ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

25 березня 2016 р. Справа № 918/87/16

за позовом ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю фірма "Триада"

до відповідача ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Селищанський гранітний кар'єр"

про стягнення в сумі 124 163 грн. 76 коп.

Суддя Андрійчук О.В.

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_2, дов. від 03.11.2015 року

від відповідача: не з'явився

Статті 20, 22, 91, 93 ГПК України сторонам роз'яснені.

Відводи з підстав, передбачених ст. 20 ГПК України, відсутні.

Протокол судового засідання складено відповідно до ст. 811 ГПК України.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У лютому 2016 року ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю фірма "Триада" (далі - позивач) звернулося до господарського суду з позовом до ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Селищанський гранітний кар'єр" (далі - відповідач) про стягнення 124 163,76 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що:

09.04.2014 року між позивачем (покупець) та відповідачем (постачальник) укладено договір поставки продукції № У-25/2014 (надалі договір), за умовами якого постачальник зобовязався передати у власність покупця щебінь гранітний, а покупець зобов'язався прийняти продукцію та оплатити її вартість.

На виконання умов договору відповідачем поставлено позивачу продукцію на суму 1 355 020,16 грн., що стверджується видатковими накладними.

Відповідач, у свою чергу, здійснив оплату продукції в розмірі 1 475 712,61 грн., отже сума переплати складає 121 351,08 грн. , яку позивач просить стягнути у судовому порядку.

За неповернення відповідачем суми передоплати позивачем нараховано 2 633,15 грн. пені та 179,53 грн. 3% річних.

У матеріально-правове обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на ст.ст. 525, 526, 610, 611, 625, 629 ЦК України, ст.ст. 193, 232ГК України.

Ухвалою суду від 11.02.2016 року порушено провадження, справу призначено до судового розгляду на 22.02.2016 року.

Ухвалою суду від 22.02.2016 року розгляд справи відкладено на 09.03.2016 року.

У судовому засіданні 09.03.2016 року оголошено перерву на 14.03.2016 року.

Ухвалою суду від 14.03.2016 року розгляд справи відкладено на 25.03.2016 року.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши копії документів на їх відповідність оригіналам, заслухавши пояснення присутніх представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

09.04.2014 року між позивачем (покупець) та відповідачем (постачальник) укладено договір поставки продукції № У-25/2014 (надалі договір), за умовами якого постачальник зобовязався передати у власність покупця щебінь гранітний (продукція), а покупець зобов'язався прийняти продукцію та повністю оплатити її вартість (п. 2.1. договору).

За п.п. 9.1., 9.2. договору цей договір набирає чинності з дати його підписання сторонами та діє до моменту повного та належного виконання сторонами усіх своїх зобов'язань за цим договором. Поставка продукції за цим договором здійснюється з моменту укладення цього договору до 31.12.2013 року. У випадку, якщо протягом 30 календарних днів до моменту закінчення цього строку жодна із сторін не повідомить протилежну сторону про свою відмову від продовження цього строку, цей строк щоразу автоматично продовжується на 1 рік.

Згідно з п.п. 2.2.-2.4. договору поставка продукції в рамках і на підставі цього договору здійснюється окремими партіями, відповідно до поданих покупцем заявок. Умови про ціну продукції узгоджуються сторонами шляхом укладення письмових додатків до цього договору. Умови про кількість продукції кожної окремої партії узгоджуються сторонами шляхом подання заявки на поставку продукції.

Порядок та умови поставки продукції врегульовані розділом 3 договору. Зокрема, доставка продукції за цим договором здійснюється залізничним транспортом. Постачальник здійснює поставку продукції окремими партіями на підставі заявки покупця на поставку продукції, в якій обов'язково вказується найменування та кількість продукції, реквізити вантажоотримувача, а також інші умови, необхідні для поставки продукції. Підставою для поставки продукції покупцю є отриманий постачальником розрахунковий платіж (п.п. 3.2.-3.4. договору).

Відповідно до п.п. 4.6., 4.7. договору датою поставки продукції вважається дата, вказана в з/д накладній. право власності на продукцію переходить до покупця з дати поставки продукції відповідно до п. 4.6. цього договору. З моменту поставки покупець несе всі ризики випадкового знищення або пошкодження продукції.

Судом з матеріалів справи встановлено, що відповідачем на виконання умов договору поставлено, а позивачем прийнято продукцію на загальну суму 1 355 020,16 грн., про що свідчать видаткові накладні № 687 від 15.05.2015 року на суму 89 532,00 грн., № 690 від 16.05.2015 року на суму 48 348,00 грн., № 765 від 26.05.2015 року на суму 94 656,00 грн., № 856 від 06.06.2015 року на суму 94 566,00 грн., № 905 від 10.06.2015 року на суму 97 455,60 грн., № 951 від 15.06.2015 року на суму 80 236,80 грн., № 990 від 21.06.2015 року на суму 71 391,60 грн., № 1206 від 30.07.2015 року на суму 192 960,06 грн., № 1210 від 30.07.2015 року на суму 196 392,59 грн., № 1257 від 08.08.2015 року на суму 195 424,67 грн., № 49 169,40 грн., № 1701 від 28.09.2015 року на суму 138 997,19 грн., № 2493 від 09.12.2015 року на суму 5 890,25 грн.

За п.п. 5.1.-5.3. договору ціна на продукцію, що поставляється за цим договором, встановлюється у додатку до договору. Ціна на продукцію, поставка якої здійснюється відповідно до умов цього договору, встановлюється в національній валюті України - гривні. У ціну продукції включено податок на додану вартість. Ціна продукції є динамічною (рухомою) і може змінюватися постачальником залежно від змін цін на ринку продукції, індексу інфляції, зміни тарифів на залізничні перевезення тощо, попередньо повідомивши в письмовій формі покупця за 20 календарних днів до зміни ціни. Зміна ціни на продукцію, що зафіксована у додатку до цього договору, відображається у додатковій угоді до цього договору, яка підписується уповноваженими представниками обох сторін.

Як вбачається з матеріалами справи, сторонами у додатках №№1-4 від 09.04.2014 року та додаткових угодах №№ 1-4 від 15.05.2014 року, від 18.07.2014 року, від 01.04.2015 року, від 24.06.2015 року встановлено ціни на щебеневу продукцію.

Згідно з п.п. 5.4.-5.8. договору оплата продукції здійснюється на умовах повної передоплати продукції. Оплата продукції проводиться покупцем безготівково в національній валюті України - гривні - шляхом банківського переказу грошових коштів на поточний банківських рахунок постачальника. Оплата продукції проводиться по кожній окремій партії товару. Загальна сума цього договору сторонами не обмежується і визначається на підставі фактично поставленої продукції та узгодженої на неї ціни (відповідно до додатків цього договору).

З матеріалів справи судом встановлено, що позивачем здійснено оплату на загальну суму 1 475 712,61 грн., про що свідчать виписки з банку від 08.05.2015 року на суму 35 100,00 грн., від 13.05.2015 року на суму 90 000,00 грн., від 19.05.2015 року на суму 12 131,37 грн., від 22.05.2015 року на суму 63 672,00 грн., від 28.05.2015 року на суму 62 820,00 грн., від 08.06.2015 року на суму 89 082,00 грн., від 10.06.2015 року на суму 97 297,20 грн., від 19.06.2015 року на суму 54 043,20 грн., від 22.06.2015 року на суму 71 391,60 грн., від 26.06.2015 року на суму 88 000,00 грн., від 28.07.2015 року на суму 100 000,00 грн., від 30.07.2015 року на суму 201 352,65 грн., від 05.08.2015 року на суму 105 408,00 грн., від 11.08.2015 року на суму 80 016,59 грн., від 18.08.2015 року на суму 105 408,00 грн., від 19.08.2015 року на суму 70 000,00 грн., від 28.08.2015 року на суму 100 000,00 грн., від 25.09.2015 року на суму 50 000,00 грн. Крім того, сальдо станом на 01.04.2015 року на суму 658,63 грн.

Отже, сума передоплати за поставлений товар складає 121 351,08 грн. (1 476 371,24 грн. - 1 355 020,16 грн.).

Підпунктом 5.10.2 п. 5.10., п. 6.5. договору сторони погодили, що якщо за результатами звірки буде встановлено, що сума, перерахована у порядку передоплати за партію продукції, перевищує вартість поставленої покупцеві продукції, постачальник повертає надмірно сплачену суму на підставі акту звірки взаєморозрахунків та листа покупця протягом 2 банківських днів або здійснює поставку продукції на суму, яка перевищує вартість поставленої продукції.

Згідно з актами звірок взаємних розрахунків станом на 23.12.2015 року та станом на 11.02.2016 року сторонами погоджено суму боргу відповідача перед позивачем в розмірі 121 351,08 грн.

Листом № 2 від 18.01.2016 року позивач направив відповідачу претензію на суму 121 351,08 грн., яку останній отримав 22.01.2016 року, що стверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Частиною 1 ст. 265 ГК України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 6 ст. 265 ГК України до відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу (ч. 1 ст. 662 ЦК України).

За ст. 663 ЦК України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень ст. 530 цього Кодексу.

У силу вимог ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Частинами 1, 2 ст. 693 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Усупереч наведеному, відповідач свого обов'язку з повернення передоплати не виконав, відтак розмір боргу становить 121 351,08 грн.

Частиною 1, 2 ст. 193 ГК України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 536 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, ч. 6 ст. 193 ГК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У силу вимог ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума попередньої оплати в розмірі 121 351,08 грн.

Крім того, позивачем на суму попередньої оплати у порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України нараховано 3% річних в розмірі 179,53 грн.

Згідно з ч. 3 ст. 693 ЦК України на суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до ст. 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Договором може бути встановлений обов'язок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця.

Частиною 2 ст. 536 ЦК України визначено, що розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як зазначив Верховний Суд України у постанові від 01.07.2015 року у справі № 3-357гс15, вказаною статтею передбачена можливість стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат за прострочення саме грошового зобов'язання. Натомість, стягнення з відповідача суми попередньої оплати за договором не є наслідком порушення ним грошового зобов'язання, оскільки відповідні дії вчиняються не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав - повернення сплаченого авансу за непоставлений товар. За своєю суттю обов'язок щодо повернення грошових коштів, отриманих як передоплата, не можна розцінювати як грошове зобов'язання в розумінні ст. 625 ЦК України.

Згідно з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 15.10.2013 року у справі № 3-30гс13, стягнення з постачальника суми попередньої оплати, перерахованої за договором на поставку природного газу, не вважається грошовим зобов'язанням у розумінні ст. 625 ЦК України. За такі дії постачальник несе відповідальність, передбачену ч. 3 ст. 693 ЦК України, коли на суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до ст. 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Договором може бути встановлено обов'язок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця.

Пунктом 5.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» роз'яснено, що обов'язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає у випадках повернення коштів особі, яка відмовилася від прийняття зобов'язання за договором (ст. 612 ЦК України), повернення сум авансу та завдатку, повернення коштів у разі припинення зобов'язання (в тому числі шляхом розірвання договору) за згодою сторін або визнання його недійсним, відшкодування збитків та шкоди, повернення безпідставно отриманих коштів (ст. 1212 ЦК України), оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав.

Верховний Суд України у своєму листі від 01.07.2014 року, "Аналіз практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві" зазначає, що слід звертати увагу, що одночасне стягнення процентів, передбачених ст. 536 ЦК, виключає застосування ст. 625 ЦК у тому випадку, коли ст. 536 ЦК застосовується за прямою вказівкою законодавця як спеціальна міра відповідальності за порушення грошового зобов'язання. Така вказівка, зокрема, міститься у ч. 3 ст. 693 (нарахування процентів на суму попередньої оплати товару у разі прострочення продавцем передачі товару), ч. 4 ст. 694 (у разі прострочення покупцем оплати товару), ч. 2 ст. 1214 (у разі безпідставно одержання чи збереження грошей) ЦК України.

Проценти річних, про які йдеться у ч. 2 ст. 625 ЦК України, необхідно відрізняти від процентів за користування чужими коштами, передбачених ст. 536 цього Кодексу. Стягнення процентів річних є заходом відповідальності за порушення грошового зобов'язання і одночасно, як зазначалося, способом захисту майнового права та інтересу кредитора, тобто зобов'язанням сплатити кошти, тоді як проценти, зазначені у згаданій ст. 536 ЦК України, це плата за користування чужими коштами, в тому числі безпідставно одержаними або збереженими грішми (ст. 1214 ЦК України) (6.1 та 6.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань»).

При цьому, слід враховувати, що повернення суми попередньої оплати є поверненням суми авансу (а не грошовим зобов'язанням), на який можуть нараховуватися лише проценти, передбачені ст. 536 ЦК України.

Підставами для застосування до правовідносин сторін ст. 536 ЦК України є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге, - встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством.

Таким чином, для застосування такої міри відповідальності, як стягнення процентів в порядку ст. 536 ЦК України, слід дослідити, чи передбачено умовами договору розмір відсотків за користування грошовими коштами і тільки після цього, за наявності відповідних обставин, застосовувати положення ст. 536 ЦК України.

Тобто, нарахування відсотків на суму попередньої оплати повинно відбуватися в порядку ст. 536 ЦК України у розмірі, визначеному сторонами за договором.

Оскільки порушене відповідачем зобов'язання не є грошовим, а умовами укладеного між сторонами договору розмір відсотків за користування чужими грошовими коштами не передбачено, суд відмовляє позивачу у задоволенні позовних вимог в частині стягнення 3% річних в сумі 179,53 грн.

Щодо стягнення пені в розмірі 2 633,15 грн., то суд вважає за необхідне зазначити таке.

Виходячи з вимог ст. 231 ГК України, штрафні санкції застосовуються у випадках, передбачених законом або договором.

Судом з умов договору встановлено, що останні не містять відповідальності у вигляді пені за несвоєчасне повернення постачальником покупцю суму попередньої оплати товару.

Якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов'язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

У той же час закону, який би визначав розмір пені за несвоєчасне повернення суми попередньої оплати за непоставлений товар, немає.

Стосовно посилання позивача на ст. 343 ГК України та ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошового зобовязання», за якою розмір пені, передбачений ст. 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, то подвійна облікова ставка НБУ, застосована позивачем на підставі вказаних норм, не може вважатися обґрунтованою, оскільки вказані норми не визначають розмір пені, який слід застосовувати у випадку порушення зобовязання за договором, а встановлюють граничний розмір, понад який нарахування пені за порушення грошового зобов'язання не допускається.

Таким чином, підстави для стягнення пені відсутні.

Зважаючи на викладене, враховуючи, що позивач належними та достатніми доказами, як того вимагають приписи ст.ст. 33, 34 ГПК України, довів факт заборгованості, а відповідач вказаних обставин не спростував, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення вимоги позивача.

Щодо заяви позивача про забезпечення позову, то особа, яка подала таку заяву, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених ст. 33 ГПК України, обов'язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову. У свою чергу, позивачем не надано належних та допустимих доказів, зокрема на підтвердження імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів.

Відповідно до ст. 49 ГПК України покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Селищанський гранітний кар'єр" (с. Селище, Сарненський район, Рівненська область, 34552, ) на користь ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю Фірма "Триада" (вул. Тиха, 7, оф. 3, м. Рівне, 33028, ) 121 351,08 грн. попередньої оплати та 1 820,18 грн. судового збору.

3. У задоволенні позовних вимог про стягнення 2 633,15 грн. пені та 179,53 грн. 3% річних відмовити.

Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 ГПК України. Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 93 ГПК України.

Повне рішення складено 25.03.2016 року.

Суддя Андрійчук О.В.