донецький апеляційний господарський суд

Постанова

Іменем України

29.03.2016р. справа №908/394/16

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: суддівОСОБА_1 ОСОБА_2, ОСОБА_3
при секретарі судового засідання ОСОБА_4
за участю представників:
від позивача: не зявився
від відповідача:не зявився
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргуПублічного акціонерного товариства «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» м. Запоріжжя
на рішення господарського суду Запорізької області
від29.02.2016р.
по справі№908/394/16 (суддя Гандюкова Л.П.)
за позовом:Публічного акціонерного товариства «Запорізький завод феросплавів» м. Запоріжжя
до відповідача:Публічного акціонерного товариства «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» м. Запоріжжя
простягнення суми пені в розмірі 172 195,00грн.

В С Т А Н О В И В:

Публічне акціонерне товариство «Запорізький завод феросплавів» м. Запоріжжя звернулось до господарського суду Запорізької області з позовом до Публічного акціонерного товариства «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» м. Запоріжжя про стягнення суми пені в розмірі 172 195,00грн. за порушення грошового зобовязання.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 29.02.2016р. у справі №908/394/16 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» на користь Публічного акціонерного товариства «Запорізький завод феросплавів» пеню в сумі 142284грн.68коп., судовий збір у сумі 2134грн.27коп. В решті позовних вимог відмовлено.

Публічне акціонерне товариство «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» м. Запоріжжя, не погодившись з прийнятим судовим рішенням, звернулось до Донецького апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду Запорізької області від 29.02.2016р. по справі №908/394/16 скасувати в частині задоволення позовних вимог та прийняти нове, яким відмовити позивачу в повному обсязі.

Підставами для скасування рішення скаржник вважає порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також неповне зясування обставин, що мають значення для справи.

Апелянт зазначає, що оскільки позивачем порушено умови договору, щодо передачі відповідачеві повного пакету документів, тому перебіг строку виконання грошового зобовязання повинен починатись з моменту отримання відповідачем документів, а не з моменту підписання накладних.

Також скаржник вважає, що нарахування пені є безпідставним, оскільки у нього не було можливості на здійснення оплати за поставлений товар у порядку та строк, встановлений договором, через несвоєчасність надання позивачем документів.

Крім того, відповідач посилається на те, що судом безпідставно були прийняті до уваги копії накладних, у якості доказів отримання ним товару за договором, які підписані ОСОБА_5 та ОСОБА_6 без довіреностей.

Представник позивача у судове засідання не прибув, причини неприбуття суду не повідомив, направив відзив, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення без змін.

Представник відповідача у судове засідання не прибув, причини неприбуття суду не повідомив.

Судова колегія вважає можливим здійснити розгляд справи у відсутності представників сторін за наявними матеріалами справи, оскільки їх було повідомлено про день та час судового засідання належним чином відповідно до вимог Господарського процесуального кодексу України.

Колегія суддів Донецького апеляційного господарського суду відповідно до ст.101 Господарського процесуального кодексу України, на підставі встановлених фактичних обставин, переглядає матеріали господарської справи та викладені в скарзі доводи щодо застосування судом при розгляді норм матеріального та процесуального права, що мають значення для справи. Апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши матеріали господарської справи, апеляційну скаргу, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія апеляційної інстанції встановила.

Як вбачається з матеріалів справи, 26.05.2015р. між Публічним акціонерним товариством «Запорізький завод феросплавів» (Постачальник) та Відкритим акціонерним товариством «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» (Покупець) було укладено договір поставки № 11-15/94/20/2015/1256, за умовами якого постачальник зобовязався поставити та передати у власність покупця, а покупець зобовязався прийняти та оплатити згідно з п. 3.3 даного договору феросплави (у подальшому товар), на протязі строку з 01.07.2015 р. по 31.12.2015 р., на умовах, у кількості та строки, зазначені в специфікаціях до даного договору, які є його невідємною частиною (п. 1.1 Договору).

Згідно з п. 3.10 загальна вартість по договору визначається загальною сумою вартості всіх специфікацій (додатків) до даного договору.

Відповідно до п. 2.1.1. датою поставки товару та моментом переходу права власності, відповідно до п. 2.1.1 договору, вважається дата оформлення постачальником накладної перевізника (ПАТ «ЗФЗ»), при сумісному прийманні, та визначення ваги на ПАТ «ЗФЗ», підтверджена сертифікатом якості постачальника.

За умовами п. 3.3. Договору покупець проводить оплату товару, що постачається, шляхом перерахування грошових коштів на рахунок постачальника на протязі 30-ти банківських днів від дати поставки товару.

Відповідно до п. 8.6 Договору договір вступає в силу з 01.07.2015р. та діє до 31.12.2015р., чи до його розірвання в установленому законом порядку. У частині взаєморозрахунків договір діє до повного виконання зобовязань сторонами.

Відповідно до п. 1.1 шістнадцятої редакції статуту Публічного акціонерного товариства «Запоріжсталь», найменування Відкритого акціонерного товариства «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» викладене відповідно до вимог та положень Закону України «Про акціонерні товариства» № 514-VI від 17.09.2008р. як Публічне акціонерне товариство «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь».

З матеріалів справи вбачається, що сторонами підписані як додатки до договору Специфікації: №4 від 02.09.2015р., №5 від 02.10.2015р. та №6 від 03.11.2015р., відповідно до яких сторони узгодили найменування, упаковку, якість, кількість та ціну продукції.

Договір та специфікації до нього підписані та засвідчені печатками сторін без заперечень.

Оцінивши зміст спірного договору, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що останній за правовою природою є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм глави 54 Цивільного кодексу України та статей 264-271 Господарського кодексу України.

Згідно з статтею 265 Господарського кодексу України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобовязується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобовязується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобовязується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не повязаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобовязується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Згідно ст.ст. 526, 527 Цивільного кодексу України боржник зобовязаний виконати свій обовязок та зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору позивачем поставлений товар, що підтверджується видатковим накладними: №№ 247, 248 від 30.09.2015р., №№ 249, 250 від 06.10.2015р., № 251 від 07.10.2015р., № 252 від 08.10.2015р., №№ 253, 254 від 09.10.2015р., № 258 від 14.10.2015 р., № 259 від 15.10.2015р., №№ 260, 261 від 16.10.2015р., № 262 від 19.10.2015р., № 263 від 20.10.2015р., № 264 від 21.10.2015р., №265 від 22.10.2015р., № 266 від 23.10.2015р., № 267 від 24.10.2015р., № 268 від 26.10.2015р., № 269 від 27.10.2015р., № 270 від 28.10.2015р.

Вищезазначені видаткові накладні підписані обома сторонами.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач повністю розрахувався за отриманий товар, що підтверджується платіжними дорученнями № 215276 від 17.11.2015 р. на суму 2510720,87 грн., № 216618 від 24.11.2015 р. на суму 10876530,02 грн., № 218910 від 08.12.2015 р. на суму 15000758,67 грн., № 219732 від 10.12.2015 р. на суму 4184433,66 грн.

Щодо посилання відповідача на те, що момент оплати за Договором від 26.05.2015р. №11-15/94/20/2015/1256 не настав, оскільки позивач в повному обсязі не надіслав відповідачу пакет документів, зазначених в п. 3.8. Договору, колегія суддів зазначає наступне.

Пунктом 4.9. Договору сторони погодили, що поставка в рамках договору здійснюється з додержанням Інструкції про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання по якості, затвердженої постановою Держарбітражу від 25 квітня 1966р. № П-7 (надалі Інструкція П-7).

За вимогами пункту 14 Інструкції П-7 приймання продукції по якості та комплектності проводиться у точній відповідності із стандартами, технічними умовами, основними та особливими умовами поставки, іншими обов'язковими для сторін правилами, а також супроводжувальним документам, які підтверджують якість та комплектність поставленої продукції (технічний паспорт, сертифікат, посвідчення щодо якості, рахунок-фактура, специфікація та інше). Відсутність зазначених супроводжувальних документів або деяких з них не зупиняє приймання продукції. В цьому випадку складається акт про фактичну якість та комплектність поставленої продукції та в акті зазначається які документи відсутні.

Отже, нескладання відповідачем за відповідними поставками згідно вимог Інструкції П-7 акту про відсутність будь-яких документів в пакеті товаросупроводжувальних документів є підтвердженням надання позивачем всіх необхідних документів.

Відповідач, ані в суді першої інстанції, ані в апеляційному суді не надав доказів на підтвердження обставин, про які зазначає та не довів факту порушення постачальником (позивачем по справі) строків передачі товаросупроводжувальних документів.

Статтею 666 Цивільного кодексу України визначено, якщо продавець не передає покупцеві приналежності товару та документи, що стосуються товару та підлягають переданню разом з товаром відповідно до договору купівлі-продажу або актів цивільного законодавства, покупець має право встановити розумний строк для їх передання. Якщо приналежності товару або документи, що стосуються товару, не передані продавцем у встановлений строк, покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу та повернути товар продавцеві.

Проте, відповідач не надав доказів скоєння дій, передбачених зазначеною нормою права або умовами договору.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що відповідач не довів прострочку кредитора в розумінні ст. 613 Цивільного кодексу України.

Як вбачається з платіжних доручень, долучених позивачем до матеріалів справи, оплата за товар була здійснена відповідачем повністю. Заборгованість за отриманий товар відсутня, однак відповідач за отриманий за договором поставки від 26.05.2015р. № 11-15/94/20/2015/1256 товар розрахувався з прострочкою, відповідно до наданого розрахунку, окрім поставок, здійснених 09.10.2015р. на суму 1255686,38грн. та суму 762149,44грн., 26.10.2015р. на суму 1332655,08грн., 27.10.2015р. на суму 1352207,93грн., 28.10.2015р. на суму 1350591,56грн.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно з вимогами пункту 7 статті 193 Господарського кодексу України та статей 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У звязку з тим, що за поставлену продукцію відповідач вчасно не розрахувався позивач просить стягнути пеню у розмірі 172 195,00грн. за період з 12.11.2015р. по 09.12.2015р.

Пунктом 7.6 Договору сторони визначили, що в разі порушення покупцем строків оплати за поставлений товар, передбачених даним договором поставки пунктом 3.3, покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла у відповідному періоді, за кожен день прострочення оплати.

За приписами статей 611, 612 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Такий вид забезпечення виконання зобовязання як пеня та її розмір встановлено частиною третьою статті 549 Цивільного кодексу України, частиною шостою статті 231 Господарського кодексу країни, статтями 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» та частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України.

Відповідно до п.6 ст.232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Таким чином, перевіривши арифметичний розрахунок суми пені, приймаючи до уваги вищевикладені обставини щодо моменту виникнення обовязку з оплати продукції, не враховуючи в період прострочення 30-ий банківський день та день оплати, колегія суддів погоджується з висновком господарського суду, що задоволенню підлягає вимога про стягнення пені у розмірі 142 284,68грн. за період з 12.11.2015р. по 09.12.2015р.

Крім того, апелянтом було заявлено клопотання про зменшення суму пені на 50% та надання відстрочки виконання рішення строком на 6 місяців, яке обґрунтовано знаходженням у скрутному матеріальному становищі.

Згідно п.п. 3, 6 ч. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання та відстрочити виконання рішення.

Підстави звільнення від відповідальності за порушення зобов"язання визначені у ст.617 Цивільного кодексу України. Так, особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, відсутність у боржника необхідних коштів.

Відсутність коштів у боржника взагалі не вважається неможливістю виконання грошового зобов"язання, яке б звільняло його від відповідальності. Про це прямо зазначено в ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України та ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України, яка регулює відповідальність за порушення грошового зобов"язання.

Статтею 233 Господарського кодексу України визначено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Разом з тим, відповідно до п. 3.17.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року, вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Зі змісту зазначених норм вбачається, що зменшення розміру заявленої до стягнення пені є правом суду, який, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені.

Підставою для відстрочки виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. Вирішуючи питання про відстрочку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім'ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

При цьому заявник, в обґрунтування вищезазначених клопотань, посилається на скрутне матеріальне становище; існування перед відповідачем дебіторської заборгованості з боку контрагентів.

Натомість, відповідач не надав будь-яких доказів, які б могли призвести до зменшення розміру пені: винятковості даного випадку, доказів тяжкого фінансового стану, окрім Акту від 14.01.2016р. №3991-20. Крім того, не надано доказів, що саме через 6 місяців він буде мати реальну можливість виконати рішення.

Враховуючи зазначене, матеріальні інтереси обох сторін, наявність інфляційних процесів в державі, які впливають на діяльність, в тому числі позивача, необґрунтованість клопотань належними доказами, колегія суддів погоджується з висновком господарського суду щодо незадовольння клопотань відповідача щодо зменшення розміру пені та надання відстрочки виконання рішення.

Щодо доводу апелянта відносно відсутності доказів на уповноваження відповідачем осіб, які зазначені в накладних з боку відповідача, на отримання ними товару в спірний період, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 2.1.1. Договору датою поставки товару та моментом переходу права власності вважається дата оформлення постачальником накладної. Крім того, отримання товару відповідачем не заперечується. Таким чином, довод апелянта спростовується вищевикладеним.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія дійшла висновку, що рішення господарського суду Запорізької області від 29.02.2016р. по справі №908/394/16 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись статтями 49, 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Донецький апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» м. Запоріжжя на рішення господарського суду Запорізької області від 29.02.2016р. по справі №908/394/16 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Запорізької області від 29.02.2016р. по справі №908/394/16 - залишити без змін.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий Н.В. Ломовцева

Судді: О.А. Скакун

ОСОБА_3

Надруковано 5 прим.:

1прим.-Позивачу;

1прим.-Відповідачу;

1прим.-У справу;

1прим.-ДАГС;

1прим.-ГСЗО.