстві та перевіреними у судовому засіданні доказами.

Судом встановлено, що в порушення вимог п.1.1 договорів №7, №8 від 24.03.2010 року, якими постачальник зобов'язується поставити, а покупець прийняти товар та оплатити на протязі 5-ти банківських днів, без фактичного отримання зазначених у доданій до договору специфікації товарів, ОСОБА_2 уклав та підписав договір №12 від 24.03.2010 року на зберігання вказаних будівельних матеріалів, а саме - 1280 м. куб. каменя бутового і 580 м. куб. гравійно-піщаної суміші на загальну суму 254 045,60 грн. ОСОБА_2, усвідомлюючи факт відсутності на складі Мостиського УВГ будівельних матеріалів, що повинні поставлятися по укладених ним договорах №7, №8, дав вказівку підлеглим працівникам управління 24.03.2010 року, тобто в день укладення договорів, скласти акт прийомки-передачі зазначених фактично не отриманих) будматеріалів від Мостиського УВГ на склад ТзОВ "Мокряни". Вказані договори, акт прийомки-передачі будівельних матеріалів, накладні №7, №8 від 24.03.2010 року на їх поставку, в які було внесено неправдиві відомості щодо дійсної наявності матеріалів в Мостиському УВГ, за вказівкою ОСОБА_2 були подані головним бухгалтером Мостиського УВГ в управління державного казначейства у Мостиському районі і стали підставою для оплати з казначейського рахунку Мостиського УВГ на рахунок с/г ТзОВ „Мокряни" суми 216 345,60 грн. та 37 700 грн., що підтверджується платіжними доручення від 26.03.2010 року та від 29.03.2010 року, оплату по яких здійснено 31.03.2010 року. Ставлення підсудного ОСОБА_2 до вчинених ним дій є в причинному зв'язку між зловживанням службовим становищем та спричиненою шкодою у вигляді не поступлення на склад УВГ будматеріалів. ОСОБА_2 усвідомлював той факт, що проводить оплату за будівельні матеріали, яких насправді не одержував. Із матеріалів ревізії проведеної КРВ у Мостиському районі відомо, що Мостиським УВГ перераховано ТзОВ Мокряни кошти на загальну суму 254045,60 грн. без отримання будматеріалів в натурі і в порушення п.7 ст.51 Бюджетного кодексу України від 21.06.2001 року, ст.3 п.п.5, 8 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні .

Аналізуючи зібрані по справі докази і оцінюючи їх в сукупності, суд вважає доведеною винуватість підсудних. Вірно кваліфіковано дії ОСОБА_2 за ч.2 ст.364 КК України, оскільки він будучи службовою особою, зловживаючи своїм службовим становищем, умисно, в інтересах третіх осіб, використовуючи службове становище всупереч інтересам служби вчинив дії, які спричинили державним інтересам тяжкі наслідки, оскільки завдано матеріальних збитків на суму 254045,60 грн., які у двісті пятдесят і більше разів перевищують неоподатковуваний мінімум доходів громадян. Також вірно кваліфіковано дії ОСОБА_2 за ч.2 ст.366 КК України, оскільки він, будучи службовою особою, вніс до офіційних документів завідомо неправдиві відомості, тобто вчинив службове підроблення, що спричинило тяжкі наслідки. Дії підсудного ОСОБА_4 вірно кваліфіковано за ч.2 ст.367 КК України, оскільки він вчинив службову недбалість, тобто неналежне виконання службовою особою своїх службових обовязків через несумлінне ставлення до них, що спричинило тяжкі наслідки державним інтересам, оскільки заподіяно матеріальних збитків на суму 254045,60 грн., які у двісті пятдесят і більше разів перевищують неоподатковуваний мінімум доходів громадян.

Як вбачається із матеріалів у справі, Ухвалою від 13 березня 2015 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Львівської області, розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові кримінальну справу за апеляцією захисника засудженого ОСОБА_2 - адвоката ОСОБА_10 на вирок Мостиського районного суду Львівської області від 16 грудня 2013 року, дійшла висновку, що суд першої інстанції під час розгляду справи, проаналізувавши всі зібрані докази зокрема: покази свідків ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_5, ОСОБА_10»яка М.М., ОСОБА_7, ОСОБА_11, ОСОБА_12 та інших, а також письмові докази, яким суд першої інстанції дав належну оцінку, ґрунтуючись на повному і всебічному розгляді та досліджені всіх обставин справи відповідно до ст.67 КПК України 1960 р., дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винності ОСОБА_2 і правильно кваліфікував його дії за ч.2 ст.364, ч.2 ст.366 КК України.

Сух ухвалив апеляцію захисника засудженого ОСОБА_2 - адвоката ОСОБА_10 - задоволити частково. Вирок Мостиського районного суду Львівської області від 16 грудня 2013 року відносно ОСОБА_2 -змінити. Пом'якшити покарання та вважати ОСОБА_2 засудженим за ч.2 ст.364 КК України, із застосуванням ст.69 КК України, на 4 ( чотири ) роки позбавлення волі, без позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю, зі сплатою штрафу в розмірі 500 (п'ятисот) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 8500 ( вісім тисяч п'ятсот ) гривень; за ч.2 ст.366 КК України, із застосуванням ст.. 69 КК України, на 3 ( три ) роки позбавлення волі, без позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю, зі сплатою штрафу в розмірі 250 ( двохсот п'ятдесяти ) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 4250 ( чотири тисячі двісті п'ятдесят ) гривень.

На підставі ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покаранням більш суворим, остаточно визначити ОСОБА_3 покарання 4 ( чотири ) роки позбавлення волі, без позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю, зі сплатою штрафу в розмірі 500 ( п'ятисот ) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 8500 ( вісім тисяч п'ятсот ) гривень. В решті вирок залишити без змін.

Спеціальним витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, отриманим господарським судом за електронрим запитом від 23.03.2016 року №21803413 станом на 23.03.2016 р. відповідно до статей 17 та 22-1 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, у зв»язку із розглядом справи №10/259 (10) встановлено, що Сільсьгосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Мокряни» в статусі юридичної особи включено до Єдиного державного реєстру…, ідентифікаційний код юридичної особи 20788591; місцензнаходженням є адреса : 82125, Львівська область, Дрогобицький район, село Мокряни, вул.І.Поповича; керівник юридичної особи ОСОБА_3; дані про перебування юридичної особи у процесі провадження у справі про банкрутство, в процесі припинення відомсті відсутні.

Спеціальним витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, отриманим господарським судом за електронрим запитом від 23.03.2016 року №21803413 станом на 23.03.2016 р. відповідно до статей 17 та 22-1 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, у зв»язку із розглядом справи №10/259 (10) , встановлено, що Мостиське управління водного господарства ( Мостиське УВГ) в статусі юридичної особи включено до Єдиного державного роеєстру…, ідентифікаційний код юридичної особи 04327399; місцезнаходження за адресою:81300, Львівська область, Мостиський район, місто Мостиська, вул.Я.Мудрого 393; керівник юридичної особи ОСОБА_2; дані про перебування юридичної особи в процесі припинення відомості відсутні.

При прийнятті рішення суд виходив із наступного.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України (далі-ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов"язків є, зокрема договори та інші правочини.

Згідно ст.174 Господарського кодексу України (далі - ГК України) однією з підстав виникнення господарського зобов"язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Відповідно до ст.627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Стаття 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов"язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Отже, зміст договору як підстави виникнення цивільно-правового зобов"язання визначається тими правами та обов"язками, які взяли на себе учасники договору відповідно до умов договору, закріплені і сформульовані у договорі.

За умовами Договору №12 на зберігання будівельних матеріалів від 24 березня 2010 року, укладеного між сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Мокряни» ( «Зберігач») та Мостиським управлінням водного господарства («Замовник») , Замовник надає, а Зберігач приймає на тимчасове зберігання за якістю та кількістю згідно накладних за №7;8 від 24 березня 2010 р. і зобов»язується зберігати будівельні матеріали ( надалі «Товар») на власному складі в с.Мокряни Дрогобицького району, Львівської області ( п.1.1). Видача «Товару» «Замовнику» здійснюється в межах кількості і по якості згідно накладних (п.1.3).У випадку нестачі «Товару» в момент приймання складається відповідний акт ( п.1.4).«Зберігач» зобов»язується зберігати «Товар» відповідно до норм і правил, не допускати їх втрати, знищення, псування,

погіршення їх якості ( п.1.5). Зберігання та видача «Товару клієнту «Зберігачу» здійснюється безоплатно (п.2.1).За порушення зобов»язань за цим договором сторони несуть відповідальність згідно чинного законодавства України ( п.3.1).В разі невиконання зобов»язань за цим договором винна сторона повинна відшкодувати іншій усі збитки, які виниклии внаслідок цього (п.3.2).Ризик випадкової втрати чи пошкодження «Товару», а також його знищення чи викрадення третіми особами покладається на «Зберігача» з моменту прийняття «Товару» на зберігання (п.3.3).Цей договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до часу вивозки товару ( п.4.1).

Згідно із ст.936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов»язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Згідно із ст.938 Цивільного кодексу України зберігач зобов»язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання.

Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов»язаний зберігати річ до пред»явлення поклажодавцем вимоги про її повернення.

Якщо строк зберігання речі визначений моментом пред»явлення поклажодавцем вимоги про її повернення, зберігач має право зі спливом звичайного за цих обставин строку зберігання вимагати від поклажодавця забрати цю річ в розумний строк.

Частиною 2 ст. 530 ЦК України встановлено, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з положеннями статті 193 Господарського кодексу України, статей 526, 527, Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено законом або договором, не випливає із суті зобов'язання.

Згідно із статтею 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Однак, факт укладення (наявності) договору - не єдиний юридичний факт, необхідний для розвитку договірного правовідношення. Сам по собі факт укладення договору найчастіше тягне за собою тільки виникнення договірного правовідношення, притому нерідко лише в узагальненому вигляді. Подальший розвитом (динаміка) договірного правовідношення має місце вже внаслідок появи інших конкретних юридичних фактів , які передбачені нормами права чи умовами договору, що визначають зміст договірного правовідношення.

Наявність таких конкретних юридичних фактів, які передбачені умовами договору і визначають зміст договірного правовідношення має підтверджу ватись належними та допустими доказами.

Зі змісту п.1.1 Договору №12 від 24 березня 2010 року на зберігання будівельних матеріалів вбачається, що Замовник (позивач у справі) надає, а Зберігач ( відповідач у справі) приймає на тимчасове зберігання за якістю та кількістю згідно накладних за №7; 8 від 24 березня 2010 р. і зобов»язується зберігати будівельні матеріали (товар) на власному складі в с.Мокряни Дрогобицького району Львівської області.

Накладні №7;8 від 24 березня 2010 року, на які має місце посилання у п.1.1 договору №12 від 24 березня 2010 року, виписані на поставку гравійно-піщаної суміші в кількості 580 м.куб., вартістю 37700,00 грн. ( з ПДВ), та каменю бутового (негабарит) в кількості 1280 м.куб, вартістю 216345,60 грн. ( з ПДВ) на підставі договорів №7 і №8 від 24 березня 2010 року , згідно із пунктами 1.1 яких постачальник (відповідач у справі) зобов»язувався поставити товар, зазначений у специфікаціях, а покупець ( позивач у справі) прийняти його і оплатити на протязі 5-ти банківських днів. Зі змісту пунктів 1.2 перелічених договорів слідує, що товар ( камінь бутовий (негабарит) в кількості 1280 м.куб за вартістю 216345,60 грн.з ПДВ специфікація товарів №1 до договору №7 від 24 березня 2010р. та гравійно-піщана суміш в кількості 580 м.куб. вартістю 37700,00 грн. з ПДВ - специфікація №1 до договору №8 від 24.03.2010 р.) повинен був бути поставлений для проведення першочергових робіт щодо запобігання можливому затопленню території внаслідок проходження льодоходу та повені у відповідності до розпорядження КМ України від 17.02.2010 р. №246-р

Відповідно до ст.ст. 1, 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999р. (з наступними змінами та доповненнями), господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства. Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після їх закінчення. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції; одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Відповідно до ч. 3 ст. 8 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні « відповідальність за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах несе власник або уповноважений орган, який здійснює керівництво підприємством відповідно до законодавства та установчих документів.

Згідно з пунктом 2.1. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995р., господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливає на стан майна, капіталу, зобов'язань та фінансових результатів.

Тобто, факт проведення сторонами у справі господарських операцій з постачання відповідачем і прийняття позивачем товару, обумовленого у накладних №№7,8 від 24 березня 2010 року, що стосуються виконання ними зобов»язань за договорами №7;8 від 24 березня 2010 року , повинен підтверджуватись первинними бухгалтерськими документами.

Отже, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи відповідно до ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Первинні документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Враховуючи викладене, суд відзначає, що наявні у справі копії документів під назвою накладна №7 від 24 березня 2010 року і накладна №8 від 24 березня 2010 року, не відповідають вимогам, передбаченим ч.2 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" для первинного документа (особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу (осіб), яка (які) брала участь у здійсненні господарської операції), тому не є первинними документами, в розумінні чинного законодавства, а відтак не підтверджують факту поставки відповідачем і прийняття позивачем за накладними №7 і №8 від 24 березня 2010 року товару, а саме каменю бутового (негабарит) в кількості 1280 м.куб., вартістю 216345,60 грн.з ПДВ на виконання умов договору №7 від 24 березня 2010р. та гравійно-піщаної суміші в кількості 580 м.куб. вартістю 37700,00 грн. з ПДВ на виконання умов договору №8 від 24.03.2010 р.

Крім того, отримання товару від продавця здійснюється на підставі доручення (довіреності) виданого ( чи виданої) особі, якій доручається отримати товар та підписати видаткові накладні, однак довіреностей виданих позивачем уповноваженим на отримання від відповідача зазначених вище товарів особі (особам) до справи не подано, а видаткові накладні, як вже зазначено, не містять відомостей про особу (осіб), яким доручалось позивачем отримати від відповідача товар , визначений у Специфікаціях товарів до договорів №№7;8 від 24 березня 2010 року, та який зазначений у накладних №№7;8 від 24 березня 2010 року.

Накладні №№7;8 від 24 березня 2010 року не містять печатки позивача.

У пунктах 3.2 договорів №№7;8 від 24 березня 2010 року зазначені умови поставки товарів ( на умовах EXW франко-завод). Термін «франко-завод», або умови EXW поставки, означає, що продавець вважається таким, що виконав свої обов'язки по постачанню, коли він надасть товар у розпорядження покупця на своєму підприємстві чи в іншому названому місці (наприклад, на заводі, фабриці, складі і т. п.). Продавець не відповідає за навантаження товару на транспортний засіб, а також за митне очищення товару для експорту. Даний термін покладає, таким чином, мінімальні обов'язки на продавця, і покупець повинен нести всі витрати і ризики у зв'язку з перевезенням товару від підприємства продавця до місця призначення.

Проте, умовами договорів №№7;8 від 24 березня 2010 року не передбачено поставку товарів, а саме каменю бутового (негабарит) в кількості 1280 м.куб., вартістю 216345,60 грн.з ПДВ та гравійно-піщаної суміші в кількості 580 м.куб. вартістю 37700,00 грн. з ПДВ на експорт, що унеможливлює його застосування для конкретних, зазначених у договорах №№7;8 поставок товарів. Відповідач не надав у розпорядження позивача товар на своєму підприємстві, оскільки належні і допустимі докази в підтвердження таких обставин відсутні; сторонами не визначено за умовами договорів іншого місця, де відповідач зобов»язувався передати позивачу товар. Крім того, належних і допустимих доказів того, що товар навантажувався чи то силами позивача, чи то силами відповідача на транспортний засіб (транспортні засоби) і доставлений (вручений) позивачу матеріали справи не містять.

У відповідності до ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтутються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Ці дані встановлюються, зокрема, такими засобами як письмові докази.

У відповідності до ст.36 ГПК України, письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу ( ст.33 ГПК України).

Відповідно до ст.34 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ч.4 ст. 35 ГПК України вирок суду в кримінальному провадженні який набрав законної сили, є обов'язковим для господарського суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою.

Пунктом 2.6. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" встановлено, що преюдиційне значення для господарського суду має й вирок суду в кримінальному провадженні або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, якщо господарський суд розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльність особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду, і лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Як вбачається з наявного в матеріалах справи вироку від 16 грудня 2013 року Мостиського районного суду Львівської області у справі №1-102/2011 (провадження №1/448/2/13), який змінено ухвалою апеляційного суду Львівської області від 13 березня 2015 року відносно ОСОБА_2 лише в частині (без позбавлення права обіймати певні посади чи займатись певною діяльністю), встановлено,зокрема, що без фактичного отримання зазначених у доданих до договорів №№7,8 від 24.03.2010 року специфікацій товарів, було укладено та підписано договір №12 від 24.03.2010 року на зберігання будівельних матеріалів, а саме - 1280 м. куб. каменя бутового і 580 м. куб. гравійно-піщаної суміші на загальну суму 254 045,60 грн. Крім цього, ОСОБА_2, усвідомлюючи факт відсутності на складі Мостиського УВГ будівельних матеріалів, що повинні поставлятися по укладених ним договорах №7, №8, дав вказівку підлеглим працівникам управління 24.03.2010 року, тобто в день укладення договорів, скласти акт прийомки-передачі зазначених (фактично не отриманих) будматеріалів від Мостиського УВГ на склад ТзОВ Мокряни.

Отже, вищенаведеним підтверджується , що позивач за договорами №№7;8 від 24 березня 2010 року не отримав від відповідача будівельних матеріалів по накладних №№7;8 від 24 березня 2010 року (а саме - 1280 м. куб. каменя бутового і 580 м. куб. гравійно-піщаної суміші на загальну суму 254 045,60 грн.), а відтак саме цей товар не передав відповідачу ( оскільки таке не видавалось за реальне та можливе) на зберігання за договором №12 від 24 березня 2010 року, чим спростовуються доводи позивача, наведені ним у позовній заяві (заяві про зменшення позовних вимог ), що спірний товар був переданий на зберігання відповідачу та частково повернутий останнім зі зберігання як спростовуються і доводи відповідача про те, що ним частково виконано зобов»язання за договором №12 від 24 березня 2010 року та що за цим договором залишилось невиконаним зобов»язання по поверненню позивачу каменю бутового (негабарит) та гравійно-піщаної суміші загальною вартістю 95 842,88 грн.

Акт «прийомки-передачі будівельних матеріалів Мостиського управління водного господарства на склад С/г ТОВ «Мокряни» Дрогобицького району Львівської області», на який позивач посилається як на доказ передачі товару відповідачу на зберігання за договором №12; накладні від 30 березня 2011 року, від 01 квітня 2012 року, від 03 травня 2012 року, які містять посилання на договір №12 від 24.03.2010 р. як на підставу поставки ТОВ «Мокряни» Мостиському УВГ , відповідно : каменю бутового (негабарит) в кількості 342 м.куб. вартістю 57804,84 грн.; каменю бутового (негабарит) в кількості 314 м.куб. вартістю 53072,28 грн.; каменю бутового (негабарит) в кількості 280 м.куб. вартістю 47325,60 грн. судом не приймаються до уваги, оскільки не можуть вважатись належними і допустимими доказами часткового виконання відповідачем зобов»язань за договором №12 від 24 березня 2010 року з огляду на встановлені вище факти. Крім того, слід також зауважити, що ці документи не відповідають вимогам, передбаченим ч.2 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" , а відтак не можуть вважатись належними та допустимими доказами для підтвердження факту вчинення господарських операцій з поставки відповідачем позивачу зазначеного в цих накладних товару.

Відповідно до приписів ст. ст. 45, 47, 43 ГПК України судові рішення приймаються судом за результатами обговорення усіх обставин справи та за умови здійснення за своїм внутрішнім переконанням оцінки доказів, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно із частиною 6 статті 22 Господарського процесуального кодексу України господарський суд не приймає відмови від позову, зменшення розміру позовних вимог, визнання позову відповідачем, якщо ці дії суперечать законодавству або порушують чиї-небудь права і охоронювані законом інтереси.

Як зазначено у п.2.5-1Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року №18 «Про деякі питання практики застосування господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», частиною першою статті 35 ГПК передбачено можливість звільнення від доказування перед судом обставин, які визнаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Визнання обставин учасниками судового процесу не є для господарського суду обов'язковим та остаточним. Суд може не прийняти такого визнання, якщо, зокрема, визнана обставина викликає сумнів у її достовірності, тобто у тому чи відповідає вона дійсності, оскільки не узгоджується з іншими обставинами, вже з'ясованими в тій же справі, або такими, що мають для останньої преюдиціальне значення.

З огляду на обставини та документи у справі, наведені положення процесуального Закону та вказівки Пленуму ВГСУ у наведеній Постанові, суд не вбачає підстав та за можливе прийняти визнання позову ( в частині вимог за заявою позивача про зменшення позовних вимог) відповідачем, оскільки такі дії відповідача ( визнання позову) суперечить чиному законодавству та фактичним обставинам справи.

Попри зазначене суд вбачає за необхідне зазначити, що розглядає справу відповідно до заявлених вимог та на відміну від позивача не наділений повноваженнями змінювати предмет або підставу позову, оскільки таким правом наділений лише позивач у справі, а як вже зазначено вище в рішенні позов заявлено Мостиським УВГ про стягнення з с/г ТзОВ «Мокряни» збитків в сумі 95 842,88 грн. «завданих нестачею зданих на зберігання будівельних матеріалів», поставлених відповідачу на зберігання за договором №12 від 24 березня 2010 року.

В розумінні ст.936 Цивільного кодексу України, зокрема положень її частини першої, змістом договору зберігання є обов»язок зберігача зберігати річ, яка передана поклажодавцем, і повернути цю річ у схоронності.

Відповідно до ст.949 Цивільного кодексу України зберігач зобов»язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості.

Річ має бути повернена поклажодавцю в такому стані, в якому вона була прийнята на зберігання, з урахуванням зміни її природних властивостей.

Йдеться про те, що після закінчення строку договору або за вимогою поклажодавця зберігач зобов»язаний повернути річ, яка є предметом договору. Якщо предметом договору є річ, визначена індивідуальними ознаками або родовими ознаками, однак індивідуалізована, такі речі повинні бути повернені у первісному стані. Якщо предметом договору були речі, визначені родовими ознаками, і вони змішані з іншими тотожними речами, то обов»язком зберігача є повернути відповідну кількість речей такого самого роду і такої самої якості.

Слід зауважити, шо згідно підпунктів 4.1.1 пунктів 4.1 договорів №№7,8 від 24.03.2010 року постачальник зобов»язувався поставити товар у відповідності з у мовами договору з наданням також і сертифікату відповідності. Як вже з»ясовано, у подальшому поставлений товар мав передаватись на зберігання.Однак, доказів передачі сертифікату відповідності позивачу матеріали справи не містять і на такі докази сторони не посилались та не долучали їх до справи. Факт передачі товару на зберігання не підтверджено.

Позивач стверджує, що неодноразово звертався до відповідача з вимогою про видачу зданих на зберігання будівельних матеріалів, проте такі вимоги відповідач залишив без задоволення, чим порушив вимоги ст.953 ЦК України.

Однак, доводи позивача про звернення з вимогами до відповідача про повернення майна не підтверджені належними та допустимими доказами (не доведено, що такі обставини мали місце), тобто такі доводи є необгрунтованими, а відтак, посилання позивача на положення ст.953 ЦК України, згідно якої збережені речі повинні бути видані зберігачем поклажодавцю на першу вимогу останнього, навіть якщо строк її зберігання не закінчився теж є безпідставними, оскільки у даній нормі Закону йдеться про повернення речі, яка була передана на зберігання за першою вимогою поклажодавця, а виходячи із встановлених обставин договір №12 ( у т.ч. умови п.1.1) не виконувався поклажодавцем, товар на зберігання не передавався, відповідно, твердження позивача про обов»язок відповідача повернути здані на зберігання будівельні матеріали чи то на першу вимогу поклажодавця, чи по закінченню строку зберігання, встановленого у договорі, є безпідставними.

Щодо тверджень позивача про обов»язок відповідача , виходячи із умов в п.2.1 договору зберігання №12 та положень ч.2 ст.942 ЦК України, піклуватись про річ, передану на зберігання, як про свою власну , то такі твердження теж є безпідставними , оскільки для забезпечення схоронності речі в розумінні наведеної норми , річ має бути передана зберігачу на зберігання.

Слід зазначити, що для забезпечення схоронності речі, переданої на зберігання, зберігач як законний володілець наділяється певними повноваженнями. Так, якщо зберігач втратив майно, яке перебувало у його володінні, воно викрадене чи з інших причин вибуло з його володіння, він вправі захистити права володільця, в тому числі шляхом витребування майна з чужого незаконного володіння.

Так, у випадку укладення безвідплатного договору зберігання встановлюється обов»язок дбати про річ, як про свою. Якщо зберігач турбується про майно, передане на зберігання, як про своє того самого призначення, то визнається, що він добросовісно виконує договірне зобов»язання. Обов»язок зберігача відповідно до укладеного безвідплатного договору турбуватися про майно, передане на зберігання, як про своє, передбачає прояв зберігачем певного рівня турботи про майно. Тому безгосподарне ставлення зберігача до своїх речей не звільняє його від відповідальності за незбереження майна поклажодавця за цією підставою.

Дійсно, умовами п.2.1 договору №12 від 24 березня 2010 року передбачено безоплатність зберігання майна, однак на підставі лише цього не вбачається за можливе робити висновки про безгосподарне ставлення зберігача за договором №12 від 24.03.2010 р. до майна, оскільки сам факт передачі замовником зберігачу будівельних матеріалів на зберігання є непідтвердженим в розумінні ст.ст.32-34 ,36 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно із ч.ч.1,3 ст.950 Цивільного кодексу України за втрату (нестачу) або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, зберігач відповідає на загальних підставах.

Зберігач відповідає за втрату (нестачу) або пошкодження речі після закінчення строку зберігання лише за наявності його умислу або грубої необережності.

Тобто, у разі невиконання чи неналежного виконання обов»язку щодо забезпечення цілісності та схоронності речі, яка передана на зберігання, зберігач притягується до цивільно-правової відповідальності. Причому законом встановлюються загальні її підстави: протиправна поведінка, наслідки (шкода), причинний зв»язок між протиправною поведінкою зберігача та наслідками, що настали, а також вина зберігача.

Протиправна поведінка зберігача полягає у невиконанні або неналежному виконанні свого обов»язку забезпечувати недоторканість , схоронність та цілісність речі, переданої на зберігання. Наслідками є безпосередньо втрата, нестача чи пошкодження предмета договору. Втратою визнається відсутність речі, яка є предметом договору, у володінні зберігача, що тягне за собою неможливість виконати обов»язок щодо повернення речі поклажодавцеві. Нестачою визнається кількісна невідповідність речі , яка здана на зберігання, і речі, яка повернена зберігачем. Пошкодження це наслідок механічного впливу на річ , що призводить до неможливоості або труднощів із застосуванням речі за первісним господарським призначенням.Причинний зв»язок визначає зв»язок між протиправною поведінкою зберігача та шкодою як причину та її безпосередній наслідок. Вина зберігача презюмується і характеризується ставленням зберігача до власної протиправної поведінки та її наслідків.

Статтею 224 ГК України встановлено, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

У відповідності до ч. 1 ст. 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

За змістом ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно з ч. 1 ст. 218 ГКУкраїни підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарських відносин.

Відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише при наявності передбачених законом умов, сукупність яких створює склад правопорушення, яке є підставою для цивільної відповідальності відповідно до ст. 623 ЦК України.

Умовами покладення відповідальності на винну сторону є наявність збитків, протиправність дій цієї особи, причинного зв'язку між діями особи та збитками, які складають об'єктивну сторону правопорушення, та вини особи, внаслідок дій якої спричинено збитки.

Тобто збитки - це об'єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони за договором, що обмежує його інтереси, як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також не одержаних кредитором доходів, які б він одержав, якби зобов'язання було виконано боржником.

Обов'язковою умовою покладення відповідальності має бути безпосередній причинний зв'язок між неправомірними діями і збитками. Збитки є наслідком невиконання зобов'язань, а не причиною.

Як вбачається, заявляючи вимогу про стягнення збитків в сумі 95 842,88 грн., позивач стверджує що такі (збитки) «завдані нестачею зданих на зберігання будівельних матеріалів» та що працівниками позивача, оскільки відповідач не повертав взяте на зберігання майно, з виїздом на місце, було складено акт, відповідно до якого здані на зберігання будівельні матеріали на складі відповідача відсутні.

В підтвердження зазначених обставин, позивачем подано до справи копію Акту від 2.12.2010р. «обстеження наявності каменю бутового (негабарит) та гравійно-піщаної суміші Мостиського управління водного господарства, який знаходиться на зберіганні с/г ТзОВ «Мокряни». Акт складений головним інженером Мостиського УВГ ОСОБА_2, бухгалтером управління ОСОБА_8, начальником відділу водних ресурсів управління ОСОБА_7 , затверджений начальником Мостиського УВГ ОСОБА_5 та завірений гербовою печаткою Мостиського УВГ .

В акті зазначено, що за результатами обстеження наявності каменя бутового (негабарит) та гравійно-піщаної суміші, придбаного Мостиським УВГ та який згідно договору знаходиться на зберіганні в ТзОВ «Мокряни» в с.Мокряни Дрогобицького району, встановлено, що на зберіганні с/г ТзОВ «Мокряни» камінь бутовий (негабарит) та гравійно-піщана суміш відсутні, а директор с/г «Мокряни» ОСОБА_4 на момент обстеження не надав жодних документів на вищевказані будівельні матеріали».

Слід зазначити, що зі змісту акту не вбачається участь директора ОСОБА_4 в комісії при проведенні обстеження наявності товару (каменя бутового (негабарит) та гравійно-піщаної суміші). Акт складений односторонньо, лише позивачем. Крім того, позивачем не надано доказів того, що у з»язку із відмовою ОСОБА_4 від підписання акта складався акт про відмову директора с/г ТзОВ «Мокряни» ОСОБА_4 від підпису.

Крім того, даний акт не може засвідчувати відсутніст у відповідача переданого на зберігання товару, оскільки сам факт передачі позивачем відповідачу товару ( конкретних будівельних матеріалів) не підтверджено.

Факт пошкодження або втрати майна зберігачем, його нестачі, знищення чи викраденн, потребує доказового підтвердження, позаяк факт неповернення відповідачем майна не може бути єдиною підставою для висновку про втрату такого майна, нестачу майна, адже такі висновки неможливо зробити, виходячи з одних лише припущень або усних пояснень. Так само, підлягає доказуванню та підтвердженню факт спричинення збитків позивачу діями відповідача, склад наявності чотирьох складових правопорушення при стягненні збитків, що, в свою чергу, спричинили для позивача такі негативні наслідки як понесені втрати.

Відповідно до ст. 22 ЦК України особа якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі.

Відповідно до п.3.3 договору №12 від 24 березня 2010 року ризик випадкової втрати чи чи пошкодження «товару», а також їх знищення чи викрадення третіми особами покладається на «зберігача» з моменту прийняття товару на зберігання. У п.3.2 договору передбачено, що в разі невиконання зобов»язань за цим договором винна сторона повинна відшкодувати іншій усі збитки , які виникли внаслідок цього.

Суд зауважує, що висновку про нестачу переданого , як стверджує позивач, на зберігання майна, позивач дійшов внаслідок невиконання відповідачем вимог про повернення зі зберігання всього майна та повернення його лише частково .

Проте, як свідчать матеріали справи, жодних письмових вимог позивача до відповідача про повернення майна матеріали справи не містять і таких доказів на підтвердження доводів позивача ним не подано.

При цьому, судом враховано, що волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги кредитора має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до боржника.

Оскільки законом не визначено форму пред'явлення такої вимоги, в даному випадку позивачем, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: звернення до відповідача з претензією, листом, телеграмою тощо.

Крім того, як встановлено судом у даній справі на підставі оцінки наявних в ній документів, вироком суду у кримінальній справі, товар (камінь бутовий (негабарит) та гравійно-піщана суміш згідно накладних №№7,8 від 24.03.2010р. ) позивач не передавав на зберігання відповідачу, відтак не мав обов»язку та не міг реально такий товар повернути із зберігання позивачу.

Разом з тим , нестачою визнається кількісна невідповідність речі , яка здана на зберігання, і речі, яка повернена зберігачем.

На підставі наведеного вище суд приходить до висновку, що спірне майно (товар), вартість якого заявлена позивачем до стягнення, не підлягає трактуванню як збитки завдані нестачею зданих на зберігання будівельних матеріалів.

Отже, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, котрі засвідчують обґрунтованість нестачі каменю-бутового (негабарит) в кількості 344 куб.м. на суму 58 142,88 грн. та гравійно-піщаної суміші в кількості 580 м.куб. вартістю 37700,00 грн., що разом складає вартість товару в сумі 95 842,88 грн., що, в свою чергу, стало підставою для звернення позивача до суду з позовом ( заявою про зменшення позовних вимог) про стягнення 95842,88 грн. збитків «завданих нестачею зданих на зберігання будівельних матеріалів».

Тому, суд позбавлений можливості встановити саме факт нестачі спірного майна, вважати його таким, що було передано на зберігання за договором №12, а відтак, застосувати відповідні умови договору №12 від 24 березня 2010 року щодо стягнення з відповідача вартості каменю-бутового (негабарит) в кількості 344 куб.м. на суму 58 142,88 грн. та гравійно-піщаної суміші в кількості 580 м.куб. вартістю 37700,00 грн., що разом складає 95 842,88 гр, у зв»язку із нестачею зданих на зберігання будівельних матеріалів.

Збитки мають реальний характер та у разі, якщо сторона, яка вважає, що її права були порушені та нею понесені збитки, повинна довести як розмір збитків, так і факт їх понесення.

Як вже зазначено вище в рішенні, для застосування такої міри відповідальності , як стягненняі збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Така правова позиція Верховного Суду України, зокрема у постановах від 20.06.2011 року у справі 2/121-30/118, від 4.07.2011р. у справі 42/78-10.

В даному випадку склад цивільного правопорушення не доведено.

За наведених вище обставин, суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав для застосування до відповідача такої міри відповідальності як відшкодування збитків «завданих нестачею зданих на зберігання будівельних матеріалів», а відтак для задоволення позову.

Відповідно до ст.49 ГПК судові витрати покладаються на позивача.

На підставі вищенаведеного, керуючись ст..ст.1, 2, 12, 32, 33, 34, 35, 36, 43, 44, 49, 82, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд,-

ВИРІШИВ :

В позові відмовити повністю.

Повний текст рішення виготовлено 29.03.2016р.

Суддя Кітаєва С.Б.