ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2016 р. Справа № 917/50/16

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, АДРЕСА_1, 36038

до Фермерського господарства "Покрова-2006", вул. Ватутіна, 1, с. Жуки, Кобеляцький район, Полтавська область

про стягнення грошових коштів у сумі 43854,56 грн.

Суддя Гетя Н.Г.

Представники 03.03.2016 р., 17.03.2016 р. та 24.03.2016 р.:

від позивача: ОСОБА_2

від відповідача: ОСОБА_3

Рішення виноситься після перерви, оголошеної в засіданнях суду 03.03.2016 р., 17.03.2016 р. згідно ст.77 ГПК України, про що представники сторін були повідомлені під розписку.

Після виходу з нарадчої кімнати суд оголосив вступну та резолютивну частини рішення та повідомив дату складання повного рішення (ст.85 ГПК України).

Суть справи: Розглядається позовна заява про стягнення з відповідача 43854,56 грн. заборгованості за договором від 24.04.2014 р. з яких: 40956,12 грн інфляційні втрати та 2889,44 грн. 3% річних.

Представник позивача на задоволенні позовних вимог наполягає, з підстав викладених у позовній заяві.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечує, з мотивів викладених у відзиві на позовну заяву (а.с. -47-48) та зазначає, що при укладенні договору сторони передбачили зміну ціни товару у випадку збільшення курсу долара США (п. 2.4 Договору), який є способом захисту майнового права та інтересу, і полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Враховуючи, що господарський суд Полтавської області розглядав вимоги позивача про стягнення курсової різниці, яка є за своєю природою інфляційними втратами і йому було відмовлено рішенням від 11.08.2015 р. по справі №917/1132/15, яке набрало законної сили, то відповідач вважає, що і вимоги позивача про стягнення інфляційних втрат у розмірі 40965,12 грн. не можуть підлягати задоволенню.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши наявні у справі докази, суд встановив:

24 квітня 2014 року між ФО-П ОСОБА_1 (Продавець) та ФГ «Покрова-2006» (Покупець) був укладений Договір (а.с. - 8), згідно якого Продавець зобов'язувався відпустити, а Покупець зобов'язувався купити товар, а саме: засоби захисту рослин. Найменування, кількість і ціна якого зазначені в Специфікації (додаток №1 до Договору).

Специфікацією від 24.04.2014 р. до вищезазначеного Договору, передбачалось, що Продавець відпускає, а Покупець купує засоби захисту рослин, а саме: ОСОБА_2 - Стандарт в кількості 130 літрів, ОСОБА_2 - Стар в кількості 6,50 кг., Еталон в кількості 640 літрів, Отаман в кількості 800 літрів, разом на загальну суму 169 891,56 грн. (а.с. - 9).

Специфікацією від 29.05.2014 р. та Додатковою угодою від 29.05.2014 р. до Договору передбачалось, що Продавець відпускає, а Покупець купує засоби захисту рослин, а саме: Нокаут в кількості 75 літрів на суму 13 467,60 грн. (а.с. - 10-11).

Відповідно до підписаних сторонами видаткових накладних позивач поставив, а відповідач прийняв засоби захисту рослин: ОСОБА_2 - Стандарт в кількості 130 літрів, ОСОБА_2 - Стар в кількості 6,50 кг, Еталон в кількості 640 літрів, разом на загальну суму 101 472,36 грн. (видаткова накладна № 3 від 28.04.2014 p. (а.с. -12); Отаман в кількості 800 літрів, разом на загальну суму 68 419,20 грн. (видаткова накладна № 7 від 29.05.2014 p., а.с. -13), всього на суму 183 359,16 грн.

Згідно з пунктом 2.1. Договору від 24.04.2014 р., та Додаткової угоди до нього від 29.05.2014 р. Покупець зобов'язується здійснити оплату за товар в сумі 183 359,16 грн. до 15 жовтня 2014 p.

Але в порушення умов вищезазначеного Договору та додаткової угоди до нього ФГ «Покрова-2006» не своєчасно та не в повному обсязі виконувало своє зобов'язання щодо оплати вартості поставленого Товару.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до ст. 601 Цивільного кодексу України, ФГ «Покрова-2006» було припинено зобов'язання щодо оплати вартості поставленого Товару на суму 145 773,47 грн., шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, які виникли між Продавцем та Покупцем (ОСОБА_2 зарахування зустрічних однорідних вимог від 23.02.2015 p. а.с. -15). Залишок неоплаченої суми становив 37 585,69 грн., яку сплачено тільки 06.01.2016 року.

Факт порушення відповідачем терміну виконання грошових зобов'язанъ по Договору від 24.04.2014 р. було встановлено Господарським судом Полтавської області при розгляді справи № 917/1132/15. Так, відповідно до Рішення від 11.08.2015 р. у справі № 917/1132/15 з ФГ «Покрова-2006» було стягнуто на користь ФО-П ОСОБА_1 -37 585,69 грн. основного боргу та 22 102,63 грн. пені за порушення термінів оплати товару.

Отже, оскільки сума основного боргу за Договором від 24.04.2014 р. була сплачена відповідачем з порушенням строків визначених умовами договору та Додаткової угоди до нього, позивач керуючись ст. 625 ЦК України просить стягнути з останнього інфляційні нарахування та 3% річних від простроченої суми, що згідно з розрахунком позивача складає 40965,12 грн. інфляційних втрат за період з жовтня 2014 р. по грудень 2015 р.) та 2889,44 грн. 3% річних за період з 15.10.2014 р. по 06.01.2016 р. ( з врахуванням проплат).

Таким чином, загальна сума, заявлена до стягнення, становить 43854,56 грн.

При розгляді справи по суті суд приймає до уваги наступне.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Отже, судове рішення у справі № 917/1132/15, яке набрало законної сили, не може бути поставлене під сумнів.

Рішенням суду у справі № 917/1132/15 встановлено факт настання терміну оплати за договором до 15 жовтня 2014 p., наявність підстав застосування штрафних санкцій, а також факт прострочення відповідачем своїх грошових зобов'язань за укладеним договором від 24.04.2014 року.

Згідно з частиною 1 статті 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вичинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 598 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

У відповідності до статті 599 ЦК України, за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Як роз'яснено в постанові пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року N 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" , кредитор вправі вимагати, в тому числі в судовому порядку, сплати боржником сум інфляційних нарахувань та процентів річних як разом зі сплатою суми основного боргу, так і окремо від неї.

Також саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Заперечення відповідача, які полягають у тому, що господарський суд Полтавської області розглядав вимоги позивача про стягнення курсової різниці, яка є за своєю природою інфляційними втратами і йому було відмовлено, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню є безпідставними та відхиляються судом виходячи з наступного.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Курсова різниця - це різниця між оцінками однакової кількості одиниць іноземної валюти при різних валютних курсах (Мінфін, Наказ "Національне положення (стандарт) бухгалтерського обліку в державному секторі 101 "Подання фінансової звітності"" від 24.12.2010 N 1629). Таким чином, правова природа курсової різниці і інфляційних втрат є різними.

Згідно роз'яснень, викладених у п.8.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року N 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" стягнення інфляційних нарахувань не є можливим на суму основної заборгованості, яка виражена в іноземній валюті та заявляється до стягнення в національній валюті України (гривнях) за офіційним курсом Національного банку України на день заявлення відповідної вимоги (крім випадків, коли стороною зобов'язання, у якому виник спір, одержано відповідну ліцензію Національного банку України).

З матеріалів справи вбачається, що сторони, при укладенні договору визначили суму договору в національній валюті, та вимоги позивача заявлені в національній валюті, таким чином у позивача є всі правові підстави для стягнення з відповідача інфляційних втрат.

Враховуючи обставини справи та беручи до уваги обґрунтованість наданого позивачем розрахунку, суд вважає вимоги позивача про стягнення з відповідача 40965,12 грн. інфляційних втрат за період з жовтня 2014 р. по грудень 2015 р.) та 2889,44 грн. 3% річних за період з 15.10.2014 р. по 06.01.2016 р. ( з врахуванням проплат) є правомірними, обґрунтованими й такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі статтею 33 цього ж Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В силу вказаної норми предметом доказування є обставини, які свідчать про дійсні права та обов'язки сторін у справі та складаються з фактів, якими позивач обґрунтовує підстави позову, та фактів, якими відповідач обґрунтовує заперечення проти позову.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст.34 ГПК України).

Частиною 1 ст.43 ГПК України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, а згідно ч. 2 цієї ж статті ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно положень ст. 4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

За викладеного, застосовуючи основні конституційні засади судочинства, принцип верховенства права, виходячи з фактичних обставин справи, зясування природи дійсних правовідносин між сторонами у даному спорі та чинного законодавства України, яке повинно застосовуватися до них при вирішенні спору, господарський суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог.

Судовий збір, стягується з відповідача в доход Державного бюджету України відповідно до приписів ст.49 ГПК України.

На підставі матеріалів справи та керуючись статтями 22, 32, 33,43,49, ст. 82-85 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Фермерського господарства "Покрова-2006" (вул. Ватутіна, 1, с. Жуки, Кобеляцький район, Полтавська область, ) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, 36038, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) - 40965,12 грн. інфляційних втрат, 2889,44 грн. 3% річних

3. Стягнути з Фермерського господарства "Покрова-2006" (вул. Ватутіна, 1, с. Жуки, Кобеляцький район, Полтавська область, ) до Державного бюджету України 1378, 00 грн. судового збору.

4. Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 28.03.2016 р.

Суддя Н.Г. Гетя