РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.03.2016Справа №910/22721/15

За позовом Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк»

До Товариства з обмеженою відповідальністю «Лого Сфера»

Приватного акціонерного товариства «Автотранспортне підприємство «Транспортник»

Третя особа Публічне акціонерне товариство «Авант Банк»

Про стягнення грошових коштів

Суддя Мельник В.І.

Представники:

від позивача: Бондаренко М.Г., довіреність № 141 від 25.12.2015

від відповідача 1: не з'явився

від відповідача 2: Корнієнко В.П., довіреність № б/н від 27.01.2016

від третьої особи: Франчук Ю.В., довіреність № 27/2016 від 29.02.2016

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

В вересні 2015 року до канцелярії Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Публічного акціонерного товариства "Український професійний банк" (позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лого сфера" (відповідач-1), Приватного акціонерного товариства "Автотранспортне підприємство" "Транспортник" (відповідач-2) про стягнення 79 390 432,00 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.09.2015р. суддею Цюкало Ю.В. прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження у справі №910/22721/15. Розгляд справи призначено на 28.09.2015р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.09.2015 року, відповідно до ст. 77 ГПК України, розгляд справи було відкладено на 19.10.2015р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.10.2015 року, відповідно до ст.ст. 69, 77 ГПК України, розгляд справи було відкладено на 16.11.2015р. та продовжено строк вирішення спору на 15 днів.

12.11.2015р. через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника Публічне акціонерне товариство "Авант Банк" надійшло клопотання про залучення даної юридичної особи до участі у справі в якості третьої особи.

В судове засідання, призначене на 16.11.2015р., представник відповідача-1 не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, вимог ухвали Господарського суду м. Києва від 19.10.2015р. не виконав.

Представники позивача та відповідача-2 в судове засідання з'явились, надали усні пояснення, відповіли на запитання суду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.11.2015р. залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - Публічне акціонерне товариство "Авант Банк" (03110, м. Київ, аул. Івана Клименка, 23, ідентифікаційний код 36406512). Відкладено розгляд справи на 02.12.2015р.

01.12.2015р. через канцелярію до суду надійшло клопотання ПАТ "Авант-Банк", у якому останнє просить зупинити провадження у справі № 910/22721/15 до вирішення Конституційним Судом України подання Верховного Суду України щодо відповідності (конституційності) Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" № 4452-VI від 23.02.2012 року положенням ст. 6, ч. 1 ст. 8, ч. 4 ст. 13, ст.ст. 21, 22, ч.ч. 1, 4, 5 ст. 41 Конституції України.

В обґрунтування клопотання третя особа вказує, що позовні вимоги ПАТ "Український професійний банк" у справі № 910/22721/15 обґрунтовуються положеннями Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", в тому числі - в частині визнання ПАТ "Український професійний банк" нікчемним договору застави майнових прав, який був посвідчений Могильницькою О.А., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі за № 219, відповідно до якого ПАТ "Авант-Банк" набуло прав кредитора за Договором про відкриття траншевої кредитної лінії № 649 від 10.09.2012 року та додатковими договорами до нього та Договором поруки № 649-2 від 30.12.2014 року.

Розглянувши подане клопотання, заслухавши пояснення представників учасників судового засідання, суд дійшов висновку про задоволення вказаного клопотання про зупинення провадження у справі, що було здійснено згідно ухвали суду від 02.12.2015р.

Дану ухвалу було оскаржено позивачем у Київському апеляційному господарському суді, який згідно постанови від 28.01.2016р. скасував ухвалу господарського суду міста Києва від 02.12.2015р.

15.02.2016р. справа № 910/22721/15 повернулась до господарського суду міста Києва для подальшого розгляду, проте внаслідок того, що суддя Цюкало Ю.В. перебував у відпустці по справі було здійснено повторний автоматичний розподіл, внаслідок якого дана справа потрапила на розгляд судді Мельника В.І.

Ухвалою суду від 17.02.2016р. суддя Мельник В.І. прийняв вказану справу до свого провадження та призначив її до розгляду на 18.03.2016р.

16.03.2016 року третя особа подала через канцелярію суду пояснення по справі.

16.03.2016 року відповідач2 подав через канцелярію суду пояснення по справі.

18.03.2016р. представник позивача у судовому засіданні надав пояснення по справі, підтримав свої позовні вимоги у повному обсязі, вимоги ухвали суду від 17.02.2016р. не виконав.

Представник відповідача2 та представник третьої особи проти позову заперечили, надали пояснення по справі.

Представник відповідача1 в судове засідання не з'явився, вимоги ухвали суду від 17.02.2016р. не виконав.

Суд відклав судовий розгляд справи на 28.03.2016р., у зв'язку з неявкою відповідача1.

28.03.2016р. представник позивача у судовому засіданні підтримав свої позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача 1 у судове засідання не з'явився, про причини своєї відсутності і суд не повідомив, вимог ухвал суду не виконав.

Представник відповідача 2 заперечив проти позовних вимог.

Представник третьої особи надав пояснення по суті спору, заперечив проти позовних вимог позивача.

Суд вирішив відмовити у задоволенні позовних вимог позивача.

Згідно ст.87 Господарського процесуального кодексу України повне рішення та ухвали надсилаються сторонам, прокурору, третім особам, які брали участь в судовому процесі, але не були присутні у судовому засіданні, рекомендованим листом з повідомленням про вручення не пізніше трьох днів з дня їх прийняття або за їх зверненням вручаються їм під розписку безпосередньо у суді.

Розглянувши подані документи та матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

10 вересня 2012 року між ПАТ «УКРАЇНСЬКИЙ ПРОФЕСІЙНИЙ БАНК» (далі - ПАТ «УПБ», Банк) та ТОВ «ЛОГО СФЕРА» (далі - ТОВ «ЛОГО СФЕРА», Позичальник) було укладено Договір про відкриття траншевої кредитної лінії №649 (далі - Кредитний договір), згідно з умовами якого, Банк відкрив Позичальнику траншеву відкличну кредитну лінію в межах суми 73 000 000,00 грн. терміном до 24 грудня 2015 року, зі сплатою 24% річних.

Відповідно до положень пунктів 1.4., 3.1. кредитного договору підставою для надання кредитів (траншів) за Кредитним договором є Додаткові договори, що укладаються за взаємною згодою сторін після надання Банку письмової заявки начальника, в якій вказується сума кредиту, конкретна ціль кредитування. Подальше перерахування грошових коштів (надання траншів) позичальнику проводиться банком при наявності вільних коштів (в межах кредитної лінії), тобто за умови повернення попереднього траншу чи наявності невикористаних у межах лінії коштів.

За час дії Кредитного договору позичальник звертався до банку один раз з вимогою про надання кредитних коштів (траншів) в межах траншевої кредитної лінії.

Так, у зв'язку із зверненням позичальника до установи Банку між Банком та позичальником був укладений Додатковий договір від 18.09.2012 р. до Договору про відкриття траншевої кредитної лінії №649 від 10.09.2012 р., (далі - додатковий договір від 18.09.2012 р.), відповідно до умов якого, Банк надав позичальнику транш у розмірі 73 000 000,00 грн. зі сплатою 24% річних;

Згідно з п. 3.1. Кредитного договору, банк зобов'язався перерахувати на поточний рахунок Позичальника № у ПАТ "УПБ", код банку 300205, ідентифікаційний код 36538614 грошові кошти в межах вказаної у п. 1.1. цього договору суми на умовах, визначених Додатковими договорами.

Так, на виконання умов п. 3.1. кредитного договору, п. 1. Додаткового договору від 18.09.2012 р., банком надавалися ТОВ «ЛОГО СФЕРА» кредитні кошти. Фактичне отримання позичальником кредитних коштів підтверджується меморіальним ордером № 14839496 від 18.09.2012 р. (копія меморіального ордеру наявна в справі).

Згідно з умовами п. п. 1.5., 7.1., 7.5. та 8.1. Кредитного договору, п. 1. Додаткових договорів до Кредитного договору від 18.09.2012 р., Позичальник зобов'язався здійснювати сплату процентів за користування кредитними ресурсами щомісячно в період з 26 числа по останній календарний день місяця у розмірі 24 % річних, а у разі порушення строків повернення кредиту за договором - 48% річних. Крім цього, за несвоєчасну сплату процентів за користування кредитом Позичальник на вимогу Банку сплачує пеню в розмірі 0,2% від суми простроченої заборгованості за кожен день прострочки платежу.

Згідно з п. 4.1. Кредитного договору Позичальник зобов'язався повернути одержані кредитні ресурси в строк згідно з умовами, викладеними у відповідних додаткових договорах, які є невід'ємними частинами кредитного договору, та сплатити нараховані проценти шляхом перерахування грошових коштів на позичкові рахунки та рахунки нарахованих процентів відповідно до строків, встановлених Додатковими договорами.

Згідно з умовами кредитного договору у разі порушення позичальником умов договору, несвоєчасного повернення отриманих кредитів (траншів) та/або сплати процентів за їх використання, банк має право достроково стягнути отримані позичальником кредитні кошти, проценти за їх використання, можливі штрафні санкції в тому числі і шляхом звернення стягнення на предмет забезпечення.

Однак, в порушення умов Кредитного договору, позичальник невчасно та не в повному обсязі здійснює повернення наданих йому кредитних коштів, а також не сплачує проценти за користування кредитними ресурсами та пеню.

Пунктом 2.1. кредитного договору регламентовано, що забезпеченням виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком за кредитним договором виступає порука.

Згідно з положеннями пунктів 1.2. Договору поруки № 649-2 від 30.12.2014 р. (далі - договір поруки) Поручитель бере на себе зобов'язання в повному обсязі відповідати перед Банком, як солідарний боржник по Кредитному договору в тому ж обсязі, що і Позичальник, включаючи сплату основного боргу, процентів, ї неустойки, відшкодування збитків.

Відповідно до пунктів 2.1., 2.2. Договору поруки, у разі повного або часткового невиконання Позичальником зобов'язань за Кредитним договором, в передбачені Кредитним договором строки, банк має право задовольнити свої вимоги за рахунок грошових коштів поручителя, а у разі їх недостатності - звернути стягнення на інше майно та цінності поручителя в порядку, встановленому чинним законодавством країни.

Згідно поданого позову, позивач посилається на те, що неодноразово звертався до позичальника з вимогами про повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитними коштами, проте відповідачі таких вимог позивача не виконали.

Згідно поданої позовної заяви, позивач просив суд стягнути солідарно з відповідачів 79 390 432,00 грн. - заборгованості за кредитним договором та договором поруки, з яких:

- 73 000 000,00 грн. - заборгованість по строковому кредиту;

- 1 536 000,00 грн. - заборгованість по строкових процентах;

- 4 368 000,00 грн. - заборгованість по прострочених процентах;

- 468 432,00 грн. - заборгованість по пені.

Суд дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, заслухавши пояснення представників позивача, відповідачів та третьої особи, дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 24 квітня 2015 року між ПАТ «АВАНТ-БАНК» та ПАТ «УПБ» було укладено договір застави майнових прав №MM72121LG/S-1, до якого 29 квітня 2015 року було внесено зміни шляхом укладення Додаткового договору №1 до Договору застави майнових прав №MM72121LG/S-1 від 24.04.2015 року (далі - Договір застави).

26 травня 2015 року ПАТ «АВАНТ-БАНК» та ПАТ «УПБ» дійшли згоди про нотаріальне посвідчення Договору застави і на виконання зазначеної домовленості уклали Договір застави майнових прав, який був посвідчений Могильницькою O.A., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі за №219 (далі - Договір застави №219).

Відповідно до преамбули Договору застави №219 ПАТ «АВАНТ-БАНК» та ПАТ «УПБ» встановили, що умови Договору застави №219 застосовуються до відносин, між сторонами, які виникли з моменту укладення Договору застави.

Відповідно до ч. 4 ст. 203 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 208 ЦК України правочин між юридичними особами належить вчиняти у письмовій формі.

Відповідно до ч. 1 ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Відповідно до п. 1.1. договору застави №219, предметом застави є майнові права за кредитними договорами, забезпеченими договорами застави, іпотеки, поруки тощо, що укладені між Заставодавцем і юридичними особами, перелік яких наведений у Додатках №1, 2 до цього Договору (далі - Боржники), що є його невід'ємними частинами, у тому числі, відповідно до п. 7 Додатку №1 до Договору застави №219, майнові права за Договором №649, що укладений між ПАТ «УПБ» та ТОВ «ЛОГО СФЕРА».

Відповідно до п. 1.3. договору застави №219, надана застава забезпечує належне виконання Заставодавцем (ПАТ «УПБ») вимог Заставодержателя (ПАТ «АВАНТ-БАНК»), що випливають (та/або, випливатимуть) з міжбанківського кредитного договору від 24.04.2015р. №MM72121LG та міжбанківського кредитного договору від 29.04.2015 року №MM72201LG, укладених між заставодавцем та заставодержателем, а також будь-яких додаткових договорів (угод) до зазначених договорів (далі всі разом - Кредитний договір).

У п. 4.6. договору застави №219 ПАТ «АВАНТ-БАНК» та ПАТ «УПБ» встановили, що у випадку, якщо у строки, встановлені Кредитним договором, Заставодавець не виконає (повністю або частково) Основне зобов'язання, в т.ч. не поверне (повністю або частково) Заставодержателю кредит та/або не сплатить проценти за користування кредитом,' та/або не сплатить неустойку (пеню та штрафи) та/або іншу заборгованість, платежі та/або не виконає інші зобов'язання, які передбачені та/або випливають з Основного зобов'язання та цього Договору, у тому числі у випадку одноразового прострочення будь-якого зобов'язання, що визначено Основним зобов'язанням, а також в інших випадках, передбачених цим Договором, або у разі прийняття рішення про визнання Заставодавця проблемним або запровадження тимчасової адміністрації/призначення ліквідатора/ реорганізації (злиття/ приєднання/ виділення) Заставодавця (ПАТ «УПБ»), Заставодержатель (ПАТ «АВАНТ-БАНК») в момент настання таких подій набуває всіх прав та обов'язків кредитора до Боржників за кредитними договорами/ договорами застави/ договорами іпотеки, майнові права за якими передані в заставу за даним Договором. Набуття Заставодержателем всіх прав та обов'язків Кредитора (Заставодавця) до Боржників за кредитними договорами/ договорами застави/ договорами іпотеки, майнові права за якими передані в заставу за даним Договором не потребує укладення Договору Заставодержателя з Заставодавцем.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 Закону України «Про заставу» при заставі майнових прав реалізація предмета застави провадиться шляхом уступки заставодавцем заставодержателю вимоги, що випливає із заставленого права.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Відповідно до ч. 1 ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до ст. 516 ЦК України передбачено, що заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 2 ст. 628 ЦК України сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦК України особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обов'язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина).

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 516 ЦК України якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

03 червня 2015 року ПАТ «АВАНТ-БАНК» листами за №674 та №675 повідомило ТОВ «ЛОГО СФЕРА» та ПрАТ «АТ «ТРАНСПОРТНИК» відповідно, про перехід до ПАТ «АВАНТ-БАНК» прав кредитора за Договором №649 та іншими договорами, укладеними на забезпечення виконання зобов'язань за Договором №649.

Таким чином, ПАТ «АВАНТ-БАНК» та ПАТ «УГІБ» уклали Договір застави №219, який є змішаним договором, що містить умови договору застави та договору про відступлення права вимоги з відкладальними умовами, які визначені в п. 4.6. Договору застави №219.

ПАТ «УПБ» порушив умови п. 1.2. міжбанківського кредитного договору №MM72201LG від 29.04.2015 року, а саме не повернув ПАТ «АВАНТ-БАНК», станом на 19 год. 00 хв. 28.05.2015 року (після закінчення роботи СЕП НБУ), 15 000 000,00 грн., прострочивши оплату чергових платежів, що мали бути здійснені 21.05.2015 року, 27.05.2015 року та 28.05.2015 року у сумі по 5 000 000,00 грн. в кожну з зазначених дат.

ПАТ «АВАНТ-БАНК» листом від 28.05.2015 р. за №649 повідомило ПАТ «УПБ» про порушення п. 1.2. міжбанківського кредитного договору №MM72201LG від 29.04.2015 р. та про перехід всіх прав та обов'язків кредитора до ПАТ «АВАНТ- БАНК» на підставі Договору застави №219.

Таким чином, 28 травня 2015 року ПАТ «АВАНТ-БАНК» скористалося правом відступлення на свою користь майнових прав за Договором застави №219, у зв'язку з настанням передбаченої п. 4.6. Договору застави №219 відкладальної умови (одноразового прострочення будь-якого зобов'язання, що визначено Основним зобов'язанням), та набуло всіх прав та обов'язків кредитора за Договором №649 та Договором №649-2, боржниками за якими виступають ТОВ «ЛОГО СФЕРА» та ПрАТ «АТ «ТРАНСПОРТНИК».

Така ж правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 02.04.2015 року, прийнятій за результатами розгляду господарської справи №925/1333/14 в якій визначено, що оскільки сторони в п. 5.3. договору застави домовились про відступлення заставодавцем права вимоги, що витікає з заставленого права, на користь заставодержателя, зокрема в разі невиконання заставодавцем хоча б одного із зобов'язань, передбачених кредитним договором, заставлене за договором застави право вимоги вважається відступленим заставодержателю без необхідності укладання будь-яких додаткових договорів між сторонами щодо такого відступлення.

Крім того, Верховний суд України у своїй постанові від 24.10.2011 року по справі №16/041-10 визначив, що у зв'язку з наявністю у договорі застави майнових прав, умов правочину уступки права вимоги з відкладальною умовою, перехід прав вимоги відбувається в порядку встановленому ст. 212 ЦК України, в момент настання відповідної відкладальної обставини.

Судом встановлено, що договір застави №219 є чинним та був укладений сторонами відповідно до законодавства України, в тому числі, положень Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, Закону України «Про банки і банківську діяльність», а також Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», тому зважаючи на наведене, договір застави №219 є належним доказом, який підтверджує перехід прав кредитора за Договором №649 та Договором №649-2 від позивача до ПАТ «АВАНТ-БАНК».

Проте, позивач згідно своїх пояснень заперечував проти такої обставини та наголошував на тому, що договір застави № 219 від 26.05.2015р. є нікчемним в силу приписів статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб". В обґрунтування вказаного доводу посилався на те, що наведений договір суперечить постанові Правління Національного банку України від 30.04.2015 № 293/БТ "Про віднесення ПАТ "Український професійний банк" до категорії проблемних та запровадження особливого режиму контролю за діяльністю банку", якою установлено обмеження для позивача в його діяльності, зокрема: не передавати в забезпечення майно та активи.

Проте, суд, дослідивши наявні матеріали справи, дійшов висновку, що наведені посилання позивача є необґрунтованими та безпідставними з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" визначено, що уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити збереження активів та документації банку.

Ч. 2 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" встановлено, що протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Відповідно до частини 3 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав:

1) банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог;

2) банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим;

3) банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору;

4) банк оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів банку перевищувала вартість майна;

5) банк прийняв на себе зобов'язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України "Про банки і банківську діяльність";

6) банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку;

7) банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку;

8) банк уклав правочин (у тому числі договір) з пов'язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України.

Згідно з ч. 4 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", уповноважена особа Фонду:

1) протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів;

2) вживає заходів до витребування (повернення) майна (коштів) банку, переданого за такими договорами;

3) має право вимагати відшкодування збитків, спричинених їх укладенням.

За приписами статті 73 Закону України „Про банки і банківську діяльність" у разі порушення банками банківського законодавства, законодавства у сфері запобігання тапротидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму, нормативно-правових актів Національного банку України, або здійснення ризикової діяльності, яка загрожує інтересам вкладників чи інших кредиторів банку та/або стабільності банківської системи, Національний банк України адекватно вчиненому порушенню або рівню такої загрози має право застосувати заходи впливу, до яких належать віднесення банку до категорії проблемного або неплатоспроможного.

Пунктом 12.3 розділу 12 Положення про застосування Національним банком України заходів впливу за порушення банківського законодавства, затвердженого постановою Правління Національного банку України №346 від 17.08.2012, встановлено, що рішення Правління Національного банку про віднесення банку до категорії проблемних містить, зокрема: строк, протягом якого проблемний банк зобов'язаний привести свою діяльність у відповідність до вимог законодавства України, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України, але не більше 180 днів; обмеження у діяльності банку; порядок та строки повідомлення проблемним банком про стан виконання заходів щодо фінансового оздоровлення банку, а також приведення банком своєї діяльності у відповідність до вимог банківського законодавства.

В свою чергу, в преамбулі договору застави майнових прав від 26.05.2015 сторони чітко визначили, що згідно з ч. 3 статті 631 Цивільного кодексу України умови договору застави майнових прав застосовуються до відносин між сторонами, які виникли з моменту укладення договорів застави майнових прав № MM72121LG/S-1 від 24.04.2015 та додаткового договору до нього від 24.04.2015, тобто фактично сторони посвідчили нотаріально раніше укладені між ними правочини, внаслідок яких між ними виникли правовідносини застави майнових прав (зокрема і щодо права звернення стягнення шляхом набуття прав кредитора за кредитним договором № 833 від 29.08.2014, позичальником за яким є ПАТ "Аверс"), які виникли до винесення правлінням Національного банку України постанови від 30.04.2015 № 293/БТ.

Крім того, суд зазначає і про те, що постанови Правління Національного банку України встановлюють певні обмеження щодо діяльності проблемного банку, проте, не встановлюють заборони на вчинення проблемними банками певних дій.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України визначено, що сторони обґрунтовують свої вимоги та заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст.33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст.34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Ст.36 ГПК України зазначає, що письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача про солідарне стягнення з відповідачів 79 390 432,00 грн. заборгованості за кредитним договором та договором поруки є такими, що не підлягають задоволенню.

Витрати по сплаті судового збору, згідно ст.49 ГПК України, при відмові в задоволенні позовних вимог покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 32, 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог - відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

(Повний текст рішення складено: 01.04.2016р. )

Суддя В.І.Мельник