ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.03.2016 р. Справа № 917/181/16

За позовом Львівської обласної організації всеукраїнської профспілки працівників і підприємств торгівлі, громадського харчування та послуг (вул. Угорська, буд. 22, м. Львів, 79034; юридична адреса: вул. Чайковського, буд. 6, м. Львів, 79005)

до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (вул. Вовка, буд.80/30, кв. 79, м. Миргород, Полтавська обл., 37600)

про визнання договору розірваним та стягнення 29520,00 грн.

Суддя Безрук Т. М.

Представники:

від позивача: не зявився

від відповідача: ОСОБА_2

Розглядається позовна заява про 1) визнання розірваним з 18.08.2014р. договору (правочину) на проживання 48 людей з 22.08.2014р. по 24.08.2014р. в готелі "Миргород" в м. Миргород Полтавської області; 2) стягнення 29520,00 грн. передоплати.

Відповідач у відзиві проти позову заперечує, посилаючись на те, що позивач не надав суду всіх документів, що стосуються суті спору; між сторонами відсутні будь-які договірні відносини; відповідач не брала на себе будь-якого зобовязання перед позивачем на суму 29250,00 грн.; відповідач не зобовязувалась надавати послуги з розміщення у готелі "Миргород" визначених позивачем осіб, тобто позивач здійснив оплату за проживання випадкових 48 осіб у період з 22.08.2014р. по 24.08.2014р.; відповідач пропонувала розмістити членів профкому в готелі до 31.12.2015р. на спірну суму; грошові кошти у сумі 8380,00 грн. за харчування були повернуті позивачу; позовна заява підписана представником позивача з перевищенням його повноважень за довіреністю.

В судовому засіданні 31.03.2016р. судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення згідно ст. 85 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив:

Первинна профспілкова організація ТОВ ТВК «Львівхолод» входить до складу Львівської обласної організації всеукраїнської профспілки працівників і підприємців торгівлі, громадського харчування та послуг, що підтверджено виконавчим комітетом останньої за листом від 25.03.2016р.

Львівська обласна організація всеукраїнської профспілки працівників і підприємців торгівлі, громадського харчування та послуг видала довіреність № 2 від 02.01.2014р., за якою голова профспілкового комітету ТОВ ТВК «Львівхолод» ОСОБА_3 уповноважений укладати та підписувати договори, фінансові та бухгалтерські документи, розпоряджатися коштами в межах повноважень довірителя - Львівської обласної організації всеукраїнської профспілки працівників і підприємців торгівлі, громадського харчування та послуг.

На підставі усних домовленостей між Профспілковим комітетом ТзОВ ТВК "Львівхолод" в особі ОСОБА_3, який діє на підставі Довіреності №2 від 02.01.2014р. та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 (далі - відповідач), позивач замовив у відповідача послуги щодо проживання 48 людей починаючи з 22.08.2014 по 24.08.2014р. в готелі "Миргород" в м. Миргород Полтавської обл. Зазначені обставини визнаються позивачем у позові, відповідачем у відзиві а також підтверджуються наявними у справі документами.

На оплату вказаних послуг відповідач виписав позивачу рахунок-фактуру № 79/1 від 17.06.2014р. на суму 29520,00 грн. (оплата 24 номерів для проживання в готелі в період 22.08.2014р. 24.08.2014р.), рахунок-фактуру № 107 від 11.07.2014р. на суму 8380,00 грн. (оплата 1 номеру для проживання в готелі в період 22.08.2014р. 24.08.2014р. та послуги харчування); (а.с.11-12).

Відповідач здійснив оплату на суму 37900,00 грн. Зазначене підтверджується платіжним дорученням №29 від 23.06.2014р. на суму 29520,00 грн. та платіжним дорученням № 42 від 30.07.2014р. на суму 8380,00грн. з призначеннями платежу оплата за проживання та харчування згідно рахунків №79/1 № 107(а.с.13-14).

11.08.2014р. за вих. №75 позивач направив відповідачу лист про скасування запланованої поїздки на 22-25 серпня 2014 р. м. Миргород та прохання повернути перераховані кошти, що підтверджується реєстром рекомендованої кореспонденції від 13.08.2014р. та фіскальним чеком від 13.08.2014р. (а.с.15-17).

Відповідно до відміток на конверті даний лист був відісланий 15.08.2014р., а отриманй відповідачем 22.08.2014р. (а.с.64).

02.09.2014р. відповідач повернув позивачеві 8380,00 грн. невикористаних коштів за харчування, що підтверджується випискою банку по особовому рахунку позивача (а.с.18).

18.09.2014р. позивач направив відповідачу претензію № 86 з вимогою погасити заборгованість у сумі 29520,00грн. (а.с.65).

Відповідач у відповіді на претензію повідомив про відмову повертати грошові кошти, посилаючись на те, що позивач письмового договору з відповідачем не уклав, у разі відмови гостя від заїзду готель грошові кошти не повертає, з одержаних коштів були сплачені всі податки до бюджету (а.с.19-21).

Протягом грудня 2014р. червня 2015р. сторони листувалися з питань укладення договору щодо зарахування сплачених коштів в рахунок майбутніх замовлень на проживання, проте згоди з цього питання сторони не досягли, відповідний договір не був укладений (а.с.66-77).

З огляду на зазначене позивачем заявлено позовні вимоги про визнання розірваним з 18.08.2014р. договору (правочину) на проживання 48 людей з 22.08.2014р. по 24.08.2014р. в готелі "Миргород" в м. Миргород Полтавської області; 2) стягнення 29520,00 грн. передоплати.

Відповідно до ч. 2 ст. 509, ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

За ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч. 4 ст. 203 ЦК України).

Згідно ст. 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Статтею 208 ЦК України передбачено, що правочини між юридичними особами належить вчиняти у письмовій формі. Разом з тим, за ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією з сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Тобто, недодержання простої письмової форми, якщо такий наслідок прямо не передбачений законом, не тягне за собою недійсність правочину, а лише позбавляє сторони права у разі виникнення спору посилатися для підтвердження угоди на показання свідків.

Надані в матеріалах справи рахунок відповідача на оплату з зазначенням кількості, ціни та загальної вартості послуг проживання в готелі «Мирогород***», термінів проживання, виду та кількості готельних номерів, рахунок на оплату вартості харчування в період проживання, проведення повної попередньої оплати вказаних послуг, свідчать про те, що між сторонами в даному випадку було досягнуто усної угоди щодо надання відповідачем послуг позивачу з проживання в готелі.

Відповідно до ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобовязується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобовязується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно ст.907 ЦК України договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін.

Згідно ч. 3 ст. 651 ЦК України у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Позивач в односторонньому порядку відмовився від договору, направивши відповідачу лист від 11.08.2014р., в якому повідомив про скасування поїздки та прохав повернути кошти.

Факт припинення договірних відносин з позивачем відповідачем не заперечується.

З огляду на викладене, позовні вимоги про визнання розірваним з 18.08.2014р. договору (правочину) на проживання 48 людей з 22.08.2014р. по 24.08.2014р. в готелі "Миргород" в м. Миргород Полтавської області, задоволенню не підлягають, оскільки на дату звернення з даним позовом відповідач визнавав факт припинення спірного правочину, тому не порушував прав позивача в цій частині.

Способи захисту порушеного права визначені ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України, відповідно до якої, суд може захистити цивільне право або інтерес сторони лише способом, що встановлений договором або законом.

Визнання договору розірваним не відноситься до встановлених законом способів захисту цивільних прав. Зазначені факти можуть бути встановлені судом і їм надана відповідна оцінка при розгляді матеріальних вимог по суті спірних правовідносин.

Заявлення вимог, що не відповідають матеріально-правовим способам захисту порушеного права є підставою для відмови у позові.

Згідно п.3 інформаційного листа Вищого господарського суду України №01-8/2229 від 25.11.2005р., дійшовши висновку, що предмет позову не відповідає встановленим законом або договором способам захисту прав, суд повинен відмовити у позові, а не припиняти провадження у справі за її непідвідомчістю суду.

Вимоги про визнання договору (правочину) розірваним не відповідають встановленому законом способу захисту порушеного права, тому не можуть бути задоволені судом.

Як було встановлено вище судом, між сторонами склались правовідносини з надання послуг, що мають окреме правове регулювання, в тому числі щодо наслідків відмови від договору.

Згідно ч.2, ч.4 ст. 214 ЦК України особи, які вчинили дво- або багатосторонній правочин, мають право за взаємною згодою сторін, а також у випадках, передбачених законом, відмовитися від нього, навіть і в тому разі, якщо його умови повністю ними виконані. Правові наслідки відмови від правочину встановлюються законом або домовленістю сторін.

В ст. 907 ЦК України визначено, що порядок і наслідки розірвання договору про надання послуг визначаються домовленістю сторін або законом.

Згідно ч.4 ст. 653 ЦК України сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч.2 ст. 903 ЦК України у разі неможливості виконати договір про надання послуг, що виникла не з вини виконавця, замовник зобов'язаний виплатити виконавцеві розумну плату. Якщо неможливість виконати договір виникла з вини замовника, він зобов'язаний виплатити виконавцеві плату в повному обсязі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як свідчать надані докази, листом від 11.08.2014р. позивач в односторонньому порядку відмовився від оплачених послуг.

Цю відмову відповідач отримав лише 22.08.2014р., тобто в день запланованого розселення людей (а.с.63-64).

Жодних доказів наявності вини виконавця (тобто відповідача) в ненаданні спірних послуг позивачем суду не надано.

Оскільки угода про надання послуг була розірвана за ініціативою позивача, послуги не були надані з вини замовника (позивача), то за приписами ч. 2 ст. ст. 903 ЦК України позивач зобов'язаний виплатити виконавцеві плату в повному обсязі.

Таким чином, позовні вимоги про стягнення 29520,00 грн. вартості послуг задоволенню не підлягають.

З огляду на викладене, у позові слід відмовити повністю.

Керуючись ст.ст. 49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

У позові відмовити повністю.

Повне рішення складено та підписано: 05.04.2016р.

Суддя Безрук Т. М.