ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

24.03.2016 Справа № 920/198/16

За позовом Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м. Київ,

до - Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Сумигаз», м. Суми,

про стягення 2950308 грн. 74 коп.

Суддя Резніченко О.Ю.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1, довіреність від 18.04.2014 № 24-93,

від відповідача: ОСОБА_2, довіреність від 30.12.2015 № 30/344,

ОСОБА_3, довіреність від 01.02.2016 № 30/10.

У засіданні брали участь: секретар судового засідання Сидорук А.І.

Суть спору: Позивач просить суд стягнути з відповідача 1968949 грн. 10 коп. пені, 143731 грн. 50 коп. 3% річних, 837628 грн. 14 коп. інфляційних втрат за неналежне виконання відповідачем укладеного між сторонами 04.01.2013 договору № 03/100/13-Б на купівлю-продаж природного газу.

Позивач подав письмові пояснення, в яких наполягає на задоволенні позовних вимог.

Позивач заявив усне клопотання про надання йому для ознайомлення письмових пояснень відповідача.

Суд визнав клопотання правомірним таким, що підлягає задоволенню та надав правові обґрунтування для ознайомлення.

Представник позивача усно зазначив, що наполягає на задоволенні позовних вимог та те, що договір укладений між сторонами не передбачає залежності оплати боргу від підписання акту приймання-передачі природного газу та їх поверненням відповідачу.

Крім того, суд ухвалою від 10.03.2016 зобовязав позивача надати суду докази, що підтверджують факт своєчасного повернення відповідачу актів приймання-передачі природного газу за договором від 04.01.2013 № № 03/100/13-Б (відповідно до п. 3.4 вищезазначеного договору).

Позивач зазначив, що докази повернення актів відповідачу у позивача відсутні, однак зазначає, що і відповідачем не надано належних та допустимих доказів направлення актів приймання-передачі на адресу позивача.

Відповідач у відзиві на позовну заяву проти позовних вимог заперечує, оскільки борг повністю сплачений, а оскільки позивачем свого обовязку за договором щодо повернення підписаних актів приймання-передачі природного газу не виконано, то у відповідача не виникло обовязку виконання зустрічного зобовязання.

Представники відповідача в судовому засіданні зазначили, що проти позовних вимог заперечують.

Суд зясував у сторін, чи будуть подані сторонами додаткові докази по справі та чи існує у звязку з цим необхідність перерви в судовому засіданні.

Однак сторони зазначили, що додаткові докази і клопотання по справі відсутні, у справі достатньо матеріалів для прийняття рішення по суті у даному судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, суд

ВСТАНОВИВ:

04.01.2013 між сторонами було укладено договір купівлі-продажу природного газу № 03/100/13-Б (надалі Договір). Крім того, до Договору укладався ряд додаткових угод №№ 1-15.

Відповідно до п. 1.1 та п. 1.2 Договору позивач зобовязався передати відповідачу природний газ, а відповідач зобовязався прийняти і оплатити газ на умовах, визначених Договором.

Згідно до п. 2.1 Договору позивач передає відповідачу з 01.01.2013 по 30.06.2015 газ в обсязі, передбаченому Договором та додатковими угодами.

Позивач зазначає, що відповідно до актів приймання-передачі природного газу з січня 2013 року по червень 2015 року включно позивач передав, а відповідач прийняв природний газ на загальну суму 246632926 грн. 32 коп. (а.с. 54-82).

Відповідно до п. 6.1 Договору (з урахуванням додаткової угоди від 28.04.2014 № 3) оплата за газ здійснюється відповідачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати вартості газу протягом місяця поставки. У разі неповної оплати остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється покупцем до 20-го числа місяця, наступного за місяцем реалізації газу, на підставі підписаного сторонами акта приймання-передачі газу за розрахунковий місяць.

Як встановлено судом, відповідач ще до подання позову до суду розрахувався за поставлений природний газ у повному обсязі, що не заперечувалось позивачем.

Оскільки, на думку позивача, відповідач виконав обовязок з оплати, однак з порушенням строків (встановлені п. 6.1 Договору), то позивач звернувся до суду з даним позовом про стягнення 3% річних та інфляційних відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України), а також пені, відповідно до п.п. 7.1-7.2 Договору та ст.ст. 230-232 Господарського кодексу України (надалі ГК України).

Розглянувши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних є неправомірними та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки:

Приписами статей 525, 526 ЦК України передбачено, що зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору.

Згідно з ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними.

Положеннями ст. 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Як вже зазначалось вище, 04.01.2013 між сторонами було укладено договір купівлі-продажу природного газу № 03/100/13-Б - між сторонами виникли господарські відносини, які регулюються нормами ГК України, а також ЦК України.

Укладений Договір є дійсним, оскільки його недійсність прямо не встановлена законом і він не визнаний судом недійсним, а тому згідно ст.ст. 526, 629 ЦК України, ст.ст. 175,193 ГК України зобовязання за цим Договором підлягали обовязковому виконанню їх сторонами.

Предметом позовних вимог є суми пені, інфляційних втрат та 3% річних, які нараховані за прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання стосовно оплати отриманого природного газу з січня 2013 року по червень 2015 року включно.

Відповідно до ст. 611 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Положеннями ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Підставою застосування передбаченої цією нормою відповідальності є прострочення боржником виконання грошового зобовязання.

Оскільки основний борг за Договором відсутній, про що не заперечує сам позивач, а позивач просить суд стягнути з відповідача 3% річних, інфляційні, то встановленню судом підлягає факт, чи порушено відповідачем порядок і строк виконання грошового зобовязання.

Відповідно до ст. 612, ст. 613 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Прострочення боржника не настає, якщо зобов'язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора.

Кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку.

Відповідно до ч.4 ст. 512 ЦК України прострочення боржника не настає, якщо зобов'язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора.

Згідно до ч.3 ст. 538 Цивільного кодексу України у разі невиконання однією із сторін у зобов'язанні свого обов'язку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обов'язку у встановлений строк (термін) або виконає його не в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обов'язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі.

У відповідності до ч. 2 ст.692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Укладеним між сторонами Договором сторони визначили умови та порядок передачі газу (розділ 3 Договору) та порядок та умови проведення розрахунків (розділ 6 Договору).

Відповідно до п. 3.3 Договору приймання-передача газу, переданого позивачем відповідачу у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу.

Згідно до п. 3.4 Договору не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, відповідач зобовязується надати позивачу підписані та скріплені печаткою відповідача два примірники акта приймання-передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використання газу, його фактична ціна та вартість. Позивач не пізніше 8-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, зобовязаний повернути відповідачу один примірник оригіналу акта, підписаного уповноваженим представником та скріпленого печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Підписані акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

Відповідно до п. 6.1 Договору (з урахуванням додаткової угоди) сторони передбачили, що у разі неповної оплати остаточний розрахунок за фактично переданий газ, здійснюється покупцем до 20-го числа місяця, наступного за місяцем реалізації газу, на підставі підписаного сторонами акта приймання-передачі газу за розрахунковий місяць.

Суд, аналізуючи зміст Договору, бере до уваги однакове для всього змісту договору значення слів і понять та загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів, а також здійснює порівняння вищевказаних пунктів договору зі змістом інших його частин, усім його змістом та намірами сторін.

Вищенаведені пункти Договору є взаємопов'язаними, оскільки своєчасне підписання уповноваженим представником позивача, скріплення печаткою акта приймання-передачі та його своєчасне повернення відповідачу дає змогу останньому здійснити своєчасний та остаточний розрахунок за поставлений газ.

Сторони самостійно і вільно встановили не лише умови проведення розрахунку, а й порядок та умови передачі газу, тобто засвідчення факту, який є підставою для розрахунку - підписання акту приймання-передачі, який фіксує факт здійснення певної господарської операції і підтверджує факт виконання сторонами своїх цивільно-правових i господарсько-правових зобов'язань (ч. 8 ст. 193 ГК України i статті 527 та 545 ЦК України).

Відповідно до ст. 1, ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Таким чином, аналіз змісту наведених пунктів дає підстави дійти висновку, що сторони узгодили такий порядок проведення розрахунків, відповідно до якого відповідач не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, має надати позивачу належно оформлений акт приймання-передачі, а позивач не пізніше 8-го числа повинен повернути відповідачу один примірник оригіналу акта приймання передачі.

Лише за умови повернення акту, відповідач (до 20-го числа) мав здійснити остаточний розрахунок за фактично переданий газ.

Прострочення виконання зобов'язання починається з наступного дня після повернення відповідачу підписаних актів приймання-передачі природного газу, оскільки такий розрахунок відповідач мав здійснити на підставі первинних документів, в даному випадку актів приймання-передачі.

Відповідач направив позивачу супровідні листи та акти з січня 2013 року по червень 2015 року включно, які були отримані відповідачем.

Вищезазначений факт підтверджується наявними в матеріалах справи копіями листів про надання актів приймання-передачі природного газу позивачу, фіскальними чеками, рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення, курєрськими повідомленнями та описами вкладень до них (а.с. 123 -181).

Суд ухвалою від 10.03.2016 зобовязав позивача надати суду докази, що підтверджують факт своєчасного повернення відповідачу актів приймання-передачі природного газу за Договором.

Позивач вищезазначених доказів суду не надав та зазначив, що такі докази у нього відсутні.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України (надалі ГПК України) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідачем доведено, що невиконання ним грошового зобов'язання у строки, встановлені Договором, мало місце через прострочення кредитора - позивача, оскільки останнім не вчинено дій, визначених Договором не повернуто в передбачені Договором строки підписані та скріплені печатками акти приймання-передачі, чим не виконано зобовязання, встановлені Договором.

Позивач в свою чергу не довів належними доказами своєчасність підписання та повернення актів приймання-передачі відповідачу, що призвело до неможливості здійснення ним остаточного розрахунку за поставлений газ, як того вимагають умови Договору.

Позиція позивача, що оплата не має залежності з фактом підписання актів приймання-передачі та їх поверненням відповідачу, не приймається судом до уваги, оскільки положення Договору застосовуються в їх сукупності та взаємозвязку, а позивач, ігноруючи взяті на себе Договором обовязки з повернення актів відповідачу (передбачені Розділом 3 Договору), приймає до уваги лише Розділ 6 Договору (Порядок та умови проведення розрахунків).

Отже суд встановив факт порушенням позивачем умов Договору щодо строків повернення актів, які, в свою чергу є безумовною підставою для здійснення відповідачем остаточних розрахунків, оскільки такий порядок встановленно Договором, а договір для сторін є обовязковим.

Тому відповідач звільняється від відповідальністі, яка передбачена ст. 625 ЦК України, оскільки порушення грошового зобов'язання у вигляді його прострочення відповідачем не настало і в такому разі вважається, що виконання зобов'язання відстрочено на час прострочення кредитора.

Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку щодо безпідставності нарахування сум інфляційних втрат та 3% річних, а тому відмовляє в їх задоволенні.

Стосовно вимоги позивача про стягнення пені, то така вимога є неправомірною та такою, що не підлягає задоволенню, оскільки:

Про правові наслідки порушення зобовязання боржником йдеться в ч. 1 ст. 611, ч. 2-4 ст. 612, ч. 1,2 ст. 220 ГК України, які передбачають відповідальність боржника.

Статтею 611 ЦК України та ст. 230 ГК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом - сплатити штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня).

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Згідно до ст. 550 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до п. 7.1 та п. 7.2 Договору за невиконання або неналежне виконання договірних зобов'язань сторони несуть відповідальність у випадках, передбачених чинним законодавством України, а також цим договором. У разі невиконання покупцем умов пункту 6.1. цього договору, він у безспірному порядку зобов'язується сплатити позивачу, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу.

Однак, відповідно до п. 1 ст. 614 ЦК України, особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Тому для наявності правових підстав стягнення пені встановленню судом підлягає факт наявності вини відповідача у порушенні зобовязання.

Відповідачем вчинено всі дії, передбачені Договором для належного виконання зобовязання направлено позивачу акти приймання-передачі для підписання та повернення відповідачу.

Саме позивач порушив умови Договору щодо порядку та строків повернення актів, а тому відповідачем доведено і відсутність своєї вини, оскільки відповідач вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов'язання, а порушення грошового зобов'язання не настало.

Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку щодо безпідставності нарахування суми пені, а тому відмовляє в цій частині в задоволенні позову.

Відповідно до ст. ст. 44, 49 ГПК України при відмові у позові витрати по сплаті судового сбору покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. 44, 49, 82-85 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В :

1. В задоволенні позову відмовити.

Повне рішення складено 29.03.2016.

Суддя ОСОБА_4