КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" березня 2016 р. Справа№ 5011-34/1895-2012

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Михальської Ю.Б.

Отрюха Б.В.

За участю представників сторін:

від апелянта: Махова Д.А. - старший державний виконавець

від позивача:не з'явився

від відповідача-1: ОСОБА_4- представник

від відповідача-2: не з'явився

розглянувши апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві

на ухвалу

Господарського суду м. Києва

від 20.01.2016р.

у справі № 5011-34/1895-2012 ( Сташків Р.Б.)

за скаргою Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5

на дії та рішення Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві

за позовом Публічного акціонерного товариства "ПроКредит Банк"

до 1) Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5

2) Товариства з обмеженою відповідальністю фірма "СЕРГО"

про стягнення 10734180, 50 грн.

та за зустрічним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5

до 1) Публічного акціонерного товариства "ПроКредит Банк"

2)Товариство з обмеженою відповідальністю фірма "Серго"

про визнання договорів недійсними

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 20.01.2016р. у справі № 5011-34/1895-2012 скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 задоволено, визнано неправомірними дії Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві по винесенню постанови від 27 жовтня 2014 року про стягнення з боржника виконавчого збору у виконавчому провадженні № 35821630 та скасувати постанову відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 27 жовтня 2014 року про стягнення з боржника виконавчого збору у виконавчому провадженні № 35821630. Скасовано постанову відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 19 листопада 2015 року про відкриття виконавчого провадження № 49372864.

Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві не погоджуючись з прийнятою ухвалою, звернувся до суду з апеляційною скаргою, оскільки вважає, що оскаржувана ухвала винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки місцевого господарського суду не відповідають обставинам справи.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на те, що державним виконавцем 29.12.2012 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання наказу Господарського суду м. Києва від 01.08.2012 по справі № 5011-34/1895-2012 про стягнення солідарно з ФОП ОСОБА_5 на користь Публічного акціонерного банку «ПроКредит Банк» заборгованості за Кредитною угодою № 1001/12.01 від 28.12.2001 та укладеними відповідно до неї договорами про надання траншу та договором про надання овердрафту в сумі 8 351 000,03 грн. та надано боржнику семиденний строк з моменту винесення постанови про відкриття виконавчого провадження на самостійне виконання рішення суду, а саме до 06.01.2013 (останній день).

Апелянт зазначає, що у зв»язку із тим, що боржник не виконав рішення суду самостійно, державним виконавцем вживались відповідно до вимог законодавства заходи щодо виконання рішення суду 5011-34/1895-2012, а саме державним виконавцем здійснювались дії щодо розшуку майна боржника та самого боржника, накладено арешт на все майно боржника, проведено звернення на пенсію боржника (період проведення стягнення з пенсії боржника з січня 2015 по жовтень 2015), за результатами якого в рахунок погашення боргу стягнуто 11 949, 43 грн. та в рахунок погашення виконавчого збору 390, 84 грн.

Апелянт вважає, що незважаючи на проведення виконавчих дій державним виконавцем, місцевий суд дійшов помилкового висновку про те, що вище зазначені заходи ВДВС не привели до фактичного виконання рішення суду, жодного реального стягнення з ФОП ОСОБА_5 на користь Банку не відбулося.

Крім того, апелянт зазначає, що до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві надійшов лист АТ «ПроКредит Банк» від 28.09.2015 № 1-2/15/3200, згідно якого встановлено, що боржником повністю погашено борг по рішенню суду (тобто після самостійного виконання боржником рішення після початку його примусового виконання), а тому на думку апелянта, постанова державного виконавця від 27.10.2014 № ВП 35821630 про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 835 100, 00 грн. винесена у відповідності до вимог діючого законодавства України.

В судове засідання представники позивача та відвповідача-2 не з»явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Через відділ документального забезпечення суду від відповідача-2 надійшло клопотання про розгляд справи у його відсутність, відповідач-2 просить суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Від представника позивача через відділ документального забезпечення суду надійшло пояснення на апеляційну скаргу, в якому він просить суд відхилити апеляційну скаргу, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Враховуючи, що представники сторін належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, а також строки розгляду справи, колегія приходить до висновку про можливість розгляду справи у відсутності представників сторін, оскільки вони не скористались своїми правами, передбаченими статтею 22 ГПК України та виходячи з того, що явка сторін не визнавалася обов'язковою судом апеляційної інстанції, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статті 22 ГПК України) є правом, а не обов'язком сторони.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні матеріали справи у повному обсязі, перевіривши повноту встановлення обставин справи та їх юридичну оцінку, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вислухавши пояснення представників апелянта та відповідача-1, колегія встановила наступне.

Відповідно до ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню, у разі невиконання їх у добровільному порядку, регламентуються Законом України «Про виконавче провадження». Вказаний нормативний акт є спеціальним по відношенню до інших нормативних актів при вирішенні питання щодо оцінки дій державної виконавчої служби.

Пунктом 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 26.12.2003р. «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» визначено, що у справах за скаргами на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи інших посадових осіб державної виконавчої служби предметом судового розгляду можуть бути рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів.

Рішенням Господарського суду м. Києва у справі № 5011-34/1895-2012 від 13.06.2012 позов Публічного акціонерного товариства "ПроКредит Банк" до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 та Товариства з обмеженою відповідальністю фірма "СЕРГО" про стягнення 10734180,50 грн. задоволено повністю, у задоволенні зустрічного позову ФОП ОСОБА_5 до ПАТ «ПроКредит Банк» та ТОВ "СЕРГО" відмовлено.

01.08.2012 на виконання вищевказаного рішення судом було видано відповідні накази.

29.12.2012 державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві (далі - ВДВС) відкрито виконавче провадження № 35821630 з виконання наказу суду щодо стягнення з ФОП ОСОБА_5 присудженої до стягнення суми на користь Банку.

Як убачається з наданих ВДВС документів, під час вказаного виконавчого провадження ВДВС були винесені наступні постанови та вчинені наступні дії:

- у березні 2013 року винесена постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (затверджена начальником ВДВС 22.03.2013);

- у вересні 2013 року винесена постанова про розшук майна боржника (затверджена начальником ВДВС 23.09.2013);

- 12.03.2014 вручено ФОП ОСОБА_5 виклик державного виконавця від 05.03.2014;

- 09.10.2014 винесена постанова про залучення працівників органів МВС України для участі у виконавчому провадженні;

- 27.10.2014 винесено постанову про арешт коштів боржника (ФОП ОСОБА_5.);

- 29.10.2014 винесено постанову про звернення стягнення на доходи боржника;

- 04.02.2015 винесена постанова про закінчення виконавчого провадження №35821630, оскільки державним виконавцем встановлено, що майно, яке належить боржнику знаходиться поза юрисдикцією ВДВС (у Київській області).

З матеріалів виконавчого провадження також вбачається, що 16.03.2015 було відновлено виконавче провадження №35821630 на підставі частини 1 статті 51 Закону України "Про виконавче провадження" про що винесена відповідна постанова ВДВС, а 13.11.2015 винесена постанова про закінчення виконавчого провадження №35821630 на підставі пункту 8 частини 1 статті 49 Закону України "Про виконавче провадження", у зв'язку із погашенням Банку в повному обсязі заборгованості, яка була присуджена за рішенням Господарського суду міста Києва від 13.06.2012 у справі № 5011-34/1895-2012 (рішення згідно з виконавчим документом).

Як вбачається з матеріалів справи, 18.05.2015 між Банком та боржниками (ФОП ОСОБА_5 та ТОВ "СЕРГО") була укладена угода № 1 про порядок погашення заборгованості, на підставі якої боржниками в добровільному порядку були повністю погашені заборгованості за виконавчими документами у справі № 5011-34/1895-2012.

В матеріалах справи міститься копія договору від 30.06.2015 про набуття права власності на обладнання, відповідно до якого з метою погашення заборгованості відбулося звернення стягнення на предмет застави, за рахунок якого ФОП ОСОБА_5 погасила у т.ч. заборгованість присуджену за вищевказаним рішенням суду, а також копія акта приймання передачі від 13.07.2015 від ФОП ОСОБА_5 до Банку нерухомого майна в рахунок погашення заборгованості.

Відповідно до довідки Банку від 13.07.2015 заборгованість була погашена у повному обсязі.

27.10.2014 ВДВС на підставі статті 28 Закону України "Про виконавче провадження" винесена оскаржувана постанова (у виконавчому провадженні №35821630) про стягнення з боржника (ФОП ОСОБА_5) виконавчого збору у сумі 835 100, 00 грн., оскільки останній у вказаний державним виконавцем строк для добровільного виконання, рішення суду не виконав.

19.11.2015 ВДВС було відкрито виконавче провадження № 49372864 з виконання вищезазначеної постанови ВДВС від 27.10.2014 про стягнення виконавчого збору.

Не погоджуючись з прийнятими постановами ВДВС, ФОП ОСОБА_5 звернулась до суду із скаргою у порядку статті 122-2 ГПК України, просить суд визнати неправомірними дії ВДВС щодо винесення постанови від 27.10.2014 про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні № 35821630 та скасування зазначеної постанови, а також скасувати постанову ВДВС від 19.11.2015 про відкриття виконавчого провадження № 49372864 з виконання постанови ВДВС від 27.10.2014 про стягнення виконавчого збору.

Скарга мотивована тим, що оскаржувані постанови ВДВС були винесені державним виконавцем у порушення вимог Закону України "Про виконавче провадження", оскільки скаржник без жодних примусових заходів у добровільному порядку виконав свої зобов'язання перед стягувачем.

Положеннями статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини 2 статті 25 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, у якій вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

Сплив строку, наданого для добровільного виконання рішення суду, сам по собі не є тією достатньою підставою, з якою законодавець пов'язує стягнення виконавчого збору. До такого висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 28 січня 2015 року № 3-217гс14.

Вказана постанова Верховного Суду України у розумінні положень статті 111-28 ГПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності Закон України "Про виконавче провадження", і враховується господарським судом при застосуванні зазначених у цій постанові положень Закону України "Про виконавче провадження".

У наведеній постанові Верховний Суд України також зазначив, що виконавчий збір стягується на підставі постанови державного виконавця, якщо боржником в установлений для цього строк рішення добровільно не виконано, а державним виконавцем вчинені дії, спрямовані на примусове виконання.

Згідно зі статтею 32 Закону України "Про виконавче провадження" заходами примусового виконання рішень є:

1) звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб;

2) звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника;

3) вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні;

4) інші заходи, передбачені рішенням.

Однак, як встановлено в судовому засіданні, жодні дії державного виконавця у виконавчому проваджені №35821630 не привели до реального виконання рішення суду, та внаслідок вище вказаних дій державного виконавця на рахунок Банку не поступила жодна копійка. Зворотного матеріали справи не містять.

Частиною 3 статті 27 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що у разі отримання документального підтвердження про повне виконання рішення боржником до початку його примусового виконання державний виконавець закінчує виконавче провадження в порядку, встановленому цим Законом. Виконавчий збір та витрати, пов'язані з організацією та проведенням виконавчих дій, у такому разі з боржника не стягуються.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 43 ГПК України Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об»єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Колегія не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, оскільки відповідно до ст.ст. 33, 34 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Колегія не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, оскільки вона фактично наводить доводи, які були предметом розгляду під час розгляду справи у місцевому господарському суді.

Крім того, апелянтом надано до апеляційного суду нові докази, які не були подані до суду першої інстанції, а саме звіти Пенсійного фонду про відрахування та виплати. Однак, з наданих звітів вбачається, що відрахування здійснювалися на виконавчий збір в виконавчому провадженні № 35821630 відповідно до оскаржуваної постанови від 27.10.2014р., а не на виконання рішення суду. Інші звіти не відносяться до даного виконавчого провадження оскільки містять інший номер. Дані докази спростовують доводи апеляційної скарги та підтверджують доводи ОСОБА_5 та інших сторін у справі, що реального виконання рішення на користь стягувача невідбулося.

Враховуючи вищевикладене, колегія приходить до висновку, що ухвала Господарського суду м. Києва відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже підстав для її скасування не вбачається, у зв'язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 105, 106, 121-2 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві на ухвалу Господарського суду м. Києва від 20.01.2016р. у справі № 5011-34/1895-2012 залишити без задоволення.

Ухвалу Господарського суду м. Києва від 20.01.2016р. у справі № 5011-34/1895-2012 залишити без змін.

Матеріали справи № 5011-34/1895-2012 повернути до Господарського суду м. Києва.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді Ю.Б. Михальська

Б.В. Отрюх