номер провадження справи 11/5/16
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.03.2016 Справа № 908/125/16

м. Запоріжжя

Господарський суд Запорізької області у складі:

головуючий суддя Гончаренко С.А., розглянувши в відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом: Державне підприємство «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» (вул. О. Теліги, буд. 8, м. Київ, Київська область, 04112, поштова адреса: вул. Ямська, буд. 32, м. Київ, Київська область, 03038; ),

до відповідача: Приватне підприємство «Термінал» (АДРЕСА_1, 69015, ),

у присутності представників:

від позивача: ОСОБА_1 дов.№188/10-15 від 12.10.2015;

від відповідача: ОСОБА_2 дов. б/н від 22.03.2016;

про: стягнення 116318,36грн., -

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду надійшла позовна заява державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» про стягнення з приватного підприємства «Термінал» 70750,00грн. основного боргу, 4072,64грн. 3% річних та 41495,72грн. інфляційних втрат.

13.01.2016 порушено провадження по справі і справа призначена до розгляду.

У звязку з неявкою повноважного представника відповідача, а також з метою надання сторонам можливості надати витребувані документи та нормативно обґрунтувати свої доводи і заперечення розгляд справи неодноразово відкладався. Також, за клопотанням позивача продовжувався строк розгляду спору.

22.03.2016 позивач зменшив позові вимоги в частині нарахованих інфляційних втрат та 3% річних. Просить стягнути з відповідача 35201,24грн. інфляційних втрат та 4060,42грн. 3% річних.

Дані зменшення позовних вимог відповідають вимогам ст. 22 Господарського процесуального кодексу України та приймаються судом до розгляду.

Позивач наполягає на задоволенні позову, при цьому зазначив, що спір виник внаслідок неналежного виконання відповідачем зобовязань за договором №66 купівлі-продажу нафтопродуктів від 29.07.2014 в частині поставки дизельного пального, оплаченого позивачем у розмірі 70750,00грн. згідно рахунку-фактури №СФ-0001222 від 30.07.2014. Претензія про повернення грошових коштів відповідачем залишена без відповіді та задоволення. Також, просить стягнути 35201,24грн. інфляційних втрат та 4060,42грн. 3% річних відповідно до вимог ст. ст. 693 ч.3, 536, 625 Цивільного кодексу України, та судові витрати, повязанні із розглядом справи віднести на відповідача.

Відповідач у відзиві на позовну заяву зазначає про те, що договір купівлі-продажу нафтопродуктів між сторонами не може вважатися укладеним, оскільки сторони не досягли домовленості щодо всіх суттєвих умов такого договору. Згідно з п. 6.8 договору: « 6.8. Документы, переданные по факсимильной связи, имеют юридическую силу с момента подписания их обегіми сторонами», примірник проекту договору було, надіслано позивачеві факсимільним звязком, проте підписаний від імені позивача примірник на адресу відповідача не повернувся.

Згідно з п. 1.5 договору: « 1.5. Общая стоимость товара, поставляемого по настоящему Договору, определяется согласно накладных документов и/или счетов-фактур». Відповідачем було виставлено позивачеві рахунки-фактури:

№ СФ-0001206 від 29.07.2014 р. на суму 8.000 грн., № СФ-0001222 від 30.07.2014 р. на суму 424.500 грн. В обох рахунках було зазначено строк їх дії - 1 банківський день.

У п. 3.1 договору зазначено: « 3.1. Покупатель производит 100% передоплату Товара на расчетный счет Продавца». Натомість позивач оплатив рахунки лише частково - у розмірі 70,750 грн., та із запізненням - 01.08.2014.

Таким чином, відповідач вважає, що позивач, діючи на свій власний ризик, оплатив не 100 %, а лише частину обумовленого платежу. Поставка товару частинами не була обумовлена ані у проекті договору, ані у інший спосіб.

Також, відповідач зазначає про те, що починаючи з 01.08.2014 приватне підприємство «Термінал» опинилося під впливом форс-мажорних обставин, тобто обставин непереборної сили у розумінні ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України.

Як стверджує відповідач, платіж, що надійшов від позивача, оброблений банком 01.08.2014 о 17 год 58 хв., а вже на протязі наступної години всі рахунки приватного підприємства «Термінал» були арештовані органами Державної виконавчої служби, що на тривалий час позбавило підприємство можливості повернути переховані кошти.

Відповідач зазначає, що ним вживалися заходи щодо передання позивачеві певної кількості дизельного пального, що зберігалося на складі (нафтобазі) за адресою: Запорізький район, с. Петрівське, вул. Східна, 6, який належить ТОВ «Торговий дім «Енергетичні технології».

Зокрема, тричі - 18, 21 і 24 липня 2014 - комісія, створена наказом по приватному підприємству «Термінал», виїжджала на нафтобазу з метою отримання палива, проте в усіх випадках комісії було відмовлено у доступі на територію бази без пояснення причин.

Факт передання товару на зберігання, а також протиправна відмова зберігача від передачі пального підтверджуються відповідним судовим рішенням - постановою Харківського апеляційного господарського суду від 04.02.2015.

Відповідач вважає, що перерахування позивачем коштів здійснено поза межами договірних відносин між сторонами, а своєчасне повернення не було можливе з огляду на обставини непереборної сили.

Підстави для здійснення будь-яких нарахувань за межами фактично перерахованої суми 70,750 грн. - відсутні.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, а також ретельно дослідивши додатково надані сторонами докази, встановив наступні обставини:

Статтею 11 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) закріплено, що цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

Відповідно до п. 2 цієї статті підставою виникнення цивільних прав та обовязків є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Зобовязанням, відповідно до п. п. 1, 2 ст. 509 ЦК України, є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

29.07.2014 між приватним підприємством «Термінал» (надалі - Продавцем) та Державним підприємством «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» (надалі - Покупцем) був укладений договір №66 купівлі-продажу нафтопродуктів (надалі Договір).

Відповідно до п. 1.1 Договору Продавець зобовязується поставити, а Покупець прийняти та оплатити на умовах викладених у Договорі, дизельне пальне, мастила та супутні товари, у подальшому Товар, асортимент, кількість та ціна яких зазначена у накладних документах та/або рахунку-фактурі.

Згідно п.6.1. Договору, він вступає в силу з моменту підписання сторонами и діє до 31.12.2014, а у частині взаєморозрахунків до їх повного завершення.

За своєю правовою природою договір, укладений між позивачем та відповідачем, є договором поставки.

В силу положень ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобовязується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не повязаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобовязується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки, у тому числі договору поставки товару для державних потреб.

Статтею 655 ЦК України передбачено, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно п.1.5 Договору загальна вартість Товару, поставленого за Договором, визначається згідно накладних документів та/або рахунків-фактур.

Відповідач, на виконання Договору, виставив позивачу рахунку-фактури:

- №СФ-0001206 від 29.07.2014 на суму 8000,00грн.;

- №СФ-0001222 від 30.07.2014 на суму 435000,00грн.

Стаття 692 ЦК України визначає обовязок покупця оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до п.3.1 Договору Покупець робить 100% передоплату Товару на розрахунковий рахунок Продавця.

Позивач здійснив передоплату в сумі 70750,00грн. згідно рахунку-фактури №СФ-0001222 від 30.07.2014, що підтверджується платіжним дорученням №353 від 01.08.2014.

Відповідно до п.2.1 Договору поставка Товару Продавцем здійснюється на протязі 3 (трьох) днів з моменту надходження грошових коштів на розрахунковий рахунок Продавця.

Стаття 193 Господарського кодексу України передбачає, субєкти господарювання та учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Аналогічне положення закріплено в ст. 526 ЦК України. Так, зобовязання повинно виконуватися належним чином відповідно умовам договору та вимогам цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а у разі відсутності таких умов і вимог згідно звичаїв ділового обігу або іншим вимогам, які звичайно ставляться.

Відповідач взяті на себе зобовязання належним чином (своєчасно та у повному обсязі) не виконав, товар позивачу у повному обсязі на поставив, роботи з підключення то поставленого товару не виконав.

Відповідно до ч. 2 ст. 693 ЦК України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Позивачем на адресу відповідача була направлена претензія від 23.10.2014 з вимогою повернути передплату в розмірі 70750,00грн., яка залишена приватним підприємством «Термінал» без відповіді та задоволення.

У відзиві на позовну заяву відповідач не заперечує перерахування позивачем 70750,00грн. та не виконання зобовязань щодо поставки дизельного пального на перераховану суму.

За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення з приватного підприємства «Термінал» 70750,00грн. передплати заявлені правомірно та обґрунтовано, підтверджені зібраними у справі доказами, а тому підлягають задоволенню.

Також, позивачем заявлені до стягнення з відповідача 35201,24грн. інфляційних втрат та 4060,42грн. 3% річних відповідно до вимог ст. ст. 693 ч.3, 536, 625 ЦК України.

Відповідно до ч.3 ст.693 ЦК України, на суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Договором може бути встановлений обовязок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця.

Згідно з ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України божник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Доводи позивача в цій частині не приймаються до уваги з огляду на наступне:

Проценти річних, про які йдеться у частині другій статті 625 ЦК України, необхідно відрізняти від процентів за користування чужими коштами, передбачених статтею 536 названого Кодексу. Стягнення процентів річних є заходом відповідальності за порушення грошового зобовязання і одночасно, як зазначалося, способом захисту майнового права та інтересу кредитора, тобто зобовязанням сплатити кошти, тоді як проценти, зазначені у статті 536 ЦК України, - це плата за користування чужими коштами, в тому числі безпідставно одержаними, збереженими грішми (стаття 1214 ЦК України).

Підставами для застосування до правовідносин сторін статті 536 ЦК України є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге - встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством (наприклад, статтями 1048, 1054, 1061 ЦК України). Спільним для цих процентів є те, що вони нараховуються саме у звязку з користуванням чужими коштами. Положення ж частини другої статті 625 ЦК України в частині сплати процентів річних застосовуються за наявності порушення грошового зобовязання. Тому, зокрема, якщо в законі або в укладеному сторонами договорі передбачено розмір процентів за користування чужими коштами (стаття 536 ЦК України), то це не позбавляє кредитора права звернутися до боржника з позовом про стягнення як зазначених процентів, так і трьох процентів річних (якщо інший їх розмір не передбачено договором або Законом) - за наявності порушення боржником грошового зобовязання.

Якщо договором або чинним законодавством не передбачено розміру процентів за користування чужими коштами, то припис частини другої статті 625 ЦК України може бути застосований господарським судом лише за наявності порушення боржником грошового зобовязання (п.6 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань»).

В даному випадку відповідачем порушено зобовязання з поставки товару, а не грошового зобовязання, внаслідок чого застосування положень ст.625 ЦК України неправомірно. Договором між сторонами по справі відповідальність за несвоєчасне повернення попередньої оплати не передбачена.

Враховуючи викладене, позовні вимоги про стягнення 35201,24грн. інфляційних втрат та 4060,42грн. 3% річних, не підлягають задоволенню.

Щодо заперечень відповідача відносно того, що договір купівлі-продажу нафтопродуктів між сторонами не може вважатися укладеним:

Приписами ст. 640 ЦК України встановлено, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Положеннями ст. 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу звязку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Обовязковість скріплення правочину печаткою може бути визначена за письмовою домовленістю сторін.

Як зазначено у ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» - підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій.

У ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено термін «первинний документ» - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Також, у ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» зазначено, що первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обовязкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис, аналог власноручного підпису або підпис, прирівняний до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

У рахунку-фактурі №СФ-0001222 від 30.07.2014, який підписаний відповідальною особою приватного підприємства «Термінал» та скріплений печаткою підприємства, відповідач посилається на договір №66 від 29.07.2014. Позивач, в свою чергу, на підставі вказаного рахунку здійснив перерахування грошових коштів.

Тобто сторони, в т.ч. і відповідач, своїми діями визнали договір №66 купівлі-продажу нафтопродуктів від 22.03.2016 укладеним.

Судові витрати віднести на відповідача пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, -

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Приватного підприємства «Термінал» (АДРЕСА_1, 69015, ) на користь Державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» (вул. О. Теліги, буд. 8, м. Київ, Київська область, 04112, поштова адреса: вул. Ямська, буд. 32, м. Київ, Київська область, 03038; ) 70750 (сімдесят тисяч сімсот пятдесят) грн. основного боргу і 1061 (одна тисяча шістдесят одна) грн.. 25 коп. судового збору. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В іншій частині позову відмовити.

В судовому засіданні 22.03.2016 оголошені вступна і резолютивна частини рішення. Рішення в повному обсязі складено і підписане 24.03.2016.

Суддя С.А.Гончаренко