ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2016 року Справа № 908/511/16

Господарський суд Миколаївської області, у складі судді Гриньової-Новицької Т.В.,

за участю представників сторін:

від позивача: представник не зявився

від відповідача: ОСОБА_1, дов. №056 від 02.02.2016,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом Публічного акціонерного товариства Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат,

69032, м. Запоріжжя, Південне шосе, 15,

до Товариства з обмеженою відповідальністю Охорона МГЗ,

57286, Миколаївська область, Жовтневий район, с. Галицинове, вул. Набережна, 48,

про визнання договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

29.02.2016 до Господарського суду Миколаївської області, разом з ухвалою Господарського суду Запорізької області від 23.02.2016 про направлення справи №908/511/16 за територіальною підсудністю, надійшла позовна заява Публічного акціонерного товариства «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» (далі - позивач) про визнання недійсним договору №163Д(2012)/18 від 01.06.2012, укладеного з Товариством з обмеженою відповідальністю «Охорона МГЗ» (далі - відповідач). Також позивач просить суд стягнути з відповідача судові витрати у сумі 1378 грн.

Відповідач позов не визнав, вважає його цілком безпідставним і таким, що поданий позивачем шляхом зловживання своїми процесуальними правами та з метою уникнення відповідальності зі сплати боргу за оспорюваним Договором у сумі 765258 грн. 16 коп., адже спір про стягнення з ПАТ «ЗАлК» вказаної суми розглядається Господарським судом Запорізької області у справі №908/20/16.

Крім того, вважаючи, що трирічний строк позовної давності для вимог про визнання недійсним Договору від 01.06.2012 сплинув 01.06.2015, відповідач просить суд застосувати позовну давність та відмовити позивачу у позові.

Ухвалою від 03.03.2016 (а.с. 1) Господарський суд Миколаївської області прийняв позовну заяву, призначив її до розгляду у судовому засіданні 22.03.2016 та зобовязав сторін надати низку доказів, встановивши термін виконання не пізніше 18.03.2016.

Як вбачається з поштових повідомлень (а.с. 31,32), позивач отримав вказану ухвалу 09.03.2016, а відповідач 10.03.2016.

Вимоги суду, викладені в ухвалі від 03.03.2016, відповідач виконав вчасно і в повному обсязі, позивач не виконав, про поважність причин ненадання документів суду не повідомив. За таких обставин суд розглянув справу за наявними в ній матеріалами відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК).

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши і оцінивши докази у їх сукупності, господарський суд дійшов висновку про відмову у позову, виходячи з такого:

01.06.2012 між сторонами був укладений договір з надання послуг охорони №163Д(2012)/18 від 01.06.2012 (далі - ОСОБА_2), за умовами якого позивач доручає, а відповідач бере на себе зобовязання за оплату здійснювати охорону обєктів позивача, зазначених у додатку №1 до Договору (Дислокація контрольно-пропускних, контрольно-проїзних пунктів та постів ПАТ «ЗАлК»).

Розділом 2 Договору сторони встановили, що плата за послуги хорони складає 457320 грн. на місяць і здійснюється позивачем шляхом перерахування відповідачу у наступному порядку:

- до 20 числа поточного місяця 159600 грн.;

- не пізніше 5 числа місяця, наступного за звітнім остаточний розрахунок на підставі рахунку та акту виконаних робіт.

Сума Договору може змінюватися на підставі обґрунтованого розрахунку відповідача шляхом підписання додаткових угод до Договору.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на наступні обставини:

1 договір є фіктивним, оскільки у сторін був відсутній намір щодо надання та отримання послуг за вказаним договором;

2 додаткову угоду №10 від червня 2015 року до оспорюваного Договору підписано в.о. генерального директора ПАТ «ЗАлК» з перевищенням повноважень, встановлених Статутом.

В якості правових підстав недійсності Договору, позивач посилається на ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України (далі - ГК), згідно з якою господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Згідно зі ст. 234 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, є фіктивним. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Відповідно до ст. 203 ЦК зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу є підставою недійсності правочину (ст. 215 ЦК).

Позивач вважає, що під час укладення оспорюваного Договору сторонами порушені положення ч.ч. 2, 5 ст. 203 ЦК: укладаючи Додаткову угоду №10 до Договору, посадова особа позивача не мала достатнього обсягу цивільної дієздатності; сторони Договору не мали на меті реальне настання правових наслідків, що обумовлені Договором.

Проте з цим погодитися не можна, виходячи з такого:

- на спростування позову відповідач надав суду низку доказів (а.с. 36-92), з яких вбачається, що ОСОБА_2 виконувався сторонами з моменту укладення (01.06.2012) і до моменту розірвання (01.10.2015) Додатковою угодою №11 від 30.09.2015 до Договору (а.с. 49). Таким чином, твердження позивача про фіктивність Договору спростовується Актами виконаних робіт, виписками по рахунку відповідача, а також Додатковою угодою №11 від 30.09.2015 до Договору, якою зі ініціативою позивача ОСОБА_2 було достроково розірвано з 01.10.2015. При цьому позивач взяв на себе зобовязання в термін до 30.11.2015 погасити заборгованість за надані послуги охорони у сумі 765258 грн. 16 коп., що існує на момент дострокового розірвання Договору (п. 4 Додаткової угоди №11 від 30.09.2015).

- згідно зі ст. 241 ЦК правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Подальше схвалення позивачем оспорюваного Договору підтверджено матеріалами справи, а саме: після підписання Додаткової угоди №10 від 16.06.2015 (а.с. 67) позивач одержував надані відповідачем послуги, про що складав акти виконаних робіт від 28.08.2015, 30.09.2015 (а.с. 68, 69), сплачував отримані послуги платіжними дорученнями №1944 від 18.08.2015 у сумі 182870 грн., №1878 від 04.09.2015 у сумі 170000 грн.

До того ж згідно зі ст. 217 ЦК недійсність окремої частини правочину, якою є Додаткова угода №10 від 16.06.2015, не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому оспорюваного Договору, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Крім того, згідно зі ст. 33 ГПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, однак своє твердження про те, що Додаткову угоду №10 від 16.06.2015 було підписано в.о. генерального директора з перевищенням повноважень, передбачених Статутом, позивач не підтвердив належними і допустимими доказами - копію Статуту не надав ані до позовної заяви, ані на вимогу суду (а.с. 1).

З огляду на вищенаведене суд не вбачає підстав для задоволення позову.

Щодо клопотання відповідача про застосування позовної давності до позовних вимог про визнання Договору недійсним суд виходить з такого: згідно зі ст. ст. 256, 257, 264 ЦК позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

З матеріалів справи вбачається, що позивач систематично вчинював дії, які свідчили про визнання ним свого обовязку щодо оплати отриманих послуг охорони, наявність боргу у сумі 765258 грн. 16 коп. визнав у Додатковій угоді №11 від 30.09.2015.

За таких обставин, згідно з ч. 3 ст. 264 ЦК перебіг позовної давності для вимог про визнання Договору недійсним, після переривання почався заново з 30.09.2015, тому суд вважає, що позов предявлено позивачем в межах трирічного строку позовної давності.

Виходячи з вищенаведеного, керуючись ст. ст. 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 ГПК.

Згідно зі ст. ст. 51, 84 повне рішення складено та підписано 28 березня 2016 року.

Суддя Т.В.Гриньова-Новицька