КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" березня 2016 р. Справа№ 910/20551/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Агрикової О.В.

суддів: Чорногуза М.Г.

Рудченка С.Г.

секретар судового засідання: Білецький Л.І.,

за участю представників сторін:

від позивача - Сорохан Д.М.( дов.№2-249 від 05.11.2015року)

від відповідача - Рожок В.О.( дов.№16-4 від 28.01.16 року);

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз"

на рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2015 року

у справі №910/20551/15 (суддя - Шкурдова Л.М.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз", м. Київ

до Спільного українсько-американського підприємства "УкрКАРПАТОЙЛ ЛТД", м. Київ

про стягнення 2 412 575, 20 грн., -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство "Укртрансгаз" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Спільного українсько-американського підприємства "УкрКАРПАТОЙЛ ЛТД" про стягнення заборгованості за договором на зберігання (закачування, зберігання, відбір) природного газу № , а саме: 2034831,37 грн. - основного боргу, 215551,78 грн. - пені, 142438,20 грн. - 7% штрафу, 11614,52 грн. - 3% річних та 8139,33 грн. - інфляційних втрат.

В подальшому, 05.10.2015 року позивачем подано до суду заяву, згідно якої Публічне акціонерне товариство "Укртрансгаз" просило припинити провадження у справі в частині стягнення суми основного боргу у розмірі 2 034 831,37 грн., а також стягнути з відповідача 420 595,89 грн. - пені, 142 438,20 грн. - 7% штрафу, 22 318,29 грн. - 3% річних та 8 139,33 грн. - інфляційних втрат.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.10.2015 року у справі №910/20551/15 позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз", з урахуванням заяви від 05.10.2015 року, задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача 413177,76 грн. - пені, 8139,33 грн. - інфляційних втрат та 22318,19 грн. - 3% річних. Також, вказаним рішенням припинено провадження в частині стягнення зі Спільного українсько-американського підприємства "УкрКАРПАТОЙЛ ЛТД" 2 034 831,37 грн. основного боргу. В іншій частині у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем доведено, а відповідачем не спростовано неналежне виконання умов договору. Судом припинено провадження в частині сплати основного боргу у зв'язку з погашенням відповідачем заборгованості в цій частині. В частині стягнення 7% штрафу судом відмовлено, оскільки нарахування штрафних санкцій у відповідності до абз. 3 ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України, застосовується лише за прострочення виконання лише не грошового зобов'язання. Також, судом частково задоволено позовні вимоги про стягнення пені у зв'язку із застосуванням строків позовної давності.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Публічне акціонерне товариство "Укртрансгаз" подало апеляційну скаргу, в якій просило оскаржуване рішення суду скасувати в частині відмови у задоволенні позовних про стягнення 142438,20 грн. 7% штрафу та прийняти в цій частині нове рішення про задоволення позову.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що місцевим господарським судом було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального і процесуального права.

Також, до апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" додано клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку на подання апеляційної скарги на рішення господарського суду міста Києва від 13.10.2015 року у справі №910/20551/15.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 29.02.2016 року клопотання Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" про відновлення пропущеного процесуального строку для подання апеляційної скарги на рішення господарського суду міста Києва від 13.10.2015 року у справі №910/20551/15 задоволено; відновлено Публічному акціонерному товариству "Укртрансгаз" пропущений процесуальний строк для подання апеляційної скарги; прийнято апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" на рішення господарського суду міста Києва від 13.10.2015 року у справі №910/20551/15 до провадження у складі колегії суддів: головуючий суддя Агрикова О.В., судді Чорногуз М.Г., Рудченко С.Г. та призначено розгляд справи на 30.03.2016 року.

29.03.2016 року до канцелярії Київського апеляційного господарського суду надійшов відзив вих.№16-76 від 29.03.2016 року відповідача на апеляційну скаргу, у відповідності до якого останній просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В судове засідання, призначене на 30.03.2016 року, з'явились представники сторін, надали усні пояснення по суті спору, відповіли на запитання суду.

Представник позивача підтримав вимоги апеляційної скарги, представник відповідача заперечував щодо задоволення апеляційної скарги.

Статтею 101 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Як встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, 16.04.2014 року між публічним акціонерним товариством "УКРТРАНСГАЗ" (виконавець) та Спільним українсько-американським підприємством "УкрКАРПАТОЙЛ ЛТД" (Замовник) укладено договір на зберігання (закачування, зберігання, відбір) природного газу № (далі за текстом - договір) (а.с. 32-36), у відповідності до розділу 1 якого виконавець зобов'язується протягом строку, визначеного Договором, зберігати в підземному сховищі газу (далі - ПСГ) природний газ (далі - газ), у тому числі страховий запас газу, переданий йому замовником, га повернути замовнику газ у кількості, визначеній у договорі, а замовник зобов'язується внести плату за послуги із зберігання (закачування, зберігання, відбору) у встановлені договором строки.

Розділом 9 вказаного договору встановлено, що договір набирає чинності з дати підписання і діє в частині зберігання газу до 15 квітня 2015 року, а в частині проведення розрахунків за надані виконавцем послуги - до повного виконання замовником своїх зобов'язань за договором.

З матеріалів справи вбачається, що позивач прийняв згідно Акту №4/05-14 про обсяги залишку природного газу в ПСГ на початок сезону зберігання від 30.04.2014 року (а.с. 38) природний газ в обсязі 61 539,951 тис. куб. м.

Також, місцевим судом встановлено, з чим погоджується колегія суддів, що згідно абз.2 п.2.1. договору позивач здійснив закачування до ПСГ в період з 16.04.2014 року по 15.04.2015 року природного газу в обсязі 11 866,664 тис. куб. м згідно Актів №48/01-14 від 30.04.2014 року (а.с. 39), №75/01-14 від 31.05.2014 року (а.с. 40), №88/01-14 від 30.06.2014 року (а.с. 41), №108/01-14 від 31.07.2014 року (а.с. 42), №118/01-14 від 31.08.2014 року (а.с. 43), №136/01-14 від 30.09.2014 року (а.с. 44), №154/01-14 від 31.10.2014 року (а.с. 45), №125/03-14 від 30.11.2014 року (а.с. 46), №141/03-14 від 31.12.2014 року (а.с. 47), №6/03-15 від 31.01.2015 року (а.с. 48), №17/01-15 від 28.02.2015 року (а.с. 49), №58/03-15 від 31.03.2015 року (а.с. 50).

У відповідності до п.3.1. договору, тариф на закачування 1 000 куб. м газу в ПСН становить 7,50 грн., крім того ПДВ - 1,50 грн., разом з ПДВ - 9,00 грн.

Пунктом 3.2. договору визначено, що тариф на зберігання 1000 куб.м газу в ПСГ на один сезон зберігання газу становить 18,00 грн., крім того ПДВ - 3,60 грн., разом з ПДВ - 21,6- грн..

Згідно з п. 3.3. договору встановлено, що тариф на відбір 1000 куб. м газу з ПСГ становить 7,50 грн., крім того ПДВ - 1,50 грн., разом з ПДВ - 9,00 грн.

Пунктом 2.16. договору передбачено, що у випадку, якщо на дату закінчення періоду відбору газу (15 квітня 2015 року), у ПСГ залишилась невикористана частина (залишок) обсягу газу замовника, сторони зобов'язуються до 15 травня 2015 року скласти акт про обсяг залишку природного газу в ПСГ.

Відповідно до п. 4.4. замовник зобов'язувався до 20 травня 2015 року сплатити виконавцю частину вартості послуг із зберігання газу, що залишився в ПСГ на дату закінчення періоду відбору газу - 15 квітня 2015 року, шляхом перерахування грошових коштів на рахунок виконавця.

На виконання умов договору, 30.04.2015 року між сторонами було підписано Акт №17/05-15 про обсяги залишку природного газу в ПСГ на кінець сезону зберігання (а.с. 51). Сторони склали цей акт про те, що на кінець сезону зберігання 2014/2015 рр. обсяг залишку природного газу замовника в ПСГ виконавця за договором від 16.04.2014 року № складає 73 406,615 тис. куб. м, в т.ч. страховий запас 1 048,922 тис. куб. м; вартість послуг становить 2 034 831,37 грн. з ПДВ (зберігання газу в ПСГ на кінець сезону зберігання 2014/2015 рр.

Спір у справі, на думку позивача, виник у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору, внаслідок чого виникла заборгованість: 2 034 831,37 грн. - вартість послуг із зберігання природного газу в обсязі 73 406,615 тис. куб. м, що залишився в ПСГ на кінець сезону зберігання 2014/2015 рр., оформленого згідно п. 2.16 Договору № Актом №17/05-15 від 30.04.2015 року.

Статтею 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 2 статті 530 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Позивач вважає, що відповідачем було не належним чином виконані зобов'язання за договором в частині здійснення повного розрахунку за отримані послуги зі зберігання природного газу, у зв'язку з чим просив суд стягнути з відповідача суму основного боргу.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Місцевим судом встановлено, з чим погоджується колегія суддів, що відповідно до платіжного доручення №673 від 24.09.2015 року (а.с. 113) відповідачем було сплачено позивачу суму боргу у розмірі 2 034 831,37 грн.

У відповідності до п.1-1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд припиняє провадження у справі, зокрема, якщо відсутній предмет спору.

На підставі викладеного, в порядку п.1-1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, місцевим судом обґрунтовано припинено провадження у справі в частині стягнення з відповідача 2 034 831,37 грн.

Крім того, позивачем, також, заявлено до стягнення з урахуванням заяви (вх.06-20/33303/15 від 05.10.2015 року): 8 139,33 грн. - інфляційні втрати, 420 595,89 грн. - пеню, 142 438,20 грн. - 7 % штрафу, 22 318,19 грн. - 3 % річних.

Щодо стягнення інфляційних втрат та 3% річних колегія суддів зазначає наступне.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У відповідності до п.2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті та отриманні від боржника компенсації (плати) за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Здійснивши власний перерахунок заявлених до стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, колегія суддів встановила, що місцевим судом обґрунтовано задоволено позовні вимоги в цій частині, а саме: 3 % річних в розмірі 22 318,19 грн. за період з 01.2014 року по 23.09.2015 рік, та інфляційні втрати в розмірі 8 139,33 грн. за період з квітня 2014 року по вересень 2015 року.

Щодо стягнення пені колегія судді зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 546 та частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання забезпечується, зокрема, неустойкою, яка визначається як пеня та штраф і є грошовою сумою або іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов'язання.

За порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених Господарським кодексом України, іншими законами та договором (ч. 2 ст. 193, ч. 1 ст. 216 та ч. 1 ст. 218 ГК України).

Одним із видів господарських санкцій згідно з частиною 2 статті 217 ГК України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню.

Штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання, або неналежного виконання господарського зобов'язання (частина 1 статті 230 Господарського кодексу України).

Умовами договору, а саме п.5.2. визначено, що у разі порушення замовником строків оплати, передбачених пунктами 4.1, 4.2, 4.3, 4.4 Договору, із Замовника стягується пеня в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції відповідач проти задоволення позовних вимог заперечив, зокрема, зазначивши, що позивач пропустив строк позовної давності.

Згідно зі статтями 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 258 Цивільного кодексу України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

З огляду на те, що позивач звернувся з позовом до суду 06.08.2015 року, він має право на нарахування пені, в межах заявленого ним періоду, починаючи з 21.08.2014 року по 24.09.2015 рік.

Таким чином вимоги позивача про стягнення з відповідача пені підлягають частковому задоволенню в розмірі 413 177,76 грн.

Щодо стягнення 7% штрафу колегія суддів зазначає наступне.

За змістом положень ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах:

- за порушення умов зобов'язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг);

- за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Аналіз наведеної норми матеріального права дає підстави для висновку, що застосування до боржника, який порушив господарське зобов'язання, санкції у вигляді штрафу, передбаченого абз. 3 ч. 2 ст. 231 ГК України, можливо за сукупності таких умов:

- якщо інший розмір певного виду штрафних санкцій не передбачено договором або законом;

- якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки;

- якщо допущено прострочення виконання негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товарів, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких і вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафу.

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 6 грудня 2010 року в справі № 3-4гс10, від 20 грудня 2010 року у справі №3-41гс10, від 28 лютого 2011 року у справі № 3-11гс11, від 04.02.2014 року у справі №3-1гс14.

Таким чином, ст. 231 Господарського кодексу України встановлює право на стягнення штрафу за невиконання не грошового зобов'язання.

Господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених ГК України, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субє'кта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку (ч. 1 ст. 173 ГК України).

Аналізуючи положення глави 47 Цивільного кодексу України, можна зробити висновок, що грошовим зобов'язанням є зобов'язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов'язання зі сплати коштів.

Відтак, грошове зобов'язання - це таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Виходячи з викладеного, грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається, у тому числі, із правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

Таким чином, правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу грошима, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, є грошовим зобов'язанням.

Між сторонами у справі, що розглядається, виник спір щодо неоплати виконаних робіт за договором, а тому в даному випадку, позивач нараховує штраф за прострочення виконання грошового зобов'язання.

Отже, застосування до спірних правовідносин ст. 231 Господарського кодексу України є необґрунтованим зважаючи на те, що між сторонами виникли грошові зобов'язання, невиконання яких призвело до виникнення заборгованості.

Крім того, колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції обґрунтовано відмовлено у задоволенні позовних вимог про стягнення 7% штрафу, оскільки стягнення таких штрафних санкцій не передбачено умовами договору.

Інші доводи скаржника, наведені в апеляційній скарзі, зводяться до намагань надати їм перевагу над встановленими судом першої інстанції обставинами, та переоцінити ці обставини, однак, які не впливають на результат розгляду справи.

Згідно зі ст.ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь - які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

З огляду на викладене вище, колегія суддів дійшла до висновку про те, що місцевий господарський суд, виконавши всі вимоги процесуального закону і всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права, в рішенні місцевого господарського суду повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Таким чином, колегія суддів встановила, що обставини, на які посилається скаржник, не можуть бути підставою для зміни або скасування рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2015 року у справі №910/20551/15.

Керуючись статтями 33, 34, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" на рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2015 року у справі №910/20551/15 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2015 року у справі №910/20551/15 залишити без змін.

3. Справу №910/20551/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя О.В. Агрикова

Судді М.Г. Чорногуз

С.Г. Рудченко