номер провадження справи 20/13/16
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.03.2016 Справа № 908/264/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю РИМ 2000 (49600, м. Дніпропетровськ, вул. Панікахи, буд. 2, корпус 12)

до відповідача: Приватного акціонерного товариства Запорізький електровозоремонтний завод (69095, м. Запоріжжя, вул. Залізнична, буд. 2)

про стягнення інфляційних втрат та процентів річних від простроченої суми оплати основного боргу

Суддя Гандюкова Л.П.

Представники сторін:

Від позивача ОСОБА_1 (дов. б/н від 05.01.2015 р.; свідоцтво № 0610 від 11.10.1995 р.);

Від відповідача ОСОБА_2 (дов. № 33 від 05.01.2016 р.)

СУТНІСТЬ СПОРУ:

Заявлений позов про стягнення з відповідача інфляційних втрат та процентів річних від простроченої суми оплати основного боргу.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 02.02.2016 р. позовна заява прийнята до розгляду, порушено провадження у справі № 908/264/16, справі присвоєно номер провадження 20/13/16, справу призначено до розгляду на 24.02.2016 р. На підставі ст. 77 ГПК України розгляд справи відкладався на 16.03.2016 р., 31.03.2016 р.

У судовому засіданні 31.03.2016 р. справу розглянуто, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

За ініціативою суду, відповідно до ст. 81-1 ГПК України, здійснювалося фіксування судового процесу з допомогою звукозаписувального технічного засобу.

26.02.2016 р. та 23.03.2016 р. через канцелярію суду від позивача надійшли письмові заяви вих. № 108 від 25.02.2016 р., вих. № 127 від 18.03.2016 р. про виправлення описок, допущених в тексті позовної заяви при її технічному виготовленні. Копії заяв направлені відповідачу, що підтверджується квитанцією від 16.03.2016 р. та описом вкладення в цінний лист, копії яких містяться в матеріалах справи.

Зазначені заяви згідно зі статтею 22 ГПК України прийняті судом до розгляду.

Позивач підтримав позовні вимоги, викладені в позовній заяві, з урахуванням письмових пояснень від 25.02.2016 р., 18.03.2016 р. та заяв про виправлення описок. У судовому засіданні 31.03.2016 р. представник позивача зазначив, що остаточно підтримує позовні вимоги з урахуванням заяви про виправлення описки від 25.02.2016 р. вих. № 108, в якій позивачем викладено резолютивну частину позовної заяви з урахуванням виправлення допущеної в процесі компютерного набору технічної описки. Позовні вимоги мотивовано, зокрема, наступними обставинами. Рішенням господарського суду Запорізької області від 22.01.2015 р. у справі № 908/6123/14 стягнуто з відповідача (ПАТ «Запорізький електровозоремонтний завод») на користь позивача (ТОВ «РИМ 2000») суму 120830,94 грн. основного боргу, 2631,79 грн. 3% річних за період із 09.02.2014 р. по 31.10.2014 р. включно, 20817,44 грн. інфляційних втрат за період із 09.02.2014 р. по 31.10.2014 р. включно, 2885,60 грн. судового збору та 1500,00 грн. судових витрат на послуги адвоката. Зазначене рішення суду залишено без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 12.03.2015 р. Наказ про примусове виконання зазначених судових рішень від 07.04.2015 р. був переданий до Жовтневого ВДВС Запорізького МУЮ. Відповідач оплату основного боргу за рішенням в справі № 908/6123/14 здійснював поетапно: 15.04.2015 р., 30.04.2015 р., 13.04.2015 р. та 20.05.2015 р. Просить стягнути з відповідача 3% річних 1834,32 грн., інфляційні згідно з індексу інфляції 45440,58 грн., суму судового збору в розмірі 1378,00 грн., суму витрат, повязаних із наданням правової допомоги адвоката 7297,93 грн. Позов обґрунтований ч. 2 ст. 59 Конституції України, ч. 1 ст. 10 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», Законами України «Про забезпечення права на справедливий суд», «Про Конституційний суд України», рішенням Конституційного суду України від 11.07.2013 р. № 6-рп/2013, ст.ст. 26-30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», ст.ст. 11, 202, 203, 509, 526, 610, 625, 712 ЦК України, ст.ст. 4, 173-175, 193 ГК України.

Відповідач проти позову заперечив. У письмовому відзиві від 15.03.2016 р. зазначив, зокрема, що в рішенні суду в справі № 908/6123/14 від 22.01.2015 р. не зазначено за який період стягуються інфляційні втрати та 3% річних. Тому посилання позивача на стягнення 3% та інфляційних станом на 31.10.2014 р. є недоведеним та безпідставним. Вважає, що лише вказане рішення суду не дає підстав для стягнення інфляційних та 3% річних, так як заборгованість виникла не на підставі рішення суду, а на підставі правочину (договору). Позивачем до позову не надані договори, угоди, не виконання яких може бути підставою позовних вимог щодо стягнення 3% річних та інфляційних. Зобовязання відповідача щодо оплати основного боргу, який зазначений в рішенні суду в справі № 908/6123/14, припинено виконанням відповідачем сплачений в повному обсязі основний борг у травні 2015 р. із урахуванням інфляції та 3% річних. Таким чином, підстави для стягнення інфляційних та 3% річних відсутні, так як на момент звернення до суду грошові зобовязання відповідача припинені, тобто між сторонами були відсутні зобовязальні відносини. Розрахунок інфляційних втрат позивачем виконаний неправильно, так як індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць. Вважає, що сплачені витрати на послуги адвоката порівняно з ціною позову та складністю справи, є неспіврозмірними та достатньо завищеними. Просить у позові відмовити.

У судовому засіданні судом оглядалися матеріали господарської справи № 908/6123/14.

Розглянувши матеріали справи, оригінали яких оглядалися в судових засіданнях, заслухавши пояснення представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Запорізької області від 22.01.2015 р. у справі № 908/6123/14 було встановлено, що 22.10.2013 р. між Приватним акціонерним товариством Запорізький електровозоремонтний завод (покупець, відповідач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю РИМ 2000 (постачальник, позивач у справі) був укладений договір поставки № 1442388, згідно з яким позивач зобов`язався поставити (передати у власність) відповідачу товари, а відповідач прийняти та оплатити їх за встановленими умовами цього договору (п.п.1.1, 1.2 договору).

Відповідно до п. 4.2 договору покупець здійснює оплату поставленого товару протягом 60 банківських днів від дати поставки. Датою поставки товару вважається дата підписання уповноваженим представником покупця видаткової накладної. Загальна сума поставки товарів склала 120830,94 грн.

Як було встановлено судом, ТОВ РИМ 2000 належно виконувало умови договору поставки № 1442388: поставило відповідачу товари згідно з видатковими накладними №№ 12412, 12484 від 12.11.2013 р. на загальну суму 120830,94 грн. та виставлені відповідні рахунки №№ 1442388, 1442289/01 від 11.11.2013 р. Проте, відповідач оплату поставленого товару не здійснив, внаслідок чого у нього виникла заборгованість у сумі 120830,94 грн.

Вказаним рішенням у справі № 908/6123/14 позов ТОВ «РИМ 2000 було задоволено, з Приватного акціонерного товариства Запорізький електровозоремонтний завод стягнуто 120830,94 грн. основного боргу, 2631,79 грн. 3% річних, 20817,44 грн. інфляційних втрат, 2885,60 грн. судового збору та 1500,00 витрат за послуги адвоката.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 12.03.2015 р., яка залишена без змін постановою Вищого господарського суду України від 13.05.2015 р., рішення господарського суду Запорізької області від 22.01.2015 р. у справі № 908/6123/14 залишено без змін.

07.04.2015 р. на виконання рішення господарського суду Запорізької області від 22.01.2015 р. та постанови Харківського апеляційного господарського суду від 12.03.2015 р. у справі № 908/6123/14, які набрали законної сили 17.03.2015 р., виданий наказ про примусове стягнення з Приватного акціонерного товариства Запорізький електровозоремонтний завод 120830,94 грн. основного боргу, 2631,79 грн. 3% річних, 20817,44 грн. інфляційних втрат, 2885,60 грн. судового збору та 1500,00 витрат за послуги адвоката.

Відповідно до ч. 3 ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як вбачається з матеріалів даної справи № 908/264/16, відповідач суму основного боргу в розмірі 120830,94 грн. оплатив згідно з платіжними дорученнями № 2608 від 15.04.2015 р. на суму 20000,00 грн., № 3154 від 30.04.2015 р. на суму 20000,00 грн., № 3399 від 13.05.2015 р. на суму 20000,00 грн., № 3775 від 20.05.2015 р. на суму 57901,50 грн., № 3738 від 20.05.2015 р. на суму 2929,44 грн. Також за рішенням суду в справі № 908/6123/14 відповідачем було перераховано позивачу суму 2631,79 грн. 3% річних (платіжне доручення № 3741 від 20.05.2015 р.), суму 2885,60 грн. судового збору (платіжне доручення № 3740 від 20.05.2015 р.), суму 20817,44 грн. інфляційних втрат (платіжне доручення № 3742 від 20.05.2015 р.), суму 1500,00 грн. витрат за послуги адвоката (платіжне доручення № 3739 від 20.05.2015 р.). Копії платіжних доручень та банківських виписок долучені до матеріалів справи.

27.11.2015 р. позивач направив відповідачу письмову вимогу № 777 від 27.11.2015 р. про сплату на вказаний рахунок суми 45440,5825 грн. інфляційних втрат та 1834,32 грн. 3% річних. Вимога згідно з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення отримана відповідачем 30.11.2015 р.

У звязку з несплатою 45440,58 грн. інфляційних втрат та 1834,32 грн. 3% річних позивач звернувся з позовом до суду, по якому порушено дану справу. У судовому засідання представник позивача пояснив, що підставою позову є саме невиконання відповідачем умов договору щодо оплати товару, встановленого рішенням суду у справі № 908/6123/14, додатково 23.03.2016 р. надав копії рахунків на оплату та видаткових накладних, які долучено до матеріалів справи.

Розглядаючи спір по суті, суд враховує наступне.

Згідно зі ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших правових актів, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 599 ЦК України та ст. 202 ГК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Як встановлено судом, рішення господарського суду Запорізької області від 22.01.2015 р. у справі № 908/6123/14 фактично виконано відповідачем у повному обсязі 20.05.2015 р. (дата здійснення останнього платежу). Таким чином, грошове зобовязання щодо сплати вартості товару повністю припинено виконанням лише 20.05.2015 р.

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи з положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.

У постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань» розяснено, що з урахуванням приписів частини другої статті 625 ЦК України правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу. Кредитор вправі вимагати, в тому числі, в судовому порядку, сплати боржником сум інфляційних нарахувань та процентів річних як разом зі сплатою суми основного боргу, так і окремо від неї. Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Враховуючи приписи наведеного вище законодавства та факт порушення відповідачем грошового зобовязання, суд визнає обґрунтованими позовні вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат. Перевіряючи розрахунки позивача, суд звертає увагу на наступне. Позивачем заявлено позов про стягнення з відповідача на підставі ст. 625 ЦК України суми 1834,32 грн. 3% річних за період із 01.11.2014 р. по 19.05.2015 р. включно та суми 45440,58 грн. інфляційних втрат, нарахованих за період листопада 2014 р. по 19 травня 2015 р. включно згідно з розрахунком.

Період нарахування 3% річних та втрат від інфляції визначений позивачем, виходячи з рішення господарського суду у справі № 908/6123/14, матеріали справи № 908/6123/14 оглядалися судом у судовому засіданні при вирішення даного спору.

Як вбачається з копії позовної заяви, за якою було порушено провадження в справі № 908/6123/14, та яка надана позивачем (а.с. 86-89), зазначеним рішенням суду стягнуто з відповідача 3% річних за період до 31.10.2014 р. включно та втрати від інфляції по жовтень 2014 р. включно.

Разом з тим, здійснивши за допомогою інформаційної системи «Законодавство» перерахунок 3% річних, судом встановлено, що за загальний період з 01.11.2014 р. по 19.05.2015 р. включно сума 3% річних становить 1884,35 грн. (з 01.11.2014 р. по 14.04.2015 р. (165 днів) 1638,67 грн., з 15.04.2015 р. по 29.04.2015 р. (15 днів) 124,31 грн., з 30.04.2015 р. по 12.05.2015 р. (13 днів) 86,37 грн., з 13.05.2015 р. по 19.05.2015 р. (7 днів) 35,00 грн.). У заяві про виправлення описки від 18.03.2016 р. вих. № 127 позивач виправив допущені при технічному виготовленні позовної заяви помилки, виклавши розрахунок 3% річних, сума яких за період з 01.11.2014 р. по 19.05.2015 р. включно складає 1884,32 грн. Разом з тим, резолютивна частина позовної заяви позивачем виправлена в частині суми 3% річних не була, заяви про збільшення розміру позовних вимог у цій частині позивач суду не надав. У судовому засіданні 31.03.2016 р. представник позивача наполягав на стягненні 1834,32 грн. 3% річних.

Відповідно до приписів ст.ст. 22, 83 ГПК України суд не виходить за межі позовних вимог, з відповідача стягується сума 1834,32 грн. 3% річних.

Перевіривши розрахунок позивача втрат від інфляції, судом встановлено, що позивачем при розрахунку було допущено арифметичні помилки. У пункті 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14 розяснено, що індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається, виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Позивач, як вбачається з його розрахунку, нараховував втрати від інфляції, починаючи з квітня 2015 р., за конкретні дні місяця, а не в цілому на місяць. Здійснивши за допомогою інформаційної системи «Законодавство» перерахунок інфляційних втрат за визначений позивачем загальний період, з урахуванням зазначеної постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14, судом встановлено, що інфляційні втрати становлять суму 50415,13 грн. (за листопад 2014 р. березень 2015 р. на суму боргу 120830,94 грн. інфляційні становлять 31720,52 грн.; за квітень 2015 р. на суму боргу 120830,94 грн. (сума на останній день березня, оскільки часткове погашення в квітні відбулося 15 та 30 числа) інфляційні становлять 16916,33 грн., за травень 2015 р. на суму боргу 80830,94 грн. (сума на останній день квітня, оскільки остаточне погашення в травні відбулося 20 числа) інфляційні становлять 1778,28 грн.). Відповідно до приписів ст.ст. 22, 83 ГПК України суд не виходить за межі позовних вимог, до стягнення з відповідача підлягає сума 45440,58 грн. інфляційних, заявлених позивачем.

На підставі викладеного, позов задовольняється повністю.

Заперечення відповідача, викладені в письмовому відзиві, спростовуються наведеним вище. Контррозрахунку відповідач не надав.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судовий збір стягується з відповідача на користь позивача.

Крім судових витрат на судовий збір, позивач просить стягнути з відповідача витрати на послуги адвоката в сумі 7297,93 грн.

Статтею 44 ГПК України передбачено, що до складу судових витрат входить і оплата послуг адвоката. Відповідно до ч. 3 ст. 48 ГПК України витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України Про адвокатуру.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Позивачем до позовної заяви додано оригінал ордеру № 51/000045 від 17.06.2015 р., копії свідоцтва № 0610 про право заняття адвокатською діяльністю ОСОБА_1, договору про надання правової допомоги в господарському процесі від 17.06.2015 р., відповідно до якого адвокат ОСОБА_1 бере на себе зобовязання щодо надання позивачу (замовнику за договором) правову допомогу в господарському процесі з питання стягнення 3% річних та інфляційних втрат з ПАТ «ЗЕРЗ» на користь замовника на стадіях: досудового врегулювання господарського спору та господарського суду першої, апеляційної і касаційних інстанцій. Сторони також домовились, що при визначенні порядку обчислення розміру вартості правової допомоги за основу взято не погодинну оплату, а фіксований розмір її обчислення. Вартість правової допомоги в господарському процесі на стадії досудового врегулювання господарського спору та господарського суду першої інстанції визначається прогресивною процентною ставкою, розмір якої коливається від 10% до 30% від переліку складових для обчислення розрахунку розміру вартості правової допомоги в господарському процесі за позовом ТОВ «РИМ 2000» до ПАТ «ЗЕРЗ» про стягнення інфляційних втрат та процентів річних. Вартість правової допомоги в господарському процесі на стадії досудового врегулювання господарського спору та господарського суду першої інстанції складає 7297,93 грн. (прогресивна процентна ставка в розмірі 15% від переліку складових для розрахунку розміру вартості правової допомоги). Відповідно до копії платіжного доручення № 5861 від 27.11.2015 р. позивачем на банківську картку адвоката ОСОБА_1 перераховано суму 7297,93 грн. оплати за юридичні послуги згідно з договору від 17.06.2015 р.

Суд вважає заявлену суму 7297,93 грн. послуг адвоката співрозмірною з заявленою сумою позову (47274,90 грн.), складністю справи, кількістю судових засідань, які відкладались із-за неявки відповідача, в тому числі за його клопотанням.

На підставі викладеного, враховуючи співрозмірність заявлених вимог, розумність та справедливість, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму 7297,93 грн. витрат на послуги адвоката.

Керуючись ст.ст. 22, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Запорізький електровозоремонтний завод» (69095, м. Запоріжжя, вул. Залізнична, буд. 2, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «РИМ 2000» (49600, м. Дніпропетровськ, вул. Панікахи, буд. 2, корпус 12, ) суму 1834 (одна тисяча вісімсот тридцять чотири) грн. 32 коп. - 3% річних, суму 45440 (сорок пять тисяч чотириста сорок) грн. 58 коп. інфляційних згідно з індексом інфляції, суму 1378 (одна тисяча триста сімдесят вісім) грн. 00 коп. судового збору, суму 7297 (сім тисяч двісті девяносто сім) грн. 93 коп. витрат, повязаних з наданням правової допомоги адвоката. Видати наказ.

Повне рішення складено 05 квітня 2016 р.

Суддя Л.П. Гандюкова

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів із дня оголошення місцевим господарським судом. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання повного рішення.