КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" березня 2016 р. Справа№ 910/30920/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Рябухи В.І.

суддів: Калатай Н.Ф.

Ропій Л.М.

за участю секретаря судового засідання: Бовсунівської Л.О.,

представників:

від позивача Грабовець О.С., дов. від 28.12.2015 №5726/16,

від відповідача не з'явився,

розглянувши апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Телесистеми України»

на рішення Господарського суду міста Києва від 01.02.2016 (підписане 09.02.2016)

у справі №910/30920/15 (суддя Зеленіна Н.І.)

за позовом Комунального підприємства «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської ради

до Приватного акціонерного товариства «Телесистеми України»

про стягнення 134 542,07 грн,

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської ради (далі - КП «Житомиртеплокомуненерго», або позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «Телесистеми України» (далі - ПрАТ «Телесистеми України», або відповідач) про стягнення 134 542,07 грн, в тому числі: 89 112 грн основного боргу, 16 534,80 грн пені, 25 413,42 грн інфляційних втрат та 3 481,85 грн 3% річних.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.02.2016 у справі №910/30920/15 позов задоволено повністю.

Стягнуто з відповідача на користь позивача 89 112 грн заборгованості, 16 534, 80 грн пені, 25 413, 42 грн інфляційних втрат, 3 481, 85 грн 3% річних та 2 018, 13 грн судового збору.

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий господарський суд виходив з того, що матеріалами справи доведений факт невиконання відповідачем своїх зобов'язань по оплаті наданих позивачем за договором від 01.10.2009 №О-02 послуг на суму 89 112 грн. В частині стягнення пені, інфляційних втрат та 3% річних суд визнав наведені позивачем розрахунки арифметично вірними та задовольнив позовні вимоги повністю

Не погодившись з вказаним рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою до Київського апеляційного господарського суду, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 01.02.2016 скасувати в частині стягнення 13 680 грн основного боргу та в частині стягнення 6 255,99 грн штрафних санкцій, прийняти нове рішення. Апеляційна скарга мотивована тим, що юридичною адресою ПрАТ «Телесистеми України» є м. Київ, бул. Русанівський, 7. За вказаною адресою підприємство жодних документів не отримувало, а відтак йому не було відомо про дату та час судових засідань і останній не міг надати заперечення по суті спору.

При цьому апелянт вказував на те, що оскільки його не було належним чином повідомлено про час і місце розгляду справи місцевим господарським судом, відповідач заявляє про застосування строку позовної давності у суді апеляційної інстанції у зв'язку з чим наводить власні розрахунки.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 26.02.2016 прийнято апеляційну скаргу та порушено апеляційне провадження, розгляд справи призначено на 30.03.2016. Дану ухвалу надіслано відповідно до вимог Інструкції з діловодства в господарських судах України, затвердженої наказом Державної судової адміністрації України від 20.02.2013 №28.

Доказом належного повідомлення сторін про час і місце розгляду справи є повідомлення про вручення поштових відправлень (ухвали суду від 26.02.2016) - 03.03.2016, - 04.03.2016 (позивачу та відповідачу), долучені до матеріалів справи.

25.03.2016 через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду позивач подав відзив на апеляційну скаргу.

У судовому засіданні 30.03.2016 представник позивача заперечив доводи апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про дату та час його проведення повідомлений належним чином. Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що апелянт просив здійснювати розгляд справи без участі його представника.

Враховуючи, що ПрАТ «Телесистеми України» належним чином повідомлене про час та місце проведення судового засідання з розгляду апеляційної скарги, а матеріали справи дозволяють розглянути апеляційну скаргу без його участі, з метою дотримання вимог ст. 102 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), на думку колегії суддів, відсутні підстави для відкладення розгляду справи.

Відповідно до ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі.

Згідно зі ст.101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника позивача, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 01.10.2009 між КП «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської ради (виконавець) та Закритим акціонерним товариством «Телесистеми України» (замовник) укладено договір №О-02 про надання послуг з розміщення обладнання (надалі - договір), за умовами якого замовник встановлює антенно-фідерні пристрої мобільного зв'язку, а також металевий контейнер з обладнанням мобільного радіотелефонного зв'язку (надалі - обладнання) на території виконавця за адресою: згідно з додатку №1, а виконавець забезпечує їх обслуговування.

Згідно п.п.3.1 - 3.2 договору вартість послуг складає 6 840,00 грн на місяць, з урахуванням ПДВ. Замовник щомісячно протягом 5 днів з дати підписання сторонами акта виконаних робіт, перераховує кошти за надані послуги. Оплата вважається здійсненою з моменту надходження коштів на розрахунковий рахунок виконавця.

Термін дії договору з 01.10.2009 до 01.10.2010, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами зобов'язань по даному договору (п.9.1 договору).

01.10.2010 між сторонами укладено додаткову угоду №1 до договору, якою продовжено строк дії договору до 31.10.2011 включно.

01.11.2011 між сторонами укладено додаткову угоду №2 до договору, якою продовжено строк дії договору до 31.10.2012 включно.

В разі відсутності письмового повідомлення однієї з сторін про припинення або зміну договору протягом його дії, він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором (п.9.2 договору).

Відповідно до ст. 179 Господарського кодексу України (далі - ГК України) майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

За змістом ст.ст.6, 627 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтями 525, 526 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 2 ст.193 ГК України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Правовідносини між сторонами виникли на підставі договору про надання послуг.

Відповідно до частини 1 ст.901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частина 3 ст.903 ЦК України визначає, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

З наявних у справі актів виконаних послуг, зокрема, за період з 30.01.2012 по 31.08.2015 вбачається, що виконавець щомісячно надавав замовнику послуги з утримання обладнання згідно договору на суму 6 840 грн.

Акти надання послуг підписані представниками обох сторін без зауважень та застережень і скріплені печатками господарюючих суб'єктів.

Статтею 629 ЦК передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Однак, в порушення умов укладеного договору відповідач у повному обсязі не оплатив отримані послуги з розміщення обладнання, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка станом на 01.12.2015 становить 89 112 грн.

Факт наявності заборгованості у відповідача за договором підтверджується також актом звіряння взаємних розрахунків, в якому відповідач підтвердив наявність у нього заборгованості за період з 01.01.2015 по 15.09.2015 в сумі 89 112 грн.

Судом першої інстанції досліджено факт існування заборгованості у відповідача перед позивачем, враховано відсутність належних доказів на його спростування, тому суд апеляційної інстанції погоджується з місцевим господарським судом про задоволення позовної вимоги щодо стягнення 89 112 грн основного боргу.

Стосовно позовних вимог в частині стягнення з відповідача пені в сумі 16 534,80 грн, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

Частиною 1 ст. 216 ГК України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими Законами та договором.

Стаття 549 ЦК України передбачає, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення.

У п.6.2 договору визначено, що за несвоєчасне перерахування плати за надані послуги замовник сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми проточного платежу за кожен день прострочення.

Судом встановлено, що позивачем проведено нарахування пені за кожним неоплаченим актом надання послуг, з урахуванням ч.6 ст.232 ГК України.

Перевіривши розрахунок, суд першої інстанції задовольнив вимогу позивача повністю та стягнув з відповідача пеню в сумі 16 534,80 грн, з чим погоджується колегія суддів.

Що стосується решти вимог позивача, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши розрахунок інфляційних втрат та 3% річних, суд першої інстанції задовольнив вимогу позивача повністю та стягнув з відповідача 25 413,42 грн інфляційних втрат та 3 481,85 грн 3% річних.

Посилання скаржника на те, що відповідача про розгляд справи №910/30920/15 у суді першої інстанції не було належним чином повідомлено, колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.

Як зазначалось вище, 10.12.2015 Господарським судом міста Києва порушено провадження у справі №910/30920/15.

Статтею 93 ЦК України визначено, що місцезнаходженням юридичної особи є фактичне місце ведення діяльності чи розташування офісу, з якого проводиться щоденне керування діяльністю юридичної особи (переважно знаходиться керівництво) та здійснення управління і обліку.

Відповідно ч.1 ст.10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

З наявного в матеріалах справи відомостей з Єдиного державного реєстру вбачається, що місцезнаходженням ПрАТ «Телесистеми України» є: 02154, м. Київ, Русанівський бульвар, 7.

Позивачем у позовній заяві вказану вище адресу вказано як «юридична» та вказано іншу адресу: 04080, м. Київ, вул. В. Хвойки, 15/15 як «фактична».

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК України (п.3.9 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» від 26.12.2011 №18).

Про належне повідомлення позивача про дату та час проведених судових засідань у справі №910/30920/15 свідчать наявні в матеріалах справи повідомлення про вручення поштових відправлень (на юридичну та фактичну адресу) від 17.12.2015 №015, від 17.12.2015 №013 та від 21.01.2016 №015.

Тобто, колегія суддів приходить до висновку про належне повідомлення позивача про дату та час проведених судових засідань.

Водночас, Київський апеляційний господарський суд зазначає, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Стосовно заяви відповідача про застосування строків позовної давності колегія суддів зазначає наступне.

Частина 4 ст.267 ЦК України визначає, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За змістом зазначеної норми відповідну заяву має бути зроблено в суді першої інстанції до моменту прийняття ним рішення по суті заявлених вимог. Інше означало б можливість скасування апеляційною інстанцією рішення місцевого господарського суду (внаслідок застосування позовної давності та в зв'язку з цим необхідності відмови в позові) за відсутності підстав для такого скасування, передбачених статтею 104 ГПК України (п.32 Інформаційного листа Вищого господарського суду України «Про деякі питання, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів України у другому півріччі 2008 року щодо застосування норм Господарського процесуального кодексу України» від 12.03.2009 №01-08/163).

При цьому колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відповідач, будучи обізнаним про дату та час розгляду справи з 17.12.2015 (дата отримання ухвали про порушення провадження у справі), не був позбавлений можливості (у разі наміру) подати відповідну заяву.

Відтак, заява ПрАТ «Телесистеми України» про застосування наслідків спливу позовної давності, викладена у апеляційній скарзі, з огляду на наведене вище, задоволенню не підлягає.

Враховуючи зазначене, виходячи з заявлених позивачем вимог та наведених скаржником заперечень, з огляду на наявні у справі докази та встановлені судом обставини, доводи апелянта спростовуються матеріалами справи.

Відповідно до ст.33 ГПК України кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України встановлено, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Отже, з огляду на викладене вище, колегія Київського апеляційного господарського суду не вбачає підстав для скасування рішення Господарського суду міста Києва від 01.02.2016 у даній справі, оскільки воно відповідає нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам та матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 99, 101-103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Телесистеми України» залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 01.02.2016 у справі №910/30920/15 - без змін.

2. Матеріали справи №910/30920/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Дану постанову може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий суддя В.І. Рябуха

Судді Н.Ф. Калатай

Л.М. Ропій