ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" березня 2016 р.Справа № 922/333/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Аюпової Р.М.

при секретарі судового засідання Семенову О.Є.

розглянувши справу

за позовом Міністерства оборони України м. Київ-168
до Державного підприємства "Харківський машинобудівний завод "ФЕД", м. Харків
про стягнення грошових коштів в розмірі 779202,39 грн.
за участю представників сторін:

Представник позивача - ОСОБА_1, дов. № 220/816/д від 30.12.2015р.;

Представник відповідача - ОСОБА_2, дов. № 5юр від 12.02.16р.

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Міністерство оборони України, звернувся до господарського суду з позовом до відповідача - Державного підприємства "Харківський машинобудівний завод "ФЕД", м. Харків, про стягнення заборгованості за договором про надання представництвом державного замовника послуг з контролю якості та приймання продукції № 1к/14-237/3005/ВП-2014, в розмірі 779202,39 грн., з яких: 326275,74 грн. - пеня, 21254,56 грн. - 3% річних, 431672,29 грн. - інфляційні втрати, підставою нарахування якої стало прострочення відповідачем терміну оплати наданих послуг за даним договором. Також позивач просить суд покласти на відповідача судові витрати.

Ухвалою господарського суду від 10.02.2016р. прийнято вказану позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі та призначено судовий розгляд на 22.02.2016р. об 11:15 год.

У судових засіданнях 22.02.2016р., 14.03.2016р. оголошувалась перерва.

У судовому засіданні 22.03.2016р. представник позивача позов підтримав, наполягав на його задоволенні. Через канцелярію суду надав додаткові пояснення по справі (вх. № 9559), які судом долучені до матеріалів справи.

Представник відповідача у судовому засіданні 22.03.2016р. проти позову заперечував, з підстав, викладених у відзиві на позов (вх. № 418), який долучено до матеріалів справи. Також відповідачем, на виконання вимог ухвали суду від 10.02.2016р. надано контррозрахунок суми боргу (вх. № 8250) та уточнення до контррозрахунку суми боргу (вх. № 9558), які судом досліджуються та долучаються до матеріалів справи. Також відповідач просить суд зменшити розмір пені, які підлягає стягненню з відповідача та розстрочити виконання рішення суду на шість місяців (вх. № 8350).

У судовому засіданні 22.03.2016р. сторони наголосили на тому, що ними надані всі необхідні для розгляду справи докази та вважають за можливе розглянути справу по суті в даному судовому засіданні.

Враховуючи те, що норми ст. 65 ГПК України щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом в межах наданих ним повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній та додатково поданими на вимогу суду матеріалами та документами.

Зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Як свідчать матеріали справи, 20.01.2014р. між Міністерством оборони України (виконавець, позивач) та Державним підприємством «Харківський машинобудівний завод «ФЕД» (замовник, відповідач) був укладений Договір про надання представництвом державного замовника послуг з контролю якості та приймання продукції №1к/14-237/3005/ВП-2014 (далі - Договір).

Згідно пункту 1.1 Договору, виконавець зобов'язується забезпечити надання замовникові, підпорядкованим виконавцю військовим представництвом №155 (далі - представництво), послуг з контролю якості та приймання продукції (виконання науково-дослідних, дослідно-конструкторських робіт) за відповідністю розроблення, виготовлення продукції оборонного призначення вимогам нормативних документів і технічної документації за переліком, зазначеним у календарному плані надання представництвом державного замовника послуг з контролю якості та приймання продукції, згідно з додатком №1 до Договору.

Відповідно до п.1.3 договору, замовник зобов'язується прийняти надані йому представництвом послуги з контролю якості та приймання продукції (виконання робіт) та оплатити їх виконавцю, відповідно до умов Договору.

Згідно пунктів 3.2, 3.4, 3.5 Договору, за результатами надання послуг представництво складає акт про надання послуг з контролю якості продукції (далі - акт) за встановленою формою, два примірники якого, разом із супровідними документами, подає замовникові. Виконанням обов'язків з боку виконавця вважається здійснення представництвом контролю якості та приймання продукції і складання акта, з наданням його на затвердження замовнику. Зазначений акт підтверджує факт надання виконавцем послуг і є підставою для їх оплати замовником після затвердження. Датою виконання зобов'язань щодо надання послуг є дата затвердження акту виконавцем.

Відповідно до п.4.1 Договору, за надані послуги замовник перераховує на рахунок виконавця кошти в розмірі 1% від виробничої собівартості продукції, щодо якої здійснюється контроль якості та приймання, згідно переліку, зазначеному у календарному плані (додаток №1), а відповідно до п.4.3 цього ж Договору, розрахунки за надані по даному Договору послуги здійснюються замовником у національній валюті України - гривнях, у тридцятиденний термін після одержання затвердженого виконавцем акту про надання послуг з контролю якості та приймання продукції, що надсилається останньому рекомендованим листом, чи вручається під розписку на звороті самого акту посадовою особою представництва.

Пунктом 5.2. Договору передбачено, що за порушення строків оплати послуг замовник сплачує виконавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми затриманого платежу за кожний день затримки.

Підтвердженням виконання з боку виконавця зобов'язань за Договором, а саме надання послуг з контролю якості продукції є акти про надання послуг з контролю якості продукції: акт №1 від 22.05.2014 року, акт №2 від 13.08.2014 року, акт №3 від 30.10 2014 року, акт №4 від 21.02.2015 року, акт №5 від 21.02.2015 року, які підписані та затверджені сторонами Договору.

Проте, в порушення вищевказаних умов Договору, відповідачем було допущено прострочення термінів розрахунків за надані послуги, а саме:

-по акту №1 від 22.05.2015р. на 16 днів (платіжне доручення №5601 від 17.07.2014);

-по акту №2 від 13.08.2014 на 35, 18 та 21 днів (оплата проводилася частинами, платіжні доручення №2869 від 30.10.2014, № 3037 від 17.11.2014 та №9655 від 08.12.2014);

-по акту №3 від 30.10 2014р. на 110, 29, 28, 78 та 15 днів (оплата проводилася частинами, платіжні доручення №1320 від 30.032015, № 1731 від 28.04.2015, № 1058 від 26.05.2015, № 3562 від 12.08.2015 та №2212 від 27.08.2015);

-по акту №4 від 21.02.2015 року на 23, 28, 78 та 15 днів (оплата проводилася частинами, платіжні доручення №1732 від 28.04.2015, № 1059 від 26.05.2015, №3563 від 12.08.2015 та №2213 від 27.08.2015);

-по акту №5 від 21.02.2015 року на 23, 28, 78 та 15 днів (оплата проводилася частинами, платіжні доручення №1733 від 28.04.2015, № 1060 від 26.05.2015, №3564 від 12.08.2015 та №2214 від 27.08.2015).

У зв'язку з прострочення терміну оплати по акту №1 від 22.05.2014 року та акту №2 від 13.08.2014 року, начальником Управління військових представництв Міністерства оборони України було підготовлено та направлено на адресу ДП «ХМЗ «ФЕД» претензію на суму 625074,16 грн. від 11.11.2014 року вих.№25д/3722. Зазначена претензія була вручена представнику відповідача 13.11.2014 року, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення. Відповіді на претензію з боку відповідача не надходило.

Враховуючи прострочення відповідачем термінів оплати за актами в рамках укладеного між сторонами даного спору договору, позивач звернувся до господарського суду з позовом про стягнення на свою користь 326275,74 грн. - пені, 21254,56 грн. - 3% річних, 431672,29 грн. - інфляційних втрат.

Заперечуючи проти позову, відповідач зазначає про пропуск позивачем строку позовної давності щодо вимог про нарахування пені за актами №1 від 22.05.2014р., №2 від 13.08.2014р., №3 від 30.10.2014р. Також відповідач, враховуючи погашення заборгованості за актом №2 від 13.08.2014р., заперечує проти нарахування інфляційних втрат за період з 17.11.2014р. по 07.12.2014р. в розмірі 9000,00 грн.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 ЦК України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обовязку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обовязків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

У відповідності із ст.173 ГК України та ст. 509 ЦК України, господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, у тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший субєкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконати її обовязку.

Господарські зобовязання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 ГК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства; сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами; сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв діловою обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 п. 4 ст. 179 ГК України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 ГК України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно ст.ст. 525, 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 16 ЦК України, частиною 2 статті 20 ГК України, одним із способів захисту права є примусове виконання обовязку в натурі (присудження до виконання обовязку в натурі).

Відповідно до ст. 598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом та припинення зобовязання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених законом або договором, а згідно статті 599 ЦК України, зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ч.1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 193 ГК України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до cт. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

З матеріалів справи вбачається, що, в порушення умов укладеного між сторонами Договору, відповідачем було допущено прострочення термінів розрахунків за надані позивачем послуги.

Згідно ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Розглядаючи питання щодо стягнення з відповідача пені у розмірі 326275,74 грн., даючи правову оцінку вказаним вимогам, суд виходить з наступного.

Приписами ч. 1 ст. 216 ГК України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до п. 1.3. Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", з урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 ЦК України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Відповідно до частини 1 статті 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ст. 546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі (ст. 547 ЦК України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 Цивільного кодексу України).

Згідно ст.1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Відповідно до ст. 2 Закону, розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Пунктом 5.2. Договору сторони передбачили, що за порушення строків оплати послуг замовник сплачує виконавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми затриманого платежу за кожний день затримки.

Згідно розрахунку, що міститься в матеріалах справи, позивачем було нараховано пеню, яка, за актом №1 від 22.05.2014р. за період з 01.07.2014р. по 16.07.2014р. склала 832,88 грн., за актом №2 від 13.08.2014р. за період з 25.09.2014р. по 07.12.2017р. склала 32412,27 грн., за актом №3 від 30.10.2014р. за період з 10.12.2014р. по 26.08.2014р. склала 202493,14 грн., за актом №4 від 21.02.2015р. за період з 05.04.2015р. по 26.08.2015р. склала 74493,48 грн., за актом №5 від 21.02.2015р. за період з 05.04.2015р. по 26.08.2015р. склала 14043,97 грн.

За приписами ч. 6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Статтею 253 ЦК України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Виходячи зі змісту зазначених норм, початком для нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання буде день, наступний за днем, коли воно мало бути виконано. Нарахування санкцій триває протягом шести місяців. Проте законом або договором можуть бути передбачені інші умови нарахування.

Перевіривши розрахунок пред'явленої до стягнення з відповідача суми пені, господарський суд зазначає, що даний розрахунок відповідача розрахований вірно та відповідає вимогам чинного законодавства та умовам укладеного між сторонами Договору.

Розглянувши заяву відповідача про застосування до вимог про стягнення пені строку позовної давності, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 223 ГК України при реалізації в судовому порядку відповідальності за правопорушення у сфері господарювання застосовуються загальний та скорочені строки позовної давності, передбачені ЦК України, якщо інші строки не встановлено ГК України.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст.258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Частиною 1 статті 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Поняття позовної давності міститься в статті 256 ЦК України - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

У відповідності до положень ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У п. 2.2. Постанови пленуму ВГСУ № 10 від 29.05.2013р. "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів", зазначено, що, за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Враховуючи викладене та те, що відповідач порушив строки оплати за актами, в рамках укладеного між сторонами договору, суд задовольняє клопотання відповідача про застосування строку позовної давності до вимог про стягнення пені частково та відмовляє в задоволенні вимог позивача щодо стягнення суми пені за актами №№ 1, 2, 3 в сумі 235738,30 грн., оскільки позивачем пропущено строк звернення до суду, в порядку ст. 258 ЦК України, із вимогою про стягнення суми пені за даними актами.

Враховуючи викладене, на користь позивача підлягає стягненню пеня в розмірі 90537,44 грн., розрахована та пред'явлена до стягнення за актом №4 від 21.02.2015р. та актом №5 від 21.02.2015р.

Як на підставу переривання перебігу позовної давності, позивач, в порядку ст. 264 ЦК України, посилається на лист від 25.02.2015р., в якому відповідач просив розглянути питання про реструктуризацію заборгованості ДП "ХМЗ "ФЕД" та на те, що він звертався до господарського суду Харківської області із позовом до відповідача про стягнення суми заборгованості в розмірі 779202,39 грн. Натомість, ухвалою господарського суду від 30.11.2015р. по справі № 922/6218/15, було повернено без розгляду позов військового прокурора в інтересах Міністерства оборони України до ДП "ХМЗ "ФЕД" про стягнення заборгованості в сумі 779202,39 грн., у зв'язку з несплатою суми судового збору.

Суд не бере до уваги зазначене посилання позивача, та зазначає про відсутність правових підстав для застосування норм ст. 264 ЦК України, оскільки, відповідно до приписів ст. 265 ЦК України, залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності. Тобто, позовна давність не переривається у випадку повернення заяви, зокрема, відповідно до ст. 63 ГПК України.

Щодо пред'явленої до стягнення з відповідача суми 3% річних та інфляційних втрат, суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши розрахунок 3% річних в розмірі 21254,56 грн., суд вважає даний розрахунок вірним, законодавчо обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Розглянувши вимогу позивача про стягнення інфляційних втрат в розмірі 431672,29 грн., суд зазначає наступне.

Як роз'яснено у Постанові Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення", індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур'єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97р.

Втім, розрахунок інфляційних втрат, наданий до суду позивачем, не відповідає рекомендаціям, відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, наданими Верховним судом України у листі № 62-97р від 03.04.1997 року.

Так, розрахунок інфляційних втрат позивачем зроблений по календарним дням, коли рекомендації вимагають його роботи за місяць, виходячи з цього не можливо прийняти розраховані таким чином позивачем інфляційні витрати, тому як порушена рекомендована методика інфляційних витрат, в зв'язку з чим, позовні вимоги в частині нарахування 90000,00 грн. за період з 17.11.2014р. по 07.12.2014р. не підлягають задоволенню.

Враховуючи викладене, з відповідача підлягає стягненню сума інфляційних втрат в розмірі 422672,29 грн.

Аналогічна правова позиція викладена при вирішенні господарської справи №922/3285/15 від 20.07.2015р., яка була підтримана Вищим господарським судом України у постанові від 01.12.2015р. у справі № 922/3285/15.

Згідно з частиною другою статті 43 ГПК та статтею 33 ГПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Як визначено у Постанові Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи. Суд обґрунтовує своє рішення лише тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Подані докази не можуть бути відхилені судом з тих мотивів, що вони не передбачені процесуальним законом.

Статтею 43 ГПК України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи викладене, позовні вимоги Міністерства оборони України підлягають частковому задоволенню.

Розглянувши клопотання відповідача про зменшення розміру заявленої позивачем до стягнення пені та розстрочення виконання рішення суду на шість місяців, суд відмовляє в його задоволенні, виходячи з наступного.

Частиною 3 статті 551 ЦК України передбачена можливість зменшення за рішенням суду розміру неустойки, якщо розмір неустойки значно перевищує розмір збитків.

За приписами ч. 1 ст. 233 ГК України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Стаття 83 ГПК України надає господарському суду право, приймаючи рішення, зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

У п.п. 3.17 пункту 3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (з подальшими змінами), зазначено, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК України), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо. У зазначеній нормі ГПК України йдеться про можливість зменшення розміру саме неустойки (штрафу, пені), а тому вона не може застосовуватися у вирішенні спорів, пов'язаних з відшкодуванням сум збитків та шкоди (стаття 22, глава 82 ЦК України).

Так, суд зазначає, що відповідачем в наданому клопотанні не доведено винятковості даного випадку, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, факт скрутного майнового стану боржника не підтверджується наданими до клопотання доказами, в зв'язку з чим у господарського суду відсутні підстави для задоволення даного клопотання.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується ст. 49 ГПК України. У спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, судові витрати покладаються на відповідача, пропорційно задоволеним позовним вимогам.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 1, 4, 12, 22, 32-34, 43, 44, 49, 65, 82-85 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства "Харківський машинобудівний завод "Фед" (61023, м. Харків, вул. Сумська, 132, ) на користь Міністерства оборони України (03168, м. Київ, Повітрофлотський проспект, 6, ) пеню в сумі 90537,44 грн., 3% річних в сумі 21254,56 грн., збитки від інфляції в сумі 422672,29 грн., судові витрати в сумі 8016,97 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В решті позову - відмовити.

Повне рішення складено 28.03.2016 р.

Суддя ОСОБА_3

справа № 922/333/16