ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2016 року Справа № 915/32/16

Господарський суд Миколаївської області у складі судді Олейняш Е.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю Роскосметика, пр-т. Жовтневий, 47, кв. 3, м. Миколаїв, 54018 ()

до відповідача ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю Еко ОСОБА_2, вул. Чигрина, 2, м. Миколаїв, 54002 ()

про відшкодування шкоди у розмірі 16 182, 00 грн.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_3, довіреність № 26/1 від 26.01.2016 року;

від позивача: ОСОБА_4, довіреність № 5/1-16 від 05.01.2016 року;

від позивача: ОСОБА_5, адвокат, договір про надання правової допомоги від 05.01.2016 року;

від відповідача: не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду Миколаївської області звернулось ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю Роскосметика з позовними вимогами до відповідача ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю Еко ОСОБА_2 про відшкодування спричиненої шкоди в сумі 16 182, 00 грн.

Ухвалою господарського суду Миколаївської області від 18.01.2016 року прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження у справі. Розгляд справи призначено в судовому засіданні на 02.02.2016 року.

Ухвалою господарського суду Миколаївської області від 02.02.2016 року розгляд справи відкладено на 23.02.2016 року.

Ухвалою господарського суду Миколаївської області від 23.02.2016 року розгляд справи відкладено на 15.03.2016 року.

Ухвалою господарського суду Миколаївської області від 15.03.2016 року продовжено строк розгляду справи на 15 днів. Розгляд справи відкладено на 24.03.2016 року.

Ухвалою господарського суду Миколаївської області від 24.03.2016 року розгляд справи відкладено на 30.03.2016 року.

В судовому засіданні 30.03.2016 року судом відповідно до ст. 85 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Представники позивача в судовому засіданні 30.03.2016 року позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав, зазначених у позовній заяві, та просили суд позов задовольнити. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначили наступне.

17.03.2015 року найманим працівником відповідача була пошкоджена кам'яна огорожа ОСОБА_6 Роскосметика.

Представниками сторін спільно за результатами обстеження було складено акт, яким підтверджено факт пошкодження огорожі з вини працівника відповідача. Відповідно до вказаного акту відповідач прийняв на себе зобовязання з повного відшкодування спричиненої шкоди.

За результатами складеної підрядником кошторисної документації вартість відновлювального ремонту огорожі становить 16 182 грн.

15.07.2015 року позивачем направлено відповідачу претензію з вимогою сплати 16 182 грн. на відшкодування спричиненої майнової шкоди, в задоволенні якої відповідачем відмовлено.

Враховуючи ту обставину, що шкода спричинена працівником відповідача, позивач вважає, що саме юридична особа-відповідач зобовязана відшкодовувати шкоду, спричинену їх працівником.

Обставини щодо спричинення шкоди, визнання вини відповідачем, вартості відновлювального ремонту підтверджуються: актом від 17.03.2015 року, претензією від 15.07.2015 року та резолюцією на ній. Поданими доказами повністю підтверджено факт заподіяння шкоди, її розмір, вина відповідача.

Позовні вимоги обґрунтовані положеннями ст. 1166, 1172 ЦК України.

Відповідач не скористався наданим йому ст. 22 ГПК України правом та в жодне судове засідання повноважного представника не направив, письмового відзиву по суті спору не подав.

Ухвала господарського суду про порушення провадження у справі від 18.01.2016 року, направлена на адресу відповідача ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю Еко ОСОБА_2, вул. Чигрина, 2, м. Миколаїв, 54002, отримана останнім, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення (арк. 20).

Ухвали господарського суду від 02.02.2016 року, від 23.02.2016 року, 15.03.2016 року, направлені на адреси відповідача ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю Еко ОСОБА_2, вул. Чигрина, 2, м. Миколаїв, 54002 та на адресу вул. Чигрина, 25, м. Миколаїв, 54002, повернуті до суду поштовою установою із відміткою причини повернення "за закінченням терміну зберігання" (арк. 30-32, 59-66, 90-97).

Як вбачається з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань місцезнаходженням ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю Еко ОСОБА_2 є вул. Чигрина, 25, м. Миколаїв, 54002 (арк. 35).

Отже, ухвали господарського суду направлені на правильну адресу відповідача.

Факт обізнаності відповідача про розгляд даної справи підтверджується також його заявами про відкладення розгляду справи та ознайомлення з матеріалами справи від 23.02.2016 року, отримання телефонограми від 25.03.2016 року (арк. 33-34, 98).

Явка повноважного представника відповідача не визнавалась судом обов'язковою.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до п. 3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011 року з останніми змінами № 18 особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

Судом здійснено усі заходи щодо повідомлення належним чином відповідача про дату, час та місце судових засідань.

При цьому, судом також враховано, що відповідно до п. 3.9.2 вищевказаної Постанови у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Суд дійшов висновку про достатність у матеріалах справи документальних доказів для вирішення спору по суті за відсутності повноважного представника відповідача.

Відповідно до ст. 75 ГПК України справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача, дослідивши та оцінивши усі подані у справу докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд встановив наступне.

Позивач вказує, що внаслідок ДТП 17.03.2015 року найманим працівником відповідача була пошкоджена кам'яна огорожа ОСОБА_6 Роскосметика, за результатами чого між сторонами було складено ОСОБА_4 від 17.03.2015 року.

Як вбачається з ОСОБА_4, комісія в складі представників ОСОБА_6 «Роскосметика» ОСОБА_4 та ОСОБА_6 Еко ОСОБА_2» ОСОБА_7 та ОСОБА_8 склали цей ОСОБА_4 про те, що водієм автомобіля ВЕ 8317 ОСОБА_9 була заподіяна шкода підприємству ОСОБА_6 «Роскосметика» у вигляді пошкодження забору огородження.

Комісією зафіксовано наявність тріщини вздовж забору, яка виникла в результаті удару автомобіля. Зміщена стіна щодо фундаменту до 10 см.

З метою мирного врегулювання спору підприємство ОСОБА_6 Еко ОСОБА_2» бере відповідальність за дії водія на себе і компенсує вартість ремонту забору (або проводить ремонтні роботи своїми силами).

З метою визначення вартості нанесеної шкоди сторони домовились провести будівельну експертизу в період з 23.03.2015 по 27.03.2015 з присутністю будівельних експертів з обох сторін. В разі виникнення розбіжностей у визначенні сумі шкоди, провести незалежну експертну оцінку (арк. 8).

ОСОБА_10 підписано та скріплено печатками сторін.

Відповідно до ОСОБА_4 від 27.03.2015 року комісія в складі представників від ОСОБА_6 «РосКосметика» (ОСОБА_4, ОСОБА_11, ОСОБА_12 А.), представників від ОСОБА_6 Еко ОСОБА_2» (ОСОБА_7, ОСОБА_8 В.), представників ОСОБА_6 «ПГС-ЮГ» ОСОБА_13 провели обстеження пошкодженої ділянки забору.

Під час обстеження зроблено виміри, встановлено: кількість пошкоджених секцій три; розміри однієї секції: висота 2, 05 м; довжина - 3 м; товщина 0, 25 м; матеріал камень-ракушняк (оштукатурен). Характер пошкодження: зміщення секції відносно фундамента забору більше ніж на 10 см; тріщини вздовж секції більше 7 метрів; дві вертикальні тріщини по 2 метри.

ОСОБА_10 зі сторони представників відповідача ОСОБА_6 Еко ОСОБА_2» не підписано.

При цьому, в самому ОСОБА_4 міститься примітка: «Представники ОСОБА_6 Еко ОСОБА_2» відмовились віл підпису акта, усно мотивували тим, що раніше вже виразили принципіальну згоду про відшкодування шкоди за рахунок підприємства, не заперечують проти такого відшкодування, не бачать необхідності в складенні та оформленні будь-яких актів з цього приводу» (арк. 77).

В подальшому за замовленням позивача ОСОБА_6 «Роскосметика» підрядною організацією ОСОБА_6 «ПГС-ЮГ» було виготовлено кошторисну документацію станом на 09.07.2015 року, відповідно до якої вартість ремонту пошкодженого забору ОСОБА_6 «Роскосметика», становить 16 182 грн. (арк. 11-19).

Кошторис на ремонт забору був направлений позивачу ОСОБА_6 «Роскосметика» підрядною організацією ОСОБА_6 «ПГС-ЮГ» згідно листа «Комерційна пропозиція» вих. № 15 від 14.07.2015 року (арк. 10).

15.07.2015 року за вих. № 15/07-2015 позивач звернувся до відповідача із претензією, в якій просив перерахувати грошові кошти в розмірі 16 182 грн. протягом 30 днів (арк. 9). До претензії додано ОСОБА_4 від 17.03.2015 року та Кошторисну документацію.

Факт направлення претензії з додатками підтверджується описом вкладення у цінний лист та поштовою квитанцією (арк. 46-47).

На претензії від 15.07.2015 року міститься відмітка (резолюція) наступного змісту: "Готові розглянути раніше досягнуті домовленості щодо вартості робіт в розмірі 10 000 грн. ОСОБА_7, підпис, 23.10.2015 року" (арк. 9).

Доказів направлення відповідачем позивачу відповіді на вказану претензію суду не подано.

Вищевказані обставини і стали підставою для звернення до суду із позовом.

Таким чином, предметом спору у даній справі є вимога про стягнення з відповідача шкоди, завданої майну позивача, внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Відповідно до ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка неправомірно заволоділа транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, завдала шкоди діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, зобов'язана відшкодувати її на загальних підставах.

Якщо неправомірному заволодінню іншою особою транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом сприяла недбалість її власника (володільця), шкода, завдана діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, відшкодовується ними спільно, у частці, яка визначається за рішенням суду з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до п. 1.10 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 дорожньо-транспортна пригода - подія, що сталася під час руху транспортного засобу, внаслідок якої загинули або поранені люди чи завдані матеріальні збитки.

Відповідно до абз. 1, 3, 4 п. 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов'язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п'ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов'язана відшкодувати шкоду.

Відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Відповідно до п. 6 вищевказаної Постанови особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України).

Не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв'язку з виконанням своїх трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку відповідно до статті 1191 ЦК.

На особу, яка перебувала в трудових відносинах на підставі трудового договору (контракту) і завдала шкоди життю чи здоров'ю у зв'язку з використанням транспортного засобу, що належить роботодавцю, відповідальність за завдання шкоди може бути покладена лише за умови, якщо буде доведено, що вона заволоділа транспортним засобом неправомірно (частини третя і четверта статті 1187 ЦК).

Фізична чи юридична особа, яка відшкодувала шкоду, завдану її працівником при виконанні трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) чи цивільно-правового договору, має право зворотної вимоги (регресу) до такого працівника - фактичного завдавача шкоди - у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом (частина перша статті 1191 ЦК).

Відповідно до статті 21 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-IV на території України забороняється експлуатація транспортного засобу без поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, тобто володільці транспортних засобів, за винятком осіб, звільнених від обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності згідно з пунктом 13.1 статті 13 цього Закону, зобов'язані застрахувати ризик своєї цивільної відповідальності, яка може настати внаслідок завдання шкоди життю, здоров'ю або майну інших осіб при використанні транспортних засобів. У зв'язку із цим при пред'явленні позовних вимог про відшкодування такої шкоди в результаті дорожньо-транспортної пригоди безпосередньо до особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, суд має право виключно в порядку, передбаченому статтею 33 ЦПК, залучити до участі у справі страхову організацію (страховика), яка застрахувала цивільну відповідальність володільця транспортного засобу. Непред'явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страховика є підставою для відмови в позові до завдавача шкоди у відповідному розмірі (п. 16 вищевказаної Постанови).

Відповідно до інформації Регіонального сервісного центру в Миколаївській області від 29.03.2016 року за вих. № 31/14-878 з наявних баз даних щодо власників транспортних засобів з фрагментом номерного знаку ВЕ 8317 (номер транспортного засобу вказано в ОСОБА_4 від 17.03.2015 року) станом на 17.03.2015 року є:

- власником транспортного засобу NISSAN SUNNY 1.6 тип конструкції легковий, колір синій, номерний знак НОМЕР_1 є ОСОБА_14, дата реєстрації 02.03.2013 року.

- власником транспортного засобу VOLKSWAGEN LT 35 D тип конструкції автобус, колір білий, номерний знак НОМЕР_2 є ОСОБА_15 Вікторвна, дата реєстрації 12.11.2013 року.

- власником транспортного засобу MAN 26.293 тип конструкції вантажний колір білий, номерний знак НОМЕР_3 є ОСОБА_7, дата реєстрації 14.03.2015 року.

- власником транспортного засобу CHEVROLET LACETTI тип конструкції легковий, колір чорний, номерний знак НОМЕР_4 є ОСОБА_16, дата реєстрації 11.02.2014 року.

- власником транспортного засобу VOLKSWAGEN LT 35 D тип конструкції автобус, колір білий, номерний знак НОМЕР_2 є ОСОБА_15 Вікторвна, дата реєстрації 15.10.2013 року.

- власником транспортного засобу RENAULT KNGOO тип конструкції вантажний, колір жовтий, номерний знак НОМЕР_5 є ОСОБА_17, дата реєстрації 21.01.2011 року.

- власником транспортного засобу VOLKSWAGEN LT 35 D тип конструкції автобус, колір білий, номерний знак НОМЕР_2 є ОСОБА_15 Вікторвна, дата реєстрації 25.04.2014 року.

- власником транспортного засобу MITSUBISHI ASX тип конструкції легковий, колір чорний, номерний знак НОМЕР_6 є ОСОБА_18, дата реєстрації 09.07.2014 року (арк. 101-106).

Позивач вказує, що в спірному випадку мова йде про транспортний засіб з номерним знаком ВЕ 8317 ВК, власником якого є ОСОБА_7, оскільки саме вказана особа відповідно до Виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємств є керівником ОСОБА_6 Еко ОСОБА_2» з 24.04.2014 року (арк. 35-39).

Враховуючи вищевикладене, при вирішенні спору суд дійшов наступного висновку.

Факт завдання фізичній або юридичній особі, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах із особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання шкоди не повязане з виконанням цими особами обовязків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобовязання. Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка завдала шкоду. Сторонами деліктного зобовязання класично виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник).

Деліктне зобовязання первісне, основне зобовязання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди.

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Разом із тим правила регулювання деліктних зобовязань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обовязок.

Системний аналіз вищевказаних норм законодавства дозволяє дійти висновку, що при розгляді даної справи не доведеним є сам факт вчинення дорожньо-транспортної пригоди, що унеможливлює встановлення обставин чи мали місце ці дії, ким вони вчинені, яка особа керувала транспортним засобом та на якій правовій підставі, чи завдано шкоди майну, якому майну (його місцезнаходження) та за яких обставин (відсутні матеріали оформлення ДТП: протокол ДТП, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення).

При цьому, в поданому позивачем ОСОБА_10 від 17.03.2015 року, складеному за участю двох юридичних осіб (сторін у справі), зазначено, що шкода завдана водієм автомобіля ВЕ 8317 ОСОБА_9. Однак, будь-яких належних доказів, які б підтверджували, що саме вказана особа керувала транспортним засобом та вчинила ДТП, внаслідок чого завдано шкоду, матеріали справи не містять.

Крім того, в поданому суду ОСОБА_4 відсутній підпис вищевказаної особи, як і будь-які відмітки щодо її (особи) присутності при складанні ОСОБА_4. Відсутні будь-які докази, які б підтверджували наявність правових відносин між ОСОБА_9 та ОСОБА_6 "Еко ОСОБА_2" станом на 17.03.2015 року.

Як вказано вище, особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом.

При цьому, в поданому суду ОСОБА_4 від 17.03.2015 року вказано лише фрагмент номерного знаку автомобіля, без вказівки марки, моделі тощо. З поданої суду Регіональним сервісним центром в Миколаївській області інформації з наявних баз даних щодо власників транспортних засобів, вбачається наявність 8 різних транспортних засобів з фрагментом номерного знаку ВЕ 8317, які зареєстровані на праві власності за різними фізичними особами (різні власники).Таким чином, твердження позивача, що ДТП вчинено за участю транспортного засобу з номерним знаком ВЕ 8317 ВК, який належить ОСОБА_7, оскільки саме вказана особа є керівником відповідача ОСОБА_6 «Еко ОСОБА_2», ґрунтуються на припущеннях.

Безпідставними є твердження позивача щодо того, що особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є юридична особа ОСОБА_6 «Еко ОСОБА_2», оскільки суду не подано жодних доказів, які б підтверджували яким саме транспортним засобом та на якій правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) вказана юридична особа володіє транспортним засобом (в контексті положень ст. 1187 ЦК України).

Таким чином, не доведеним є як сам факт завдання шкоди, так і особи, яка її завдала (особи, яка повинна відповідати за завдану шкоду).

Завдання потерпілому шкоди особою внаслідок дорожньо-транспортної пригоди породжує деліктне зобовязання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обовязок боржника (особи, яка завдала шкоди). В спірному випадку акти від 17.03.2015 року та від 27.03.2015 року не є належними та допустимими доказами у справі (ст. 33, 34 ГПК України) в контексті доведення обставин завдання шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки (ст. 1187 ЦК України).

Враховуючи, що предметом спору є вимога про стягнення завданої шкоди (позадоговірне зобов'язання), а матеріалами справи не доведено складу цивільного правопорушення, суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог.

Щодо заявлених представником позивача в судовому засіданні 30.03.2016 року клопотань, то слід зазначити наступне.

В судовому засіданні 30.03.2016 року представником позивача заявлено усне клопотання про витребування з Державної фіскальної служби України інформації щодо трудових відносин ОСОБА_9 та ОСОБА_7 з відповідачем ОСОБА_6 «Еко ОСОБА_2».

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 38 ГПК України сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів.

У клопотанні повинно бути зазначено: 1) який доказ витребовується; 2) обставини, що перешкоджають його наданню; 3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має підприємство чи організація; 4) обставини, які може підтвердити цей доказ.

Розглянувши подане клопотання, судом відмовлено в його задоволенні, з огляду на наступне. Позивачем не подано доказів наявності обставин, що перешкоджають його наданню (доказів звернення до фіскальної служби з відповідним запитом протягом усього строку розгляду справи та відмови в наданні інформації). Крім того, в матеріалах справи міститься витяг з ЄДРЮОФОП, згідно якого керівником ОСОБА_6 «Еко ОСОБА_2» є ОСОБА_7 В цій частині клопотання не зазначено який доказ витребовується у фіскальної служби та обставини, які може підтвердити цей доказ. В частині клопотання відносно ОСОБА_9, то слід зазначити, що в суду відсутня будь-яка інформація як щодо причетності даної особи до ДТП, так і щодо інформації відносно вказаної особи (місце проживання, реєстрації, індивідуального податкового номера тощо) (форма 1-ДС містить лише податковий номер платника податків та розмір нарахованого/сплаченого податку).

В судовому засіданні 30.03.2016 року позивачем подано суду письмове клопотання про залучення до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_7, оскільки транспортний засіб належить на праві власності саме вказаній особі, а в силу ст. 1187 ЦК України особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом (арк. 100).

Розглянувши подане клопотання, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ст. 27 ГПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за клопотанням сторін, прокурора.

У заявах про залучення третіх осіб і у заявах третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити або допустити до участі у справі.

В спірному випадку, позивачем не доведено, яким чином рішення у даній справі може вплинути на права та обовязки фізичної особи ОСОБА_7, яким чином у зв'язку з прийняттям судового рішення з даної справи таку особу буде наділено новими правами чи покладено на неї нові обов'язки, або змінено її наявні права та/або обов'язки, або позбавлено певних прав та/або обов'язків у майбутньому.

Позивач вказує, що дана особа є власником транспортного засобу, тобто особою, яка в силу ст. 1187 ЦК України зобовязана відшкодувати шкоду. Тобто, дана особа може бути зобовязаною за даними позовними вимогами. Однак, особа, яка може бути зобовязаною за позовом, виступає в процесі відповідачем, а не третьою особою. В спірному випадку, враховуючи, що ОСОБА_7 є фізичною особою без статусу субєкта підприємницької діяльності, останній не може бути відповідачем у даній господарській справі (абз. 6 п. 1.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011 року з останніми змінами № 18).

Частина 1 ст. 15 ЦК України встановлює, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Вказаною нормою обов'язок доказування покладений на сторони процесу. Доказування полягає у поданні доказів сторонами та доведенні їх переконливості суду.

Враховуючи вищевикладене, в позові слід відмовити.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судовий збір слід покласти на позивача.

Керуючись ст. 124 Конституції України, ст. 33, 34, 43, 49, 75, ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

в позові відмовити.

Судовий збір в розмірі 1 378 грн. (одна тисяча триста сімдесят вісім грн. 00 коп.) покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається через місцевий господарський суд, який розглянув справу.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 цього Кодексу.

Повне рішення складено 04.04.2016 року

Суддя Е. М. Олейняш