УХВАЛА

про повернення позовної заяви

28.03.2016Справа № 910/5276/16
Суддя Дупляк О.М., розглянувши

позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Автовантаж"

до Відділу Державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві та Спільного українсько-німецького підприємства "Марком" у формі товариства з обмеженою відповідальністю

про зняття арешту із заставленого майна та зобов'язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Автовантаж" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві та Спільного українсько - німецького підприємства "Марком" у формі товариства з обмеженою відповідальністю про зняття арешту із заставленого майна та зобов'язання вчинити певні дії.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) до позовної заяви додаються документи, які підтверджують сплату судового збору у встановленому порядку та розмірі.

Як роз'яснено в п. 2.21 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 № 7 квитанція установи банку про прийняття платежу готівкою додається до позовної заяви і має містити відомості про те, яка саме позовна заява (заява, скарга, дія) оплачується судовим збором.

Згідно з п. 1.3. розділу IV Касові операції банків (філій, відділень) з клієнтами Постанови Правління Національного банку України від 01.06.2011 N 174 "Про затвердження Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні" касові документи мають містити такі обов'язкові реквізити, як: найменування банку, який здійснює касову операцію, дату здійснення операції, зазначення платника та отримувача, суму касової операції, призначення платежу, підписи платника або отримувача та працівників банку, уповноважених здійснювати касову операцію.

Як вбачається з позовних матеріалів, надана заявником квитанція № 209 від 22.03.2016 не відповідає вищевказаним вимогам, оскільки у графі "призначення платежу" останньої не зазначено ні реквізитів позовної заяви (дата, номер), яка оплачується судовим збором, ні сторони, до якої заявлені позовні вимоги. Також зазначена квитанція не містить підписів працівників банку, уповноважених здійснювати касову операцію.

Також суд звертає увагу заявника на приписи п. 2 статті 9 Закону України "Про судовий збір", згідно з якими суд перед відкриттям (порушенням) провадження у справі, прийняттям до розгляду заяв (скарг) перевіряє зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України. Проте у наданій разом з позовною заявою квитанції № 209 від 22.03.2016 відсутні докази зарахування судового збору до Державного бюджету України. Інших доказів, які б свідчили про таке зарахування позовні матеріали не містять.

За таких обставин, суд дійшов висновку про порушення заявником вимог п. 3 ст. 57 ГПК України, що є підставою для повернення позовної заяви без розгляду на підставі п. 4 ст. 63 ГПК України.

Крім того, суд зазначає про недотримання заявником вимог ст. 56 ГПК України, згідно з якою позивач, прокурор чи його заступник зобов'язані при поданні позову надіслати сторонам копії позовної заяви та доданих до неї документів відповідно до кількості відповідачів та третіх осіб листом з описом вкладення.

Згідно з п. 2 ст. 57 ГПК України до позовної заяви додаються документи, які підтверджують відправлення відповідачеві копії позовної заяви і доданих до неї документів.

Такі приписи згаданих норм мають на меті забезпечення, як конституційних засад змагальності сторін та рівності усіх учасників процесу перед законом і судом, передбачених п.п.2, 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, так і аналогічних приписів ст.ст.4-2, 4-3 ГПК України. Відтак, на стадії прийняття позовної заяви до розгляду та порушення провадження у справі суд має бути впевненим у тому, що зазначені засади не були порушені заявником позову.

З доданих до позовної заяви описів вкладення від 23.03.2016 вбачається, що відповідачам було направлено відповідачам "копії позовної заяви", проте в описах жодним чином не ідентифіковано, копії якої саме позовної заяви були направлені відповідачам, тобто не визначені реквізити позовної заяви (дата, номер). Отже, із наданих позивачем описів вкладень суд позбавлений можливості встановити, копії якого саме позову були направлені відповідачам.

Вказане позбавляє суд можливості перевірити факт дотримання заявником вимог ст. 56 ГПК України та достовірно встановити як сам факт направлення другому відповідачу копії позовної заяви поданої до суду та доданих до неї документів, так і факт направлення відповідачам копії саме позовної заяви поданої до суду, а не іншої.

Крім того, із зазначеного опису вкладення від 23.03.2016 вбачається, що копія позовної заяви та додані до неї документи на ім'я Спільного українсько - німецького підприємства "Марком" у формі товариства з обмеженою відповідальністю були направлені за такою адресою: 49008, м. Дніпропетровськ, вул. Робоча, 152.

Відповідно до ст. 93 Цивільного кодексу України місцезнаходженням юридичної особи є фактичне місце ведення діяльності чи розташування офісу, з якого проводиться щоденне керування діяльністю юридичної особи (переважно знаходиться керівництво) та здійснення управління і обліку.

Згідно з положеннями ст. 1 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» місцезнаходження юридичної особи - адреса органу або особи, які відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступають від її імені.

Положеннями пукнкту 3.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» передбачено, що місцезнаходження юридичної особи або місце проживання фізичної особи - підприємця визначається на підставі відомостей, внесених до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців (стаття 17 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців»).

Суд зазначає, що в поданих позовних матеріалах містяться відомості про наявність й іншої адреси Спільного українсько - німецького підприємства "Марком" у формі товариства з обмеженою відповідальністю, а саме: 04053, м. Київ, провул. Нестеровський, буд. 7/9. При цьому, жодних доказів на підтвердження саме місцезнаходження Спільного українсько - німецького підприємства "Марком" у формі товариства з обмеженою відповідальністю заявником до суду не надано. Так само, як і не надано суду доказів на скерування позовних матеріалів за останньою адресою.

Зазначені обставини є суттєвими, оскільки нормами ст. 59 ГПК України передбачено право відповідача після одержання ухвали про порушення провадження у справі надіслати суду відзив на позовну заяву, тоді як у даному випадку відповідачі позбавляються можливості підготувати обґрунтовані заперечення на позовну заяву, з урахуванням усіх обставин, на які посилається позивач та поданих ним доказів.

За таких обставин, суд вважає, що заявником при подачі позову порушено положення п. 2 ст. 57 ГПК України, що є підставою у відповідності до п. 6 ч. 1 ст. 63 ГПК України для повернення позовної заяви без розгляду.

За таких обставин, позовна заява та додані до неї документи підлягають поверненню заявнику без розгляду.

Проте, суд звертає увагу заявника на те, що повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню з нею до господарського суду в загальному порядку після усунення допущеного порушення.

Враховуючи вищевикладене та керуючись п. 4, 6 ч. 1 ст. 63 Господарського процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В:

Позовну заяву і додані до неї документи повернути заявникові без розгляду.

Суддя О.М. Дупляк