ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
ОКРЕМА ДУМКА СУДДІ
"21" березня 2016 р.Справа № 922/4174/15
В провадженні господарського суду Харківської області знаходиться справа № 922/4174/15 за позовом прокурора міста Харкова до 1. Харківської міської ради, м. Харків, 2. Управління Держгеокадастру у м. Харкові, м. Харків, про визнання незаконним та скасування п. 12.1 додатку 1 до рішення 5 сесії 6 скликання "Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для розміщення об'єктів містобудування" від 23 лютого 2011 року № 154/11 та визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку від 27 вересня 2012 року площею 11,4704 га, яка розташована по АДРЕСА_1.
Ухвалою господарського суду Харківської області від 01 жовтня 2015 року для розгляду справи № 922/4174/15 призначено судову колегію.
У зв'язку з перебуванням судді Інте Т.В. у відпустці, 29.02.2016 року для розгляду справи № 922/4174/15 призначено склад колегії суддів: головуючий суддя Калініченко Н.В., суддів Новікова Н.А., Ємельянова О.О., про що керівником апарату суду складено та підписано відповідний Протокол автоматичної зміни складу колегії суддів від 29.02.2016 р. (т.с. ІІІ а.с. 217).
Ухвалою господарського суду Харківської області від 29.02.2016 року розгляд справи № 922/4174/15 відкладено на 21.03.2016 року об 11:30 год.
21 березня 2016 року вказану справу було розглянуто колегією суддів у складі головуючого судді Калініченко Н.В., суддів Новікова Н.А., Ємельянова О.О., за результатами обговорення усіх обставин справи, більшістю голосів суддів було прийнято рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Зі змісту ст.ст. 4-7, 82 ГПК України вбачається, що суддя, не згодний з рішенням більшості складу колегії суддів, зобов'язаний підписати процесуальний документ і має право викласти письмово свою окрему думку, яка долучається до справи, але не оголошується.
Враховуючи незгоду з рішенням суду у даній справі, керуючись ст.ст. 4-7, 82 ГПК України, суддя Ємельянова О.О. вважає за необхідне викласти свою окрему думку у даній справі наступного змісту.
Позовні вимоги у даній справі вмотивовано тим, що пункт 12.1 додатку 1 до рішення 5 сесії 6 скликання "Про надання юридичним особам та фізичним особам земельних ділянок для розміщення об'єктів містобудування" від 23 лютого 2011 року № 154/11 суперечить вимогам ст. 41 Земельного кодексу України, ст. ст. 133, 135, 137 Житлового кодексу УРСР та Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСУ від 30 квітня 1985 року, а підставою для подальшого оформлення державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_10 від 27 вересня 2012 року є саме п. 12.1 додатку 1 до вказаного вище рішення, в зв'язку з чим відповідний державний акт на право власності не відповідає законності та порушує права власника.
Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення прокурора, представників відповідачів, третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, господарський суд встановив наступне.
23 лютого 2011 року 5 сесія Харківської міської ради 6 скликання (перший відповідач) прийняла рішення № 154/11 "Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для розміщення об'єктів містобудування" (т.с 1 арк. спр. 18). Вказане рішення було направлено першим відповідачем на адресу прокурора міста Харкова листом від 24 березня 2011 року (т.с. 1 арк. спр. 233).
На підставі вказаного рішення Харківської міської ради, Управлінням Державного земельного агентства у місті Харкові (на той час - Управління Держкомзему у м. Харкові) ОК "ЖБК "Колонтроповс" видано державний акт на право власності на земельну ділянку НОМЕР_6 від 27 вересня 2012 року, який зареєстрований в книзі записів реєстрації актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі.
Прокурором наголошено про те, що у ході вивчення правомірності передачі у приватну власність земельних ділянок, розташованих на території м. Харкова, прокуратурою області встановлено, що п. 12.1 додатку 1 до рішення 5 сесії Харківської міської ради 6 скликання від 23 лютого 2011 року "Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для розміщення об'єктів містобудування" № 154/11 надано Обслуговуючому кооперативу "Житлово-будівельний кооператив "Колонтроповс" у власність земельну ділянку, за рахунок земель житлової та громадської забудови, загальною площею 11.4704 га (в межах акту встановлення меж земельної ділянки на місцевості № 11/11 від 22.02.2011 року) по АДРЕСА_1 для будівництва та подальшої експлуатації житлової забудови.
За наслідками проведеної перевірки прокурор звернувся з даним позовом до суду в обґрунтуванні якого посилався на невідповідність спірного рішення (предмет провадження у даній справі) нормам ст. 41 Земельного кодексу, ст. ст. ст. 133, 135, 137 Житлового кодексу УРСР та Примірному статуту. Прокурор вказав, що під час прийняття спірного рішення Харківська міська рада зобов'язана була з'ясувати правовий статус, мету та підстави створення цього кооперативу відповідно до ЖК України та Примірного статуту; що Харківська міська рада мала можливість з'ясувати вказані обставини, в зв'язку з тим, що рішення про створення ОК "ЖБК "Колонтроповс" та список його членів, у разі створення саме ЖБК, повинен був бути затверджений виконавчим комітетом Харківської міської ради; відповідно до абз. 1 п. 8 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм житлових приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11.12.1984 року № 470, облік таких громадян здійснює виконавчий комітет саме Харківської міської ради; Статут ОК "ЖБК "Колонтроповс" зареєстрований саме в цьому виконавчому комітеті. Крім того прокурор вказує на те, що ОК "ЖБК "Колонтроповс" не є житлово-будівельним кооперативом, в розумінні вимог глави 5 ЖК та ст. 41 ЗК України. Вказаний кооператив, на думку прокурора, є фактично обслуговуючим, його фактична мета створення, порядок створення, організації та діяльності не відповідають вимогам до житлово-будівельного кооперативу.
У зв'язку з викладеним, прокурор просить суд: визнати незаконним та скасувати п. 12.1 додатку 1 до рішення 5 сесії Харківської міської ради 6 скликання "Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для розміщення об'єктів містобудування" від 23.02.2011 року № 154/11; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку від 27 вересня 2012 року площею 11,4704 га, яка розташована по АДРЕСА_1.
Надаючи правову кваліфікацію заявленим позовним вимогам та запереченням проти них, господарський суд виходить з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 41 Земельного кодексу України, житлово-будівельним (житловим) та гаражно-будівельним кооперативам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування земельні ділянки для житлового і гаражного будівництва передаються безоплатно у власність або надаються в оренду у розмірі, який встановлюється відповідно до затвердженої містобудівної документації.
Статтею 133 Житлового кодексу УРСР визначено, що громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, вправі вступити до житлово-будівельного кооперативу (далі - ЖБК) і одержати в ньому квартиру.
Відповідно до ст.135 Житлового кодексу УРСР та абз.1 п.8 Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 30.04.1985 №186, до членів ЖБК приймаються громадяни, які постійно проживають у даному населеному пункті і які потребують поліпшення житлових умов.
Відповідно до п.25-1 вказаних Правил та п.4 Порядку ведення Єдиного державного реєстру громадян, які потребують поліпшення житлових умов, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2011 №238, громадян вносять в зазначений реєстр після постановки їх на відповідний квартирний облік виконавчим комітетом місцевої ради, на території якої вони проживають. А отже, з урахуванням того, що члени кооперативу повинні постійно проживати на території міста Харкова, вони повинні були перебувати на квартирному обліку саме у виконавчому комітеті Харківської міської ради.
Згідно з вимогами ст. 137 Житлового кодексу УРСР житлово-будівельні кооперативи організуються при виконавчих комітетах місцевих Рад народних депутатів, при підприємствах, установах і організаціях. Порядок організації та діяльності ЖБК установлюється цим Кодексом, Примірним статутом та іншими актами законодавства.
Частиною 6 ст. 137 Житлового кодексу УРСР та абз. 2 п.4 Примірного статуту передбачено, що рішення зборів про організацію кооперативу, список громадян, які вступають до кооперативу, і членів їх сімей, що виявили бажання оселитися в будинку кооперативу, затверджуються виконавчим комітетом місцевої Ради народних депутатів.
Відповідно до абз. 2 п.5 Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 30.04.1985 №186, ЖБК діє на підставі статуту, прийнятого відповідно до цього Примірного статуту і зареєстрованого у виконавчому комітеті Ради народних депутатів, який затвердив рішення про організацію кооперативу.
Пунктом 5 Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 30.04.1985 №186 визначено, що число громадян, які вступають до організовуваного кооперативу, повинно відповідати кількості квартир у жилому будинку (будинках) кооперативу, запланованому до будівництва.
Відповідно до абз. 1 п.45 Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 30.04.1985 №186, громадянин може бути членом тільки одного ЖБК, крім випадку вступу до новостворюваного кооперативу у зв'язку з потребою у поліпшенні житлових умов.
Крім того, абз. 1 п.74 Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 30.04.1985 №186 передбачено, що контроль за діяльністю житлово-будівельних кооперативів, за експлуатацією та ремонтом належних їм будинків здійснюють виконавчі комітети місцевих Рад народних депутатів.
Суд вважає, що при вирішенні питання, яким нормативно-правовим актом слід керуватись при створенні ЖБК: ст.7 Законом України "Про кооперацію" або Примірним статутом необхідно врахувати, що зазначені нормативно-правові акти співвідносяться як загальний (Закон України "Про кооперацію") та спеціальний (Примірний статут), а тому слід застосовувати норми спеціального нормативно-правового акту.
До аналогічного висновку прийшла колегія суддів Вищого господарського суду України при прийнятті рішення від 14.03.2013 у справі №5002-22/1870-2012.
Як свідчать матеріали справи, за своєю метою діяльності не відповідає вимогам ст.ст.133, 135, 137 Житлового кодексу УРСР та Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 30.04.1985 №186, як житлово-будівельний кооператив.
Так, всупереч ч.б ст. 137 Житлового кодексу УРСР та абз. 2 п.4 Примірного статуту рішення про створення ОК "ЖБК "Колонтроповс" (протокол загальних зборів засновників №1 від 16.02.2010 р.) (т.с. І зворотній а.с. 22) та список членів кооперативу не затверджено виконавчим комітетом Харківської міської ради, при тому що статут кооперативу зареєстровано саме у цій місцевій раді.
Відповідно до статуту ОК "ЖБК "Колонтроповс" та протоколу загальних зборів засновників №1 від 16.02.2010 р. кооператив не створювався при виконавчому комітеті місцевої ради, при підприємстві, установі чи організації, як це передбачено ст.137 ЖК.
Всупереч ст. 135 Житлового кодексу УРСР та абз. 1 п.8 Примірного статуту члени кооперативу не потребують поліпшення житлових умов. На момент прийняття зазначеного рішення Харківської міської ради вказані особи на обліку громадян, що потребують поліпшення житлових умов не перебували, що підтверджується статутом ОК "ЖБК "Колонтроповс".
Статтями 13, 14 Конституції України встановлено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Кожний громадянин має право користуватися природними об'єктами права власності народу відповідно до закону. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією.
Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із ст.12 Земельного кодексу України до повноважень Харківської міської ради, у тому числі, віднесено розпорядження землями територіальних громад та передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.
Положеннями ст.116 Земельного кодексу України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень.
Частиною 1 ст.10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" встановлено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
Як вбачається із матеріалів справи , спірна земельна ділянка була безоплатно передана у власність ОК "ЖБК "Колонроповс" на підставі положень ст.41 Земельного кодексу України.
Відповідно до ст.41 Земельного кодексу України житлово-будівельним (житловим) та гаражно-будівельним кооперативам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування земельні ділянки для житлового і гаражного будівництва передаються безоплатно у власність або надаються в оренду у розмірі, який встановлюється відповідно до затвердженої містобудівної документації. Житлово-будівельні (житлові) та гаражно-будівельні кооперативи можуть набувати земельні ділянки у власність за цивільно-правовими угодами.
Тобто, наведеною нормою передбачено можливість безоплатної передачі земельних ділянок у власність юридичної особи для здійснення житлового будівництва за умови, що така особа створена як житлово-будівельний кооператив, а тому при вирішенні питання щодо безоплатного надання земельної ділянки в порядку, визначеному наведеною нормою, слід враховувати саме мету створення кооперативу, яка має відповідати встановленим вимогам до порядку створення такого кооперативу.
Відповідно до ст.94 Господарського кодексу України кооперативи як добровільні об'єднання громадян з метою спільного вирішення ними економічних, соціально-побутових та інших питань можуть створюватися у різних галузях (виробничі, споживчі, житлові тощо).
Статтею 6 Закону України "Про кооперацію" (в редакції, чинній на момент прийняття Рішення) встановлено, що кооператив є первинною ланкою системи кооперації і створюється внаслідок об'єднання фізичних та/або юридичних осіб на основі членства для спільної господарської та іншої діяльності з метою поліпшення свого економічного стану. Відповідно до завдань та характеру діяльності кооперативи поділяються на такі типи: виробничі, обслуговуючі та споживчі. За напрямами діяльності кооперативи можуть бути житлово-будівельними, садово-городніми, гаражними, торговельно-закупівельними, транспортними, освітніми, туристичними, медичними тощо. Кооператив є юридичною особою, має самостійний баланс, розрахунковий та інші рахунки в установах банків, печатку із своїм найменуванням.
Згідно статей 133, 137 Житлового кодексу Української РСР громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, вправі вступити до житлово-будівельного кооперативу і одержати в ньому квартиру. Однією із умов вступу до житлово-будівельного кооперативу є перебування на квартирному обліку в даному населеному пункті. Житлово-будівельні кооперативи організовуються при виконавчих комітетах місцевих Рад народних депутатів, при підприємствах, установах і організаціях. Порядок організації та діяльності житлово-будівельних кооперативів встановлюється законодавством Союзу РСР, Житловим кодексом УРСР, Примірним статутом житлово-будівельного кооперативу та іншими актами законодавства України. Житлово-будівельний кооператив діє на основі статуту, прийнятого відповідно до Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу загальними зборами громадян, які вступають до організовуваного кооперативу, і зареєстрованого в установленого порядку. Кількість членів кооперативу повинна бути відповідною кількості квартир у будинку. Квартири, які надаються членам кооперативу, повинні відповідати граничному розміру жилої площі, сумі пайового внеску та кількості членів сім'ї.
Пунктом 1 розділу I Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 30.04.85 р. № 186, врегульовано, що житлово-будівельний кооператив організовується з метою забезпечення житлом членів кооперативу і членів їх сімей шляхом будівництва багатоквартирного жилого будинку (будинків), а у випадках, передбачених законодавством, - одно- і двоквартирних жилих будинків садибного типу або багатоквартирного блокованого жилого будинку (будинків) з надвірними будівлями за власні кошти кооперативу за допомогою банківського кредиту, а також для наступної експлуатації та управління цим будинком (будинками).
Відповідно до ст.137 Житлового кодексу УРСР, житлово-будівельні кооперативи організуються при виконавчих комітетах місцевих Рад народних депутатів, при підприємствах, установах і організаціях. Порядок організації та діяльності ЖБК установлюється цим Кодексом, Примірним статутом та іншими актами законодавства.
Відповідно до ч.б ст.137 Житлового кодексу УРСР та абз.2 п.4 Примірного статуту рішення зборів про організацію кооперативу, список громадян, які вступають до кооперативу, і членів їх сімей, що виявили бажання оселитися в будинку кооперативу, затверджуються виконавчим комітетом місцевої Ради народних депутатів.
Відповідно до абз.2 п.5 Примірного статуту ЖБК діє на підставі статуту, прийнятого відповідно до цього Примірного статуту і зареєстрованого у виконавчому комітеті Ради народних депутатів, який затвердив рішення про організацію кооперативу.
Відповідно до п.5 Примірного статуту, число громадян, які вступають до організованого кооперативу, повинно відповідати кількості квартир в житловому будинку (будинках) кооперативу, запланованому до будівництва. При будівництві одно- і двоквартирних жилих будинків садибного типу число громадян, необхідне для організації кооперативу, визначається виконавчим комітетом районної, міської, районної в міста Ради народних депутатів, але не може бути менше 5 чоловік.
Відповідно до абз.2 п.7 Примірного статуту до членів ЖБК приймаються особи віком до 30 років.
Відповідно до абз.1 п.45 Примірного статуту громадянин може бути членом тільки одного ЖБК, крім випадку до новостворюваного кооперативу у зв'язку з потребою у поліпшенні житлових умов.
Відповідно до абз.1 п.74 Примірного статуту контроль за діяльністю житлово- будівельних кооперативів, за експлуатацією та ремонтом належних їм будинків здійснюють виконавчі комітети місцевих рад народних депутатів.
Разом з тим, матеріали справи свідчать про те, що ОК "ЖБК "Колонтроповс" створено із порушенням вищевказаних норм.
Всупереч ст.137 Житлового кодексу УРСР, статут ОК "ЖБК "Колонтроповс" не відповідає вимогам абз. 2 п.5 Примірного статуту.
Так, п.6.1. статуту кооперативу всупереч ст.ст.133, 135 Житлового кодексу УРСР та абз. 1 п.8 Примірного статуту передбачає можливість юридичних осіб бути членами кооперативу. Крім того, в статуті ОК "ЖБК "Колонтроповс" всупереч ст.135 Житлового кодексу УРСР та абз. 1 п.8 Примірного статуту не зазначено, що члени кооперативу повинні постійно проживати у місті Харкові і потребувати поліпшення житлових умов (перебувати на відповідному обліку).
За організаційно-правовою формою ОК "ЖБК "Колонтроповс" являється обслуговуючим кооперативом, що відображено у п.1.1. статуту кооперативу та у реєстраційній картці форми 1 кооперативу (т.с. І а.с. 24).
Відповідно до ст.2 Закону України "Про кооперацію" обслуговуючий кооператив - кооператив, який утворюється шляхом об'єднання фізичних та/або юридичних осіб для надання послуг переважно членам кооперативу, а також іншим особам з метою провадження їх господарської діяльності. Обслуговуючі кооперативи надають послуги іншим особам в обсягах, що не перевищують 20 відсотків загального обороту кооперативу. Тобто метою створення обслуговуючого кооперативу не може бути будівництво житлових будівель.
Факт того, що ОК "ЖБК "Колонтроповс" не є житлово-будівельним кооперативом підтверджується наступним.
Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, 17.02.2010 року створено та проведено державну реєстрацію ОК "ЖБК "Колонтроповс" (т.с. І зворотній а.с.21).
Суд вважає за необхідне вдруге звернути увагу на те, що у відповідно до Статуту ОК "ЖБК "Колонтроповс" (т.с. І а.с. 23-30), метою діяльності останнього є - забезпечення житлом членів кооперативу і членів їх сімей шляхом будівництва багатоквартирного жилого будинку (будинків), а у випадках передбачених законодавством, одно- і двоквартирних житлових будинків садибного типу або багатоквартирного блокованого жилого будинку (будинків) з надвірними будівлями за власні кошти кооперативу чи з допомогою банківського кредиту, а також для наступної експлуатації та управління цим будинком (будинками).
Кількість засновників даного кооперативу дорівнює трьом особам (на момент створення та реєстрації кооперативу; на момент винесення першим відповідачем спірного рішення; на момент оформлення державного акту на право власності на земельну ділянку; на момент укладення договору купівлі- продажу земельних ділянок).
Пунктом 12.1 додатку 1 до рішення 5 сесії 6 скликання "Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для розміщення об'єктів містобудування" від 23.02.2011 № 154/11, ОК "ЖБК "Колонтроповс" надано у власність земельну ділянку, за рахунок земель житлової та громадської забудови, загальною площею 11,4704 га (в межах акту встановлення меж земельної ділянки на місцевості № 11/11 від 22.02.2011) по АДРЕСА_1 для будівництва та подальшої експлуатації житлової забудови. Будівництво повинно було виконатися до 01.06.2012 р.
Тобто, з огляду на статут ОК "ЖБК "Колонтроповс" (мета створення) та на підставі вказаних норм законів останній у складі трьох осіб безоплатно набув у власність земельну ділянку, за рахунок земель житлової та громадської забудови, загального розмірі 11,4704 га, яка розташована по АДРЕСА_1, з метою будівництва та подальшої експлуатації житлової забудови.
Право власності на вказану земельну ділянку оформлено державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_6, виданого Управлінням Держкомзему у місті Харкові 27.09.2012 р.
Судом встановлено, що рішенням 5 сесії 6 скликання Харківської міської ради від 23.02.2011 № 154/11 ОК "ЖБК "Колонтроповс" також передано у власність 5 земельних ділянок загальною площею 28,2322 га, а саме: площею 10,8329 га, кадастровий номер - НОМЕР_1 (акт на право власності серії НОМЕР_2); площею 2,0000 га, кадастровий номер - НОМЕР_3 (акт на право власності - серії НОМЕР_4); площею. 11,4704, кадастровий номер - НОМЕР_5 (акт на право власності серії НОМЕР_6); площею 0,3403 га, кадастровий номер - НОМЕР_7 (акт на право власності серії НОМЕР_8); площею 3,5886 га, кадастровий номер - НОМЕР_9 (акт на право власності серії НОМЕР_10).
Разом з цим, судом встановлено, що не дотримавшись мети, з якої отримувались земельні ділянки на підставі рішення Харківської міської ради, наступного дня після оформлення державного акту на право власності на земельну ділянку площею 11,4704, (кадастровий номер - НОМЕР_5), а також інші вищевказані земельні ділянки, про які зазначено вище, відчужено ОК "ЖБК "Колонтроповс" на користь ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу земельних ділянок від 28.09.2012 р.; вартість продажу земельних ділянок визначено за ціною 15,3 млн. грн.
Після чого, земельна ділянка площею 11,4704 га, що є предметом провадження у даній справі переоформлена (поділена) ОСОБА_3 на частки, про що свідчать державні акти на право власності на земельну ділянку: серія НОМЕР_11, виданий Управлінням Держкомзему у місті Харкові 19.12.2012 р., площа земельної ділянки 1,5610 га, кадастровий № НОМЕР_12; серія НОМЕР_13, виданий Управлінням Держкомзему у місті Харкові 19.12.2012 року, площа земельної ділянки 3,8665 га, кадастровий № НОМЕР_14.
Згодом, 27.12.2012 року ОСОБА_3 укладено іпотечні договори з ОСОБА_4 та ОСОБА_1 з метою забезпечення виконання зобов'язань, що виникли у ОСОБА_3 із договорів позики, укладених нею з зазначеними особами.
При цьому договори позики, які укладені 27.09.2012 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на суму 790 тис. грн. та ОСОБА_1 на суму 1,95 млн. грн. в забезпечення яких між вказаними особами укладено іпотечні договори: реєстровий № 4560 від 27.12.2012 р. (з метою забезпечення виконання зобов'язань, що виникли у ОСОБА_5 перед ОСОБА_4 за договором позики від 27.09.2012 р. на суму 790 тис. грн.), та реєстровий № 4557 (з метою забезпечення виконання зобов'язань, що виникли у ОСОБА_5 перед ОСОБА_1 за договором позики від 27.09.2012 р. на суму 1,95 млн. грн.) по сумі позики прямо пропорційні вартості га земельних ділянок, що вбачається із звітів про грошову оцінку земельних ділянок.
Діяльність ОК "ЖБК "Колонтроповс" припинено 19.04.2013 року, відповідно, до Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (т.с. І а.с. 22).
Таким чином, суд прийшов до висновку, що ОК "ЖБК "Колонтроповс" фактично не є житлово-будівельним кооперативом в розумінні вимог глави 5 ЖК та ст.41 ЗК України. Вказаний кооператив відповідно до статуту створювався, як обслуговуючий, з урахуванням викладеного, судом встановлено, що його фактична мета створення, порядок створення, організації та діяльності не відповідає вимогам до житлово-будівельного кооперативу. Члени кооперативу не потребують на поліпшення житлових умов.
Отже, на думку суду, вищевказані обставини можуть свідчити про намір засновників кооперативу на отримання у приватну власність безоплатно земельної ділянки площею 11,4704 га, яка розташована по АДРЕСА_1 з метою її подальшого відчуження, що не відповідає меті інституту надання земельних ділянок безоплатно для поліпшення житлових умов учасників житлових кооперативів.
Враховуючи викладене, п. 12.1 додатку 1 до рішення 5 сесії Харківської міської ради 6 скликання "Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для розміщення об'єктів містобудування" від 23.02.2011 року № 154/11 суперечить діючому законодавству, оскільки вказане рішення прийнято в порушення вимог ст.41 Земельного кодексу України, ст.ст.133, 135, 137 ЖК та Примірного статуту. Під час прийняття вказаного рішення Харківська міська рада при вирішенні питання про надання ОК "ЖБК "Колонтроповс" безоплатно земельної ділянки площею 11,4704 га, яка розташована по АДРЕСА_1 повинна була з'ясувати правовий статус, мету та підстави створення цього кооперативу відповідно до ЖК та Примірного статуту.
Крім того, Харківська міська рада мала можливість з'ясувати вказані обставини, у зв'язку з тим, що рішення про створення ОК "ЖБК "Колонтроповс" та список його членів у разі створення саме ЖБК повинен був затвердити виконавчий комітет саме Харківської міської ради; відповідно до абз. 1 п.8 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11.12.1984 №470, облік таких громадян здійснюється виконавчим комітетом Харківської міської ради; статут ОК "ЖБК "Колонтроповс" зареєстрований саме в цьому виконавчому комітеті (т.с. І а.с. 23-30).
Аналогічна правова позиція суду знайшла своє відображення в постанові колегії суддів судових палат в адміністративних, господарських та цивільних справах Верховного Суду України під час прийняття постанови від 17.04.2014 №21-195а14.
Стаття 129 Конституції України встановлює, що судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості - є однією із основних засад судочинства.
У відповідності до ст. 4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.
Відповідно до статті 55 Конституції України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Всупереч вимог ст. 4-3 та ст. 33 ГПК України (судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень) відповідачі доказів на спростування викладених обставин та висновків суду не надали.
За таких обставин, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог про визнання незаконним та скасування п. 12.1 додатку 1 до рішення 5 сесії Харківської міської ради 6 скликання "Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для розміщення об'єктів містобудування" від 23.02.2011 року № 154/11.
Суд також враховує, що до аналогічного висновку прийшла колегія суддів Судових палат в адміністративних, господарських та цивільних справах Верховного Суду України під час прийняття постанови від 17.04.2014 у справі №21-195а 14.
Відповідно до ч.1 ст.111-28 ГПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України.
До аналогічних висновків неодноразово приходила колегія суддів Вищого господарського суду України при прийнятті рішень від 15.07.2014 у справі №922/291/13-г, від 15.10.2013 у справі №901/1432/13, від 14.03.2013 у справі №5002-22/1870-2012, від 19.04.2012 у справі №5002-4/3060-2011 та багатьох інших.
Відповідно до п. 15 ч. 1 статті 26 та статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування», рішення Конституційного суду України від 16.04.2009 р. № 7рп/2009 ненормативні акти місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, які вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, а тому не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи скасування.
Відповідно до вищенаведених положень статті 21 Цивільного кодексу України, ч. 10 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» такі акти з мотивів їхньої невідповідності чинному на час їх прийняття законодавству або визначеній законом компетенції органу, що їх прийняв та порушення у зв'язку з цим прав та інтересів позивача (держави, в інтересах якої подано позов прокурором) визнаються незаконними в судовому порядку.
Скасування таких актів не породжує наслідків для власника земельної ділянки, оскільки захист порушеного права у разі набуття права власності на земельну ділянку має вирішуватись за нормами цивільного законодавства. Розгляд такого позову не впливає на законність право- встановлювальних документів щодо права власності на земельну ділянку до розгляду спору про оскарження цих документів.
Тобто самостійний позов про визнання незаконними та скасування рішень органів місцевого самоврядування про передачу земельних ділянок не виконує функцію захисту прав особи, оскільки не впливає на права та обов'язки сторін таких правовідносин (у зв'язку з тим, що дія цих ненормативних актів вичерпується фактом їх виконання), що однак не виключає можливості їх оскарження у комплексному поєднанні з вимогами про визнання недійсними право- встановлювальних документів, виданих на підставі цих оскаржуваних актів.
Статтями 13, 14 Конституції України встановлено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Кожний громадянин має право користуватися природними об'єктами права власності народу відповідно до закону. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією.
Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із ст.12 Земельного кодексу України до повноважень Харківської міської ради, у тому числі, віднесено розпорядження землями територіальних громад та передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.
Положеннями ст.116 Земельного кодексу України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень.
З огляду на наведені обставини та норми, суд зазначає, що незаконне відчуження землі на підставі оспорюваного рішення ослаблює економічні основи місцевого самоврядування та відповідно інтереси держави у сфері земельних відносин, тобто внаслідок прийняття зазначеного рішення порушуються інтереси Держави.
Щодо позовних вимог прокурора про визнання недійсним державного акту НОМЕР_15 від 27 вересня 2012 року на право власності на земельну ділянку загальною площею 11,4704 га, яка розташована по АДРЕСА_1, суд зазначає наступне.
Відповідно до п. 2.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 11.05.2011 року № 6 "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин", державні акти про право власності або право постійного користування на земельну ділянку є документами, що посвідчують відповідне право і видаються на підставі рішень Кабінету Міністрів України, обласних, районних, Київської і Севастопольської міських, селищних, сільських рад, Ради Міністрів Автономної Республіки Крим, обласної, районної, Київської і Севастопольської міських державних адміністрацій.
У спорах, пов'язаних з правом власності або постійного користування земельними ділянками, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти про право власності чи постійного користування.
Разом з тим господарським судам слід враховувати, що право, посвідчене державними актами, є похідним від відповідного рішення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність чи в користування, а тому з огляду на приписи частини першої статті 16 ЦК України та статті 152 ЗК України захист прав осіб на земельні ділянки не може здійснюватися лише шляхом визнання відповідного державного акта недійсним, якщо рішення, на підставі якого видано цей державний акт, не визнано недійсним у встановленому порядку.
Положеннями ст. 140 Земельного кодексу України передбачено, що підставами припинення права власності на земельну ділянку є: а) добровільна відмова власника від права на земельну ділянку; б) смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця; в) відчуження земельної ділянки за рішенням власника; г) звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора; ґ) відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; д) конфіскація за рішенням суду; е) невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом.
Перелік підстав для припинення права власності на земельну ділянку, передбачений ст. 140 Земельного кодексу України, є вичерпним.
Отже, такої підстави припинення права власності на земельну ділянку, як скасування рішення органу виконавчої влади, на підставі якого було видано державний акт на право власності на земельну ділянку, Земельним кодексом України не передбачено. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного суду України від 12.09.2012 року у справі № 6-71цс12.
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимога прокурора про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку № НОМЕР_15 від 27 вересня 2012 року, загальною площею 11,4704 га, яка розташована по АДРЕСА_1, є похідною від вимоги про визнання недійсним та скасування п. 12.1 додатку 1 до рішення 5 сесії Харківської міської ради 6 скликання "Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для розміщення об'єктів містобудування" від 23 лютого 2011 року № 154/11.
У зв'язку з задоволенням позовних вимог в частині визнання незаконним та скасування п. 12.1 додатку 1 до рішення 5 сесії Харківської міської ради 6 скликання "Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для розміщення об'єктів містобудування" від 23 лютого 2011 року № 154/11, суд дійшов висновку про задоволення позову щодо визнання недійсним державного акту № НОМЕР_15 від 27 вересня 2012 року на право власності на земельну ділянку загальною площею 11,4704 га, яка розташована по АДРЕСА_1.
Розглянувши заяву прокурора про визнання причин пропуску позовної давності поважними та заяви про застосування наслідків спливу строків позовної давності Харківської міської ради та представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, - ОСОБА_1, суд зазначає наступне.
У Цивільному кодексі України позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України).
Відповідно до частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Тобто позовна давність встановлює строки захисту цивільних прав.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 ЦК України).
В пункті 2.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду № 10 від 29.05.2013 року "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" роз'яснено за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.
Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність сплила і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.
Як було наведено вище, внаслідок прийняття оспорюваного рішення, яке не відповідає вимогам закону порушено інтереси держави та першим відповідачем заявлено про застосування позовної давності.
Визначення початку відліку позовної давності, як зазначалось міститься в ст. 261 ЦК України, зокрема, відповідно до ч. 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Разом із тим ч.ч. 1, 2, 4 ст. 29 ГПК України встановлено, що прокурор бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, порушену за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду для представництва інтересів громадянина або держави. У разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. Прокурор, який бере участь у справі, несе обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.
Відповідно до п. 4.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 29.05.2013р. № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів", початок перебігу позовної давності визначається за правилами статті 261 ЦК України. Якщо у передбачених законом випадках з позовом до господарського суду звернувся прокурор, що не є позивачем, позовна давність обчислюватиметься від дня, коли про порушення свого права і про особу, яка його порушила, довідався або мав довідатися саме позивач, а не прокурор. У таких випадках питання про визнання поважними причин пропущення позовної давності може порушуватися перед судом, як прокурором, так і позивачем у справі.
У разі коли згідно із законом позивачем у справі виступає прокурор (ч. 2 ст. 29 ГПК України), позовна давність обчислюється від дня, коли про порушення або про особу, яка його допустила, довідався або мав довідатися відповідний прокурор.
Таким чином норма ч. 1 ст. 261 ЦК України про початок перебігу позовної давності, встановлені для особи, права або інтереси якої порушено, поширюються і на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.
Вказана правова позиція відповідає правовій позиції Вищого господарського суду України, викладеній в постанові від 04.08.2015 р. у справі № 922/1403/15.
Положеннями статті 268 Цивільного кодексу України (у редакції, чинній на час прийняття оспорюваного рішення Харківської міської ради) передбачено винятки із загального правила про поширення позовної давності на всі цивільні правовідносини і визначено вимоги, на які позовна давність не поширюється, зокрема у пункті 4 частини першої статті 268 цього Кодексу зазначено, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акту органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється.
Однак, згідно з підпунктом 2 пункту 2 розділу 1 Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» від 20 грудня 2011 року № 4176-VI пункт 4 частини першої статті 268 Цивільного кодексу України виключено. Цей Закон набрав чинності 15.01.2012 р.
До правовідносин, які виникли під час дії нормативно-правового акта, який згодом втратив чинність, застосовуються його норми, а до правовідносин, що виникли раніше і регулювалися нормативно-правовим актом, який втратив чинність, але права і обов'язки зберігаються і після набрання чинності новим нормативно-правовим актом, застосовуються положення нових актів цивільного законодавства.
Оскільки положення пункту 4 частини першої статті 268 Цивільного кодексу України за своєю суттю спрямоване на захист прав власників та інших осіб від держави, то з огляду на статус держави та її органів як суб'єктів владних повноважень, дія цієї норми не поширюється на позови прокуратури, які пред'являються від імені держави і спрямовані на захист прав державної чи комунальної власності, порушеного незаконними правовими актами органу місцевого самоврядування.
Отже, на такі позови, в тому числі й на позов у даній справі, поширюються положення статті 267 Цивільного кодексу України щодо загальної позовної давності.
Аналогічну правову позицію у подібних правовідносинах викладено у постановах Верховного суду України від 16.09.2015 р. у справі № 6-68гс15 від 30.09.2015 р. у справі № 910/3724/14.
В п. 1.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 29.05.2013р. № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" роз'яснено, що позовна давність, за визначенням статті 256 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність є інститутом цивільного права і може застосовуватися виключно до вимог зі спорів, що виникають у цивільних відносинах, визначених у частині першій статті 1 ЦК України, та у господарських відносинах (стаття 3 Господарського кодексу України, далі - ГК України).
Водночас необхідно мати на увазі, що, оскільки закон (пункт 10 частини другої статті 16, стаття 21 ЦК України, абзац третій частини другої статті 20 ГК України) визначає визнання недійсними актів державних та інших органів, що суперечать законодавству і порушують права та законні інтереси осіб, як спосіб захисту цивільних прав, то до позовних заяв юридичних осіб і зазначених громадян про визнання недійсними таких актів застосовується загальна позовна давність, яка згідно ст. 257 ЦК України, встановлюється тривалістю у три роки.
Частиною 2 статті 2 Господарського процесуального кодексу України визначено, що прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до господарського суду прокурор зазначає про це в позовній заяві.
Відповідним суб'єктом здійснення державою своїх цивільних прав в даному випадку є прокурор, який згідно із ст. 121 Конституції України, ст. 1 Закону України "Про прокуратуру" здійснює прокурорський нагляд за додержанням і правильним застосуванням законів місцевими радами, їх виконавчими органами, з відповідними наслідками прокурорського нагляду, в тому числі і шляхом звернення до суду з позовом в інтересах держави.
Таким чином, до спірних правовідносин за позовом прокурора встановлюється загальна позовна давність, яка, згідно ст. 257 Цивільного кодексу України, становить три роки.
З протоколу пленарного засідання сесії Харківської міської ради від 23.02.2011 р., на якому було прийнято рішення вбачається, що був присутній прокурор міста Харкова.
Таким чином, обізнаність вказаного прокурора з оскаржуваним рішенням є доведеною з дати ухвалення рішення - з 23.02.2011 р.
У зв'язку із обізнаністю з 23.02.2011 р. прокурора м. Харкова про прийняття оскаржуваного рішення Харківської міської ради, згідно із Постановою Верховного Суду України від 29.10.2014р. № 6-152цс14, також є обізнаними всі інші органи прокуратури, оскільки вони становлять єдину централізовану систему відповідно до 121 Конституції України , ст. 6 Закону України "Про прокуратуру".
У Постанові Судової палати у цивільних господарських справах Верховного Суду України від 29.10.2014 р. № 6-152 визначено, що за змістом норми частини першої статті 261 ЦК України для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.
При цьому, норма частини першої статті 261 Цивільного кодексу України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.
У своїй постанові № 3-23гс14 від 27.05.2014р. Верховний Суд України дійшов висновку, що перебування прокурора м. Харкова під час пленарного засідання міської ради, на якому було прийняте оскаржуване рішення, є початком перебігу строку позовної давності, згідно ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України, норми якої також розповсюджуються і на звернення прокурора до суду. Та початок перебігу строку позовної давності починає свій перебіг не з дати здійснення прокурором перевірки оскаржуваного рішення, а з дати, коли прокурору було відомо про існування оскаржуваного рішення.
Проте, позов про скасування спірного рішення було подано прокурором міста Харкова до господарського суду лише 17.07.2015р., тобто після спливу 24.02.2014 р. загальної позовної давності тривалість у три роки.
Частиною 4 статті 267 Цивільного кодексу України визначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Одночасно, прокурор звернувся до суду із заявою про визнання причин пропуску позовної давності поважними.
Відповідно до ч. 5 ст. 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причинами пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але згідно положень частини п'ятої статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску строку позовної давності.
Чинне законодавство не містить переліку поважних причин, за наявності яких строк позовної давності може бути поновлено. Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об'єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.
Прокурор в обґрунтування вищевказаної заяви наголошує на те, що великий обсяг документів, котрі підлягають дослідженню органами прокуратури та складнощі пов'язані із створенням відповідачами прокурору штучних перешкод у проведенні відповідної перевірки, а також велика кількість подібних до спірного випадків із винесенням відповідачем - Харківською міською радою аналогічних рішень на користь інших кооперативів відмінних, але пов'язаних між собою тощо, заслуговують на увагу і свідчать про наявність об'єктивних перешкод, які дійсно заважали подати прокурору позов у визначений строк.
Крім того, прокуратурою опрацьовано постанову колегії суддів Судових палат в адміністративних, господарських та цивільних справах Верховного Суду України від 17.06.2014 №21-195а14 за позовом заступника прокурора Київської області в інтересах держави до Коцюбинської селищної ради Київської області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - житлово-будівельного кооперативу «Моноліт», про визнання протиправним і скасування рішення.
Вивченням вказаної постанови встановлено, що органи місцевого самоврядування при вирішенні питання про надання житлово-будівельним кооперативам безоплатно земельних ділянок зобов'язані з'ясувати правовий статус, мету та підстави створення цього кооперативу відповідно до ЖК та Примірного статуту.
З огляду на вищевказану постанову Верховного Суду України та інформаційний листа Генеральної прокуратури України від 19.08.2014 № 05/1/1-86вих612окв14 про правову позицію Верховного Суду України щодо розпорядження землями населених пунктів, межі яких не встановлені, та щодо передачі земель у власність житлово-будівельним кооперативам, прокуратурою міста організовано вивчення щодо додержання житлово-будівельним кооперативам вимог чинного законодавства в частині дотримання порядку створення кооперативу.
Господарський суд, дослідивши вищевказані обставини, про які наголошує прокурор в обґрунтування заяви про визнання поважними причин пропуску позовної давності, з огляду на наявні порушення щодо порядку передачі земельної ділянки ОК "ЖБК "Колонтроповс" та, відповідно, наведені обставини, які обґрунтовують матеріально-правову вимогу прокурора про визнання незаконним рішення Харківської міської ради, прокуратурою виявлено у 2015 році під час опрацювання відповідних матеріалів (документів та матеріалів, що стали підставою для прийняття відповідного рішення, у тому числі статуту, реєстраційної справи), отриманих в межах повноважень, наданих п. 2 ч. 1 ст. 20 Закону України "Про прокуратуру" (від 05.11.1991 №1789-ХІІ, у відповідній редакції), а також встановлення судом факту невідповідності спірного рішення Харківської міської ради вимогам діючого законодавства, що є підставою для визнання поважними причинами пропущення позовної давності, оскільки інтереси та порушене право Держави підлягає захисту.
На підставі викладеного, відповідно до ст.ст.6, 13, 14, 19, Конституції України, ст. ст. 21, 256, 267 Цивільного кодексу України, ст.ст. 12, 41, 116 Земельного кодексу України, ст. 94 Господарського кодексу України, ст. 6 Закону України "Про кооперацію", ст.ст.133, 135, 137 Житлового кодексу УРСР та керуючись ст.ст. 1, 4, 4-3, 4-7,29, 32-34, 43, 44, 48, 49, 75, ст.ст. 82-85 ГПК України, окрема думка судді Ємельянової О.О. зводиться до необхідності повного задоволення позовних вимог; визнання недійсним та скасування п. 12.1 додатку 1 до рішення 5 сесії Харківської міської ради 6 скликання "Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для розміщення об'єктів містобудування" від 23.02.2011 року № 154/11; визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку від 27 вересня 2012 року площею 11,4704 га, яка розташована по АДРЕСА_1.
Суддя О.О. Ємельянова