РІШЕННЯ

28 березня 2016 року Справа № 913/95/16

Провадження №27/913/95/16

За позовом

Публічного акціонерного товариства Державний експортно- імпортний банк України, м. Київ в особі філії АТ «Укрексімбанк» в м. Луганськ, м. Київ

До Колективного сільськогосподарського підприємства імені Дзержинського, с.Михайлюки, Новоайдарський район, Луганська область

про стягнення 328 502 грн. 76 коп.

Суддя господарського суду Луганської області Старкова Г.М.

Секретар судового засідання Семеніхіна В.В.

У засіданні брали участь:

від позивача ОСОБА_1, довіреність №010-01/9767 від 14.12.2012;

від відповідача - представник не прибув.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.01.2016 справу № 913/95/16 передано на розгляд судді господарського суду Луганської області Байбаку О.І.

Ухвалою судді господарського суду Луганської області Байбака О.І. провадження у справі № 913/95/16 порушено та справу призначено до розгляду.

Розпорядженням керівника апарату господарського суду Луганської області № 39-р від 29.01.2016 призначено повторний автоматизований розподіл справи № 913/95/16, у звязку з Указом Президента України № 21/2016 Про переведення суддів відповідно до якого, суддю Байбак О.І. переведено до господарського суду Харківської області.

Повторним протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.01.2016 справу №913/95/16 передано на розгляд судді господарського суду Луганської області Старковій Г.М.

Суть спору: позивачем заявлена вимога про стягнення з відповідача 328 502 грн. 76 коп., з яких: 3% річних за кредитом в сумі 23770 грн. 70 коп., 3% річних за процентами за користування кредитом в сумі 61 грн. 24 коп., інфляційні нарахування в сумі 304670 грн. 82 коп., які нараховані на заборгованість за генеральною угодою № 61111Т2 від 30.05.2011 та укладеним в її рамках кредитним договором № 61114К6 від 31.03.2014.

Представник позивача у судовому засіданні 02.02.2016 заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, посилаючись на обґрунтованість позовних вимог.

Позов мотивований фактом несвоєчасного виконання відповідачем умов генеральної угоди № 61111Т2 від 30.05.2011 та укладеним в її рамках кредитного договору № 61114К6 від 31.03.2014 в частині оплати у встановлені строки суми кредиту та процентів за користування кредитом.

До канцелярії господарського суду Луганської області 01.02.2016 згідно штемпелю вхідний № 10-01/915/16 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву № б/н від 01.02.2016, в якому відповідач проти задоволення позовних вимог викладених у позовній заяві заперечує, посилаючись на ст. 2 Закону України Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції №1669-VIв від 02.09.2014, а також зазначає, що оскільки усі зобовязання за кредитним договором № 61114К6 від 31.03.2014 визначені саме кредитним договором, тому у даному випадку не може застосовуватись ч.1 ст. 1050 Цивільного кодексу України.

Розглянувши документи і матеріали, додані до позовної заяви, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, всебічно і повно зясувавши всі обставини справи, господарський суд, -

В С Т А Н О В И В:

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що між Публічним акціонерним товариством Державний експортно- імпортний банк України (далі за текстом - Банк, позивач) та Колективним сільськогосподарським підприємством імені Дзержинського (далі за текстом - Позичальник, відповідач) укладено Генеральну угоду № 61111N2 від 30.05.2011 із змінами та доповненнями ( далі за текстом Генеральна угода).

Відповідно до умов п.1.1 Генеральної угоди, зазначена угода регулює загальні засади співпраці між банком та позичальником щодо фінансування довгострокової програми по розвідку діяльності позичальника. Метою Генеральної угоди є визначення загальних умов фінансування інвестиційної, торгово- закупівельної, виробничої та іншої діяльності позичальника, яке здійснюється відповідно до Генеральної угоди шляхом укладання кредитних договорів (п.1.2 ст. 1 Генеральної угоди).

Згідно із ст. 2 Генеральної угоди зазначено, що кредит - означає позичковий капітал у грошовій формі, який банк надає на фінансування діяльності позичальника на умовах Генеральної угоди та кредитного договору.

Відповідно до умов зазначеної Генеральної угоди банк проводить кредитні операції в межах загального ліміту заборгованості в розмірі 1500000 грн. 00 коп. з терміном користування кредитними коштами до 31.12.2013, а з урахуванням договору № 61111N2- 7 від 30.03.2014 про зміну Генеральної угоди, до 31.03.2015 в межах загального ліміту в розмірі 4197105 грн. 00 коп., на підставі та з урахуванням умов кредитних договорів, укладених в рамках Генеральної угоди (п.п. 4.1,4.3,4.5 ст.4 Генеральної угоди). Згідно з умовами Генеральної угоди постачальник взяв на себе обовязок своєчасно та у повному обсязі погашати банку заборгованість за кредитом,сплачувати проценти за користування кредитом та інші платежі за кредитним договором (пп.5.2.6 ст. 5 Генеральної угоди).

Також, в рамках Генеральної угоди між Публічним акціонерним товариством Державний експортно- імпортний банк України (далі за текстом - Банк, позивач) та Колективним сільськогосподарським підприємством імені Дзержинського (далі за текстом - Позичальник, відповідач) укладено кредитний договір № 61114К6 від 31.03.2014 ( далі за текстом Кредитний договір).

На виконання п.п.2.1, 2.2, 2.3, 2.4 ст.2 кредитного договору банк відкрив позичальнику відновлену кредитну лінію з лімітом заборгованості в розмірі 3960000 грн. 00 коп.( далі зі текстом - кредит), з кінцевим терміном погашення кредиту - 30.03.2015, зі сплатою процентів за користування кредитом за фіксованою ставкою в розмірі 21,5% та в порядку, встановленому п.п.3.1.2, п.3.1,ст..3 та п.3.5 ст.3 кредитного договору, а також зі сплатою комісії за управління кредитною лінією в розмірі 0,1% щомісячно від ліміту кредитної лінії в порядку, встановленому ст. 3.2 кредитного договору.

Відповідно до умов кредитного договору позичальник взяв на себе зобовязання погашати кредит в строки зазначені в графіку зміни ліміту заборгованості( додаток № 1 до кредитного договору), сплачувати проценти за користування кредитом, комісію за управління кредитною лінією, комісією за зобовязання за кредитним договором (ст.ст. 2, 3, 5, 6, 9 кредитного договору).

Позивач у позові зазначив, що всупереч взятих на себе зобовязань, проценти за користування кредитними коштами позичальником сплачувались з порушенням строків, заборгованість за кредитом була погашена з порушенням строків зміни ліміту заборгованості, встановлених графіком, який є додатком до кредитного договору, що підтверджується виписками за рахунком відповідача.

У звязку з порушенням строків погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування кредитом у строки, встановлені кредитним договором позивач, відповідно до вимог ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України, нарахував відповідачу 3% річних за простроченим кредитом в сумі 23770 грн. 70 коп. за період з 31.01.2015 по 29.09.2015, 3% річних в сумі 61 грн. 24 коп. за період з 08.07.2014 по 03.04.2015, інфляційні нарахування в сумі 304 670 грн. 82 коп. за період з квітня 2015 року по серпень 2015 року (включно).

В порушення умов договору відповідач не виконав взяті на себе зобовязання щодо погашення кредиту у встановлені строки.

У звязку з невиконанням відповідачем своїх грошових зобовязань, позивач звернувся з даним позовом до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів, в якому просить суд стягнути з відповідача 3% річних за кредитом в сумі 23770 грн. 70 коп., 3% річних за процентами за користування кредитом в сумі 61 грн. 24 коп., інфляційні нарахування в сумі 304670 грн. 82 коп. Обґрунтовуючи позовні вимого позивач посилається на умови генеральною угодою № 61111Т2 від 30.05.2011 та укладеним в її рамках кредитним договором № 61114К6 від 31.03.2014 та положення ст.ст. 526, 530, 536, 610, 625, 1048, 1054 Цивільного кодексу України.

Встановивши фактичні обставини справи, оцінивши доводи сторін та надані ними докази, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог за позовом , виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст.33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно статті 34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

На підставі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Як вбачається з матеріалів справи між сторонами існують кредитні відносини.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обовязковим для виконання сторонами.

За своєю правовою природою генеральна угода № 61111Т2 від 30.05.2011 та укладеним в її рамках кредитний договір № 61114К6 від 31.03.2014 є кредитним договором, згідно якого, за приписами ст. 1054 Цивільного кодексу України, банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 Цивільного кодексу України, якщо інше не встановлено параграфом 2 і не випливає із суті кредитного договору (ст. 1054 Цивільного кодексу України).

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (ст. 1048 Цивільного кодексу України).

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на банківський рахунок позикодавця (ч. 3 ст. 1049 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 2. ст. 1050 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог даного Кодексу і інших актів законодавства. Аналогічна за змістом норма міститься у п.1 ст. 193 Господарського кодексу України.

Згідно п.2 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до ст.ст. 43, 33 Господарського процесуального кодексу України сторони повинні довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідач доказів своєчасного та належного виконання зобовязань за генеральною угодою № 61111Т2 від 30.05.2011 та укладеним в її рамках кредитного договору № 61114К6 від 31.03.2014 стосовно строків оплати зміни ліміту заборгованості, встановлених графіком не надав.

Як свідчать матеріали справи, відповідач умови кредитного договору виконував неналежно та не в повному обсязі та здійснював повернення кредиту та процентів за користування кредитом не в повних сумах та припускав порушення строків оплати, що підтверджено матеріалами справи, у тому числі довідкою по рахунку відповідача у справі - Колективного сільськогосподарського підприємства імені Дзержинського (а.с.99-107).

Статтею 1054 Цивільного кодексу України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно із ч.2 сказаної статті боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора повинен сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором.

Перевіривши розрахунок розміру 3% річних та інфляційних нарахувань, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявленої до стягнення суми 3% річних та інфляційних нарахувань за вказаний період.

Твердження відповідача щодо неправомірності позовних вимог щодо нарахування та стягнення 3% річних та інфляційних нарахувань судом не приймаються до уваги з огляду на наступне.

Так, Вищим господарським судом України у пункті 6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань» надано розяснення щодо питань, повязаних із співвідношенням процентів річних і процентів за користування чужими коштами.

В той же час, у п.п.6.1, 6.2 постанови зазначено, що проценти річних, про які йдеться у частині другій статті 625 Цивільного кодексу України, необхідно відрізняти від процентів за користування чужими коштами, передбачених статтею 536 названого Кодексу.

Стягнення процентів річних є заходом відповідальності за порушення грошового зобов'язання і одночасно, як зазначалося, способом захисту майнового права та інтересу кредитора, тобто зобов'язанням сплатити кошти, тоді як проценти, зазначені у статті 536 ЦК України, - це платана за користування чужими коштами, в тому числі безпідставно одержаними, збереженими грішми (стаття 1214 ЦК України).

Підставами для застосування до правовідносин сторін статті 536 ЦК України є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге - встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством (наприклад, статтями 1048,1054,1061 ЦК України). Спільним для цих процентів є те, що вони нараховуються саме у зв'язку з користуванням чужими коштами. Положення ж частини другої статті 625 ЦК України в частині сплати процентів річних застосовуються за наявності порушення грошового зобов'язання. Тому, зокрема, якщо в законі або в укладеному сторонами договорі передбачено розмір процентів за користування чужими коштами (стаття 536 ЦК України), то це не позбавляє кредитора права звернутися до боржника з позовом про стягнення як зазначених процентів, так і трьох процентів річних (якщо інший їх розмір не передбачено договором або Законом) - за наявності порушення боржником грошового зобов'язання.

З огляду на викладене, суд вважає, що оскільки погашення кредиту та процентів було з порушенням строків, встановлених кредитним договором, у позивача наявні всі правові підстави для стягнення 3% річних.

Суд вважає, що з урахуванням вимог закону щодо належності і допустимості доказів, позивачем доведено належними доказами ті обставини, на які він посилається як на підстави позовної вимоги, натомість відповідач не спростував це в належний спосіб та не довів іншого.

Отже доводи відповідача за відзивом на позовну заяву судом відхиляються.

Тому, вимога позову про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних за простроченим кредитом в сумі 23770 грн. 70 коп. за період з 31.01.2015 по 29.09.2015, 3% річних в сумі 61 грн. 24 коп. за період з 08.07.2014 по 03.04.2015, інфляційні нарахування в сумі 304 670 грн. 82 коп. за період з квітня 2015 року по серпень 2015 року (включно) є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню, оскільки вона підтверджена матеріалами справи, та підлягає стягненню з відповідача.

Таким чином, оцінивши наявні докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню повністю. З відповідача підлягає стягненню на користь позивача 3% річних за простроченим кредитом в сумі 23770 грн. 70 коп., 3% річних в сумі 61 грн. 24 коп., інфляційні нарахування в сумі 304 670 грн. 82 коп.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.

При зверненні з даним позовом до господарського суду Луганської області позивачем за заявленими позовними вимогами сплачено судовий збір за меморіальним ордером № 1514 від 14.01.2016 у розмірі 4 927 грн. 55 коп., в той час як у відповідності до пп.1 п.2 ч.2 ст.4 Закону України Про судовий збір (зі змінами) мало бути сплачено 4 927 грн. 54 коп.

Таким чином наразі існує переплата судового збору в сумі 0,01 грн., який у відповідності до п.1 ч.1 ст.7 Закону України Про судовий збір може бути повернутий ухвалою господарського суду за клопотанням особи, яка його сплатила.

Згідно зі статтею 49 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору у сумі 4927 грн. 54 коп. покладаються на відповідача.

У судовому засіданні 28.03.2016 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Керуючись, ст. ст. 33, 34, 44, 49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд,-

В И Р І Ш И В:

1. Позов Публічного акціонерного товариства Державний експортно- імпортний банк України в особі філії АТ «Укрексімбанк» в м. Луганськ до Колективного сільськогосподарського підприємства імені Дзержинського про стягнення 328 502 грн. 76 коп. задовольнити повністю.

2. Стягнути з Колективного сільськогосподарського підприємства імені Дзержинського, вул. Центральна площа, буд.3, с.Михайлюки, Новоайдарський район, Луганська область. на користь Публічного акціонерного товариства Державний експортно- імпортний банк України, вул. Горького, буд.127, м. Київ, , в особі філії АТ «Укрексімбанк» в м. Луганськ, вул. Тельмана, буд. 5, м. Київ, , 3% річних за простроченим кредитом в сумі 23770 грн. 70 коп., 3% річних в сумі 61 грн. 24 коп., інфляційні нарахування в сумі 304 670 грн. 82 коп., видати наказ позивачу після набрання рішенням законної сили.

Відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 92 Господарського процесуального кодексу України рішення може бути оскаржено до апеляційної інстанції протягом десятиденного строку.

Повне рішення складено і підписано 04.04.2016.

Суддя ОСОБА_2