ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

24.03.16 Справа № 904/8676/15

За позовом товариства з обмеженою відповідальністю "ОЛІЕКС-АГРО", с. Горького, Дніпропетровський район, Дніпропетровська область

до Відповідача-1: УКРАЇНСЬКОГО ДЕРЖАВНОГО КОНЦЕРНУ ПО МАТЕРІАЛЬНО-ТЕХНІЧНОМУ І СЕРВІСНОМУ ЗАБЕЗПЕЧЕННЮ АГРОПРОМИСЛОВОГО КОМПЛЕКСУ "УКРАГРОТЕХСЕРВІС", м. Київ

Відповідача-2: фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Дніпропетровськ

про стягнення 142 495,71 грн.

Суддя Соловйова А.Є.

Секретар судового засідання Гаркуша К.О.

Представники:

від позивача: Польянов Є.О., довіреність б/н від 01.09.2015

від відповідача-1: не з`явився

від відповідача-2: не з`явився

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ОЛІЕКС-АГРО» (надалі - Позивач) звернулось до господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до УКРАЇНСЬКОГО ДЕРЖАВНОГО КОНЦЕРНУ ПО МАТЕРІАЛЬНО-ТЕХНІЧНОМУ І СЕРВІСНОМУ ЗАБЕЗПЕЧЕННЮ АГРОПРОМИСЛОВОГО КОМПЛЕКСУ «УКРАГРОТЕХСЕРВІС» (надалі - Відповідач1), фізичної особи підприємця ОСОБА_1 (надалі - Відповідач2) про стягнення 142 495,71 грн. за договором зберігання №07-11-04 від 03.02.2011, договором поруки №07-11-04 від 03.02.2012.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 30.09.2015 порушено провадження у справі, позовна заява прийнята до розгляду.

В обґрунтування своїх позовних вимог Позивач посилається на невиконання Відповідачем1 та Відповідачем2 вимог діючого законодавства та умов згаданих договорів, а саме - порушення строків оплати вартості послуг зі зберігання майна. У підтвердження своїх позовних вимог Позивач надав суду копії договору зберігання №07-11-04 від 03.02.2011, акту передачі-приймання майна на зберігання техніки виробництва фірми «Дір енд Компані» від 03.02.2011, листа вих. №45 від 03.02.2011, рахунків на оплату за період з лютого 2011 року по грудень 2014 року, претензії вих. №07 від 07.09.2015, договору поруки №07-11-04 від 03.02.2012.

Позивач керуючись п.2 договору зберігання №07-11-04 від 03.02.2011, п.п.2, 5 договору поруки №07-11-04 від 03.02.2012, нормами Господарського та Цивільного кодексів України просить стягнути солідарно з Відповідача1 та Відповідача2 заборгованість за надані послуги у розмірі 1 500,00 грн., стягнути з Відповідача1 залишок заборгованості за надані послуги у розмірі 140 995,71 грн.

В судових засіданнях 20.10.2015, 04.11.2015 розгляд справи відкладався на 04.11.2015, 10.12.2015 відповідно, згідно зі ст.77 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 04.11.2015 на підставі клопотання Позивача відповідно до ч.3 ст.69 Господарського процесуального кодексу України, продовжено строк розгляду спору на 15 календарних днів - до 15.12.2015.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 10.12.2015 призначено судову експертизу, проведення якої доручено Дніпропетровському науково-дослідному експертно-криміналістичному центру при МВС України, провадження у справі №904/8676/15 зупинено.

03.03.2016 з супровідним листом вих. №19/104-1442 від 24.02.2016 до господарського суду Дніпропетровської області з Дніпропетровського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру при МВС України надійшли матеріали справи №904/8676/15 та повідомлення про неможливість проведення комплексної експертизи №70/06/04-1/2 від 18.02.2016, в якому судові експерти повідомили суд про неможливість проведення комплексної експертизи №70/06/04-12 від 18.02.2016 за наявними в ній документами.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 24.03.2016 провадження у справі №904/8676/15 поновлено.

Позивач в судове засідання, призначене на 24.03.2016, з'явився, позовні вимоги підтримав, подав клопотання вих. №145-2016 від 21.03.2016 про повторне призначення судової експертизи.

Суд відмовив в задоволенні клопотання Позивача про повторне призначення судової експертизи.

Відповідач1 в судове засідання, призначене на 24.03.2016, не з'явився, про дату, час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №583. 20.10.2015 Відповідач1 надав заперечення вих. №07-1/90 від 16.10.2015 проти позову ТОВ «ОЛІЕКС-АГРО», відповідно до якого позовні вимоги не визнає. В обґрунтування своїх заперечень Відповідач1 стверджує про фіктивність листа вих. №45 від 03.02.2011, яким начебто була встановлена вартість послуг зберігання, фіктивність рахунків на оплату за період з лютого 2011 року по грудень 2014 року, договору поруки №07-11-04 від 03.02.2012

Відповідач2 в судове засідання, призначене на 24.03.2016, не з'явився, про дату, час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується реєстром №62 на відправку замовленої пошти по Дніпропетровську з повідомленням від 11.03.2016. 12.10.2015 Відповідач2 через канцелярію суду подав заяву б/н від 12.10.2015, в якій просить справу №904/8676/15 розглянути без його участі за наявними в справі матеріалами. Крім того, Відповідач2 в заяві зазначив, що позовні вимоги визнає в повному обсязі.

Суд задовольнив заяву Відповідача2 в частині розгляду справи без його участі.

В судовому засіданні 24.03.2016 оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представника Позивача, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

03.02.2011 товариство з обмеженою відповідальністю «ОЛІЕКС-АГРО» (Позивач, Зберігач) та УКРАЇНСЬКИЙ ДЕРЖАВНИЙ КОНЦЕРН ПО МАТЕРІАЛЬНО-ТЕХНІЧНОМУ І СЕРВІСНОМУ ЗАБЕЗПЕЧЕННЮ АГРОПРОМИСЛОВОГО КОМПЛЕКСУ «УКРАГРОТЕХСЕРВІС» (Власник, Відповідач1) уклали договір зберігання №07-11-04 (надалі - Договір), відповідно до умов якого Зберігач зобов'язався прийняти та зберігати майно, а саме - трактор Джон Дір 8400, заводський номер НОМЕР_2, номер двигуна НОМЕР_1, передане йому Власником, і повернути це майно в цілісності за вимогою Власника (п.п.1, 2 Договору).

Відповідно до п.8 Договору, він набирає чинності з моменту його підписання Сторонами і діє до моменту повного виконання умов цього Договору Сторонами.

На виконання умов укладеного Договору, 03.02.2011 Відповідач1 передав, а Позивач прийняв на зберігання трактор Джон Дір 8400, заводський номер НОМЕР_2, номер двигуна НОМЕР_1, що підтверджується актом передачі-приймання на зберігання техніки виробництва фірми «Дір енд Компані» від 03.02.2011.

В позовній заяві Позивач зазначив, що ним був наданий Відповідачу1 лист вих. №45 від 03.02.2011, відповідно до якого при укладенні Договору зберігання сторони не врахували вартість послуг за зберігання, а тому Позивач запропонував вартість послуг встановити відповідно до виставлених Позивачем рахунків на оплату (83,333333 грн. за один день + 20% ПДВ).

Позивач, посилаючись на невиконання Відповідачем1 умов Договору з оплати вартості наданих послуг зберігання в період з лютого 2011 року по грудень 2014 року (на підставі виставлених рахунків на оплату за вказаний період), стверджує, що у Відповідача1 виникла заборгованість перед Позивачем за надані послуги в сумі 142 495,71 грн.

Крім того, 03.02.2012 Позивач та фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (Відповідач2) уклали договір поруки №07-11-04 (далі - Договір поруки), відповідно до умов якого Відповідач2 поручився перед Позивачем за виконання Відповідачем1 свого обов'язку за договором зберігання №07-11-04 від 03.02.2011 та додатками до нього (лист №45 від 03.02.2011), укладеного між Позивачем та Відповідачем1.

Пунктом 4 Договору поруки Позивач та Відповідач2 встановили, що Відповідач1 та Відповідач2 відповідають перед Позивачем як солідарні боржники, але Відповідач2 в межах суми 1 500,00 грн.

07.09.2015 Позивач відповідно до п.2 Договору поруки пред'явив Відповідачу2 вимогу вих. №08, яку Відповідач2 отримав особисто, що підтверджується відповідним підписом Відповідача2 на вимозі, але Відповідач2 залишив її без відповіді та задоволення.

В зв'язку з викладеним, керуючись п.2 договору зберігання №07-11-04 від 03.02.2011, п.п.2, 5 договору поруки №07-11-04 від 03.02.2012, Позивач звернувся з позовом до суду, в якому просить стягнути солідарно з Відповідача1 та Відповідача2 заборгованість за надані послуги зберігання у розмірі 1 500,00 грн., стягнути з Відповідача1 залишок заборгованості за надані послуги у розмірі 140 995,71 грн.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Крім того, відповідно до частини 3 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання має ґрунтуватись на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

При цьому, у рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 № 18-рп/2004 зазначено, що поняття "охоронюваний законом інтерес" у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зокрема, з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Суд виходить із того, що у принципі добросовісності, а саме: при реалізації прав і повноважень, закладений принцип неприпустимості зловживання правом, згідно з якими здійснення прав та свобод однієї особи не повинне порушувати права та свободи інших осіб. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право.

Так, зміст принципу справедливості, добросовісності і розумності полягає в тому, що тексти законів, угод та їх застосування суб'єктами цивільних правовідносин мають бути належними і справедливими та відповідати загальновизнаним нормам обороту, вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення реалізації цивільного права з дотриманням прав і інтересів інших осіб.

Сторони є вільними у виборі контрагента, у визначенні умов договору, тощо, що відповідає нормам закону. Добросовісність, розумність та справедливість є засадами зобов'язальних правовідносин і зміст даних принципів полягає у тому, що тексти законів, правочинів та їх застосування суб'єктами цивільних правовідносин мають бути належними і справедливими та відповідати загальновизнаним нормам обороту. В свою чергу, добросовісність є внутрішнім критерієм, в той час як справедливість і розумність - зовнішнім або об'єктивним, і зазначені принципи у сукупності є оціночними категоріями цивільного права.

Суд враховує і те, що цивільне законодавство не дає визначення даних принципів, віддаючи це на розсуд сторін зобов'язання, тобто укладаючи угоду сторони повинні керуватись внутрішнім критерієм - добросовісністю по відношенню до контрагента (вчиняти дії таким чином, щоб при цьому не завдавалася шкода, неможливість укладення зобов'язання на засадах обману, насильства, зловживання довірою, дотримуватись правової поведінки суб'єктів зобов'язання, вчиняти всі залежні від сторони зобов'язання дії щодо належного виконання зобов'язання та непорушення прав інших осіб), і виходити з зовнішнього критерію - справедливості та розумності, що виражається в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню, тобто кожна сторона у виконанні цивільно-правових зобов'язань повинна дотримуватись такої поведінки по відношенню до своїх прав і обов'язків, яка б виключала необ'єктивні (неупереджені, несправедливі) дії сторін зобов'язання стосовно одна одної.

При цьому, суд вважає за необхідне зазначити також наступне.

Відповідно до ст.936 Цивільного кодексу України, за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

За приписами ст.946 Цивільного кодексу України, плата за зберігання та строк її внесення встановлюються договором зберігання.

Як вбачається з матеріалів справи, в договорі зберігання №07-11-04 від 03.02.2011 відсутні умови щодо обов'язку Відповідача здійснювати оплату послуг зберігання, щодо розміру плати за зберігання та строків її внесення.

В той же час, звертаючись з позовом до суду, Позивач посилається на той факт, що розмір плати за зберігання (83,333333 грн. + ПДВ за один день) та порядок її внесення (на підставі рахунків Позивача) були погоджені між Позивачем та Відповідачем листом вих. №45 від 03.02.2011, який за твердженням Позивача був отриманий Відповідачем1, про що свідчить підпис директора Відповідача1 та печатка підприємства Відповідача1 після слів «Отримав». Копія листа вих. №45 від 03.02.2011 міститься в матеріалах справи (а.с.14).

Проте Відповідач1 у запереченнях на позов стверджував, що він даного листа не отримував і цей лист є підроблений.

Відповідно до п.2.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії (стаття 36 ГПК). Якщо документи, які мають значення для правильного вирішення спору, і підписи на них виготовлені стороною за допомогою будь-яких технічних засобів, то такі документи повинні прийматись господарським судом як письмові докази, досліджуватись та оцінюватись за загальними правилами ГПК.

Якщо одним з учасників судового процесу подано засвідчені ним копії документів, а інший з цих учасників заперечує відповідність їх оригіналам, то господарський суд зобов'язаний витребувати такі оригінали для огляду у особи, яка їх подала.

Враховуючи той факт, що Відповідачем1 заперечувався факт існування листа вих. №45 від 03.02.2011, та отримання його Відповідачем1, ухвалою суду від 20.10.2015 по справі №904/8676/15 суд зобов'язував Позивача надати:

- докази направлення Відповідачу-1 вимоги вих. №09 від 09.01.2012, вих. №06 від 06.01.2013;

- докази направлення рахунків на оплату послуг зберігання за період з лютого 2011 року по грудень 2014 року;

- оригінал листа вих. №45 від 03.02.2011.

Проте Позивач вимоги ухвали суду від 20.10.2015 не виконав, оригінал листа вих. №45 від 03.02.2011 не надав.

Більш того, враховуючи твердження Відповідача-1 про фіктивність листа вих. №45 від 03.02.2011, яким був передбачений розмір плати за послуги зберігання, ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 10.12.2015 по справі №904/8676/15 призначено судову експертизу, проведення якої доручено Дніпропетровському науково-дослідному експертно-криміналістичному центру при МВС України. На вирішення судової експертизи були поставлені наступні питання:

1) чи відповідає підпис ОСОБА_4., зазначений у листі з вих.№ 45 від 03.02.2011, особистому підпису вказаної особи;

2) чи виконано підпис від імені ОСОБА_4. у листі з вих. № 45 від 03.02.2011 самим ОСОБА_4 або іншою особою;

3) чи виготовлено лист вих. №45 від 03.02.2011 шляхом монтажу текстової частини ("Отримав: підпис, печатка УКРАЇНСЬКОГО ДЕРЖАВНОГО КОНЦЕРНУ ПО МАТЕРІАЛЬНО-ТЕХНІЧНОМУ І СЕРВІСНОМУ ЗАБЕЗПЕЧЕННЮ АГРОПРОМИСЛОВОГОО КОМПЛЕКСУ "УКРАГРОТЕХСЕРВІС") за допомогою комп'ютерної або копіювально-розмножувальної техніки.

Крім того, зазначеною ухвалою, з метою забезпечення можливості проведення експертизи, суд зобов'язав Позивача та Відповідача-1 в строк до 22.12.2015 надати до суду оригінал листа вих.№ 45 від 03.02.2011.

Проте оригінал листа вих. №45 від 03.02.2011 ані Позивачем, ані Відповідачем1 не був наданий.

03.03.2016 з супровідним листом вих. №19/104-1442 від 24.02.2016 до господарського суду Дніпропетровської області з Дніпропетровського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру при МВС України надійшли матеріали справи №904/8676/15 та повідомлення про неможливість проведення комплексної експертизи №70/06/04-1/2 від 18.02.2016, в якому судові експерти повідомили суд про неможливість проведення комплексної експертизи №70/06/04-12 від 18.02.2016 за наявними в ній документами.

При цьому неможливість проведення судової експертизи мотивована тим, що згідно до вимог Методики судово-почеркознавчої експертизи, почеркознавче дослідження підписів проводиться виключно при наявності оригіналів документів, як досліджуваного об'єкту так і порівняльного матеріалу (зразків), наданих експерту. Тільки при наявності достатньої кількості зразків почерку в процесі порівняльного дослідження об'єкта за зразками експерт може вирішити перед ним задачу.

Клопотання Позивача про повторне призначення судової експертизи, подане 24.03.2016 суд залишив без задоволення, оскільки зважаючи на відсутність оригінала листа вих. №45 від 03.02.2011, Позивачем не доведено, що інша експертна установа зможе провести зазначену експертизу за відсутністю оригінала листа вих. №45 від 03.02.2011, а також без вільних та експериментальних зразків підпису, або що оригінал листа вих. №45 від 03.02.2011 все ж таки буде наданий суду.

Таким чином, оскільки в матеріалах справи міститься лише копія листа вих. №45 від 03.02.2011, в якому зазначався розмір плати за зберігання майна та порядок її внесення, а Відповідачем1 заперечується факт існування даного листа та отримання його Відповідачем, а Позивач на вимогу суду не надав оригінал листа вих. №45 від 03.02.2011, суд не може прийняти копію листа вих. №45 від 03.02.2011 як належний та допустимий доказ та не бере його до уваги у вирішенні даного спору.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином, обов'язок доказування законодавчо покладено на сторони.

Згідно з ч. 2 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 41 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Статтею 32 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку, встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

З урахуванням наведеного, оскільки всупереч вимог ст. 33 Господарського процесуального кодексу України Позивачем не було надано до суду доказів на підтвердження обґрунтованості своїх вимог (доказів встановлення розміру плати за зберігання та порядку її внесення), то Позивачем фактично не доведено підставність своїх вимог, а тому такі вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати у справі покладаються на Позивача.

Керуючись викладеним, ст. ст. 1, 33, 34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржено протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено 25.03.2016.

Суддя А.Є. Соловйова