КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" березня 2016 р. Справа№ 911/3206/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Федорчука Р.В.

суддів: Майданевича А.Г.

Лобаня О.І.

при секретарі судового засідання Іваненко С.А.

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: не з'явився;

від третьої особи: ОСОБА_2 (паспорт № НОМЕР_2, виданий 07.08.1999)

розглянувши матеріали апеляційної скарги приватного акціонерного товариства "Українська охоронно-страхова компанія"

на рішення господарського суду Київської області від 21.10.2015

у справі № 911/3206/15 (суддя Бацуца В.М.)

за позовом приватного акціонерного товариства "Українська охоронно-страхова компанія"

до товариства з обмеженою відповідальністю "АГРОФІРМА СТОЛИЧНА",

третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - ОСОБА_2,

про стягнення 9 273,44 грн., -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Київської області від 21.10.2015 у справі № 911/3206/15 відмовлено ПрАТ "Українська охоронно-страхова компанія" у задоволенні позову.

Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В апеляційній скарзі позивач зазначає, що висновок суду першої інстанції про те, що факт неповідомлення страховика про дорожньо-траспортну пригоду не є підставою для відшкодування страхувальником в порядку регресу сплаченого страховиком страхового відшкодування, є помилковим.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 22.01.2016 апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства "Українська охоронно-страхова компанія" прийнято до провадження та призначено до розгляду на 24.02.2016.

У судовому засіданні 24.02.2016 представник позивача підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі та просив її задовольнити.

Ухвалою суду від 24.02.2016 розгляд справи відкладено на 16.03.2016.

У судовому засіданні 16.03.2016 представник третьої особи заперечив проти задоволення апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, представники позивача та відповідача не з'явилися, хоча про дату та час судового засідання були повідомлені належним чином, що підтверджується матеріалами справи.

Також позивач відзиву на апеляційну скаргу, в порядку передбаченому ст. 96 Господарського процесуального кодексу України, суду не надав, проте відсутність відзиву не перешкоджає перегляду рішення місцевого господарського суду, а тому справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

Дослідивши докази, що є у справі, заслухавши пояснення представників позивача, перевіривши застосування норм матеріального та процесуального права судом першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду має бути залишено без змін, виходячи з наступного.

Як встановлено господарським судом та вбачається з матеріалів справи, 04.06.2014 по вул. Луначарського в м. Києві відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу - автомобіля „Toyota Land Cruiser Prado", реєстраційний номер НОМЕР_3, що належав (підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4, наявним у матеріалах справи) і перебував під керуванням фізичної особи ОСОБА_3, та транспортного засобу - автомобіля „Газ 33021", реєстраційний номер НОМЕР_1, що належав ТОВ „Агрофірма Столична" і перебував під керуванням фізичної особи ОСОБА_2, який працював у ТОВ „Агрофірма Столична", що підтверджується довідкою № 10252 від 07.08.2014 Відділу ДАІ з обслуговування Дніпровського району в м. Києві, перепусткою № 28 ТОВ „Агрофірма Столична", наявними у матеріалах справи, та було підтверджено самою фізичною особою ОСОБА_2 у судовому засіданні, що відбулось 26.03.2016.

Постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 24.06.2014 р. у справі № 755/15131/14-п було визнано ОСОБА_2 винним у скоєнні адміністративного правопорушення передбаченого статтею 124 КУпАП, а саме вищезазначеного ДТП.

Вартість відновлювального ремонту транспортного засобу - автомобіля „Toyota Land Cruiser Prado", реєстраційний номер НОМЕР_3, пошкодженого внаслідок ДТП, що сталась 04.06.2014 з вини водія фізичної особи ОСОБА_2, склала 9 273, 44 грн., що підтверджується звітом № 2980 від 04.09.2014 з оцінки транспортного засобу, проведеним і складеним фізичною особою - підприємцем, оцінювачем ОСОБА_4, наявним у матеріалах справи.

На момент скоєння ДТП цивільно-правова відповідальність фізичної особи ОСОБА_2 як володільця та користувача транспортного засобу - автомобіля „Газ 33021", реєстраційний номер НОМЕР_1, була застрахована згідно полісу № АІ/1576612 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 06.05.2014, укладеного між ТОВ „Агрофірма Столична" і ПРАТ „Українська охоронно-страхова компанія". Ліміт відповідальності за цим договором за шкоду, завдану майну третім особам, становить 50 000 грн, франшиза - 0,00 грн. Строк дії даного договору становив з 06.05.2014 по 05.05.2015.

У відповідності до статті 979 Цивільного кодексу України за договором страхування одна сторона (страховик) зобовязується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобовязується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

14.07.2014 р. фізична особа ОСОБА_3 звернувся до позивача із заявою б/н від 14.07.2014 р. (вх. № 9242 від 14.07.2014 р.) на виплату страхового відшкодування, у якій просив останнього здійснити виплату страхового відшкодування за збиток (шкоду), завданий внаслідок скоєння вищевказаної ДТП, з вини водія фізичної особи ОСОБА_2

05.08.2014 р. фізична особа ОСОБА_2 звернувся до позивача із заявою (повідомленням) б/н від 05.08.2014 р. (вх. № 10763 від 05.08.2014 р.) про дорожньо-транспортну пригоду, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування, у якій повідомив про вищевказану ДТП та її обставини.

Відповідно до умов договору страхування (полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів), на підставі заяви б/н від 14.07.2014 на виплату страхового відшкодування, розрахунку суми страхового відшкодування, страхового акту № 15288 від 28.10.2014, страхового акту № 15572 від 24.11.2014 позивачем було виплачено страхове відшкодування фізичній особі ОСОБА_3 у загальному розмірі 9 273, 44 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 8134 від 21.11.2014 на суму 1 000,00 грн, платіжним дорученням № 8208 від 25.11.2014 на суму 1 000,00 грн, платіжним дорученням № 8341 від 28.11.2014 на суму 5 860, 86 грн, платіжним дорученням № 8351 від 28.11.2014 р на суму 1 412,58 грн, наявними у матеріалах справи.

Позивач звернувся до відповідача з претензією від 03.02.2015 № 1019 про відшкодування фактично понесених витрат в порядку регресу, яка була отримана відповідачем 10.02.2015, що підтверджується матеріалами справи.

Цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки (стаття 11 Цивільного кодексу України).

За змістом положень частини 1 статті 355 Господарського кодексу України об'єкти страхування, види обов'язкового страхування, а також загальні умови здійснення страхування, вимоги до договорів страхування та порядок здійснення державного нагляду за страховою діяльністю визначаються Цивільним кодексом України, цим Кодексом, законом про страхування, іншими законодавчими актами.

Згідно статті 3 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальника.

Відповідно до статті 5 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодування особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Згідно з статті 38 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, у разі, зокрема, якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону.

Підпунктами 33.1.4 та 33.1 статті 33 цього ж Закону (в редакції, чинній на момент виникнення ДТП) передбачено, що у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов'язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов'язок, він має підтвердити це документально.

З огляду на викладене, саме водій транспортного засобу, що спричинив ДТП зобов'язаний письмово повідомити страховика про ДТП.

Судом першої інстанції встановлено, що саме водій відповідача і повідомив про настання страхового випадку приватне акціонерного товариства "Українська охоронно-страхова компанія", докази чого містяться в матеріалах справи.

Статтею 27 Закону України "Про страхування" та статті 993 Цивільного кодексу України передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Відповідно до статті 1191 Цивільного кодексу України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Отже, з аналізу вказаної норми вбачається, що її застосування необхідні дві умови:

1. Право регресної вимоги до винної особи має третя особа після виконання нею зобовязання перед потерпілим.

2. Регрес має місце після припинення зобовязання з відшкодування шкоди.

Можливість страховика на відшкодування шкоди в порядку регресу зі страхувальника, який є суб'єктом господарювання, внаслідок спричинення страхового випадку його працівником, повністю узгоджується із загальними засадами правового регулювання відносин, що виникають внаслідок заподіяння позадоговірної шкоди.

Так, відповідно до статті 1172 Цивільного кодексу України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

У рішенні зазначено, що між позивачем та відповідачем існують договірні відносини, що підтверджується полісом АІ/1576612 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (діє на території України).

Посилання позивача щодо порушення відповідачем вимог пункту ґ підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону України Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є необґрунтованими, оскільки факт настання страхового випадку ніким не оспорюється. Він зафіксований правоохоронними органами та особа, винна в ДТП, притягнута до адміністративної відповідальності.

Відповідно до приписів статті 36 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховик керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Із аналізу норм вищевказаного закону слідує, що рішення про виплату/невиплату страхового відшкодування відбувається після проведення перевірки та розслідування страхового випадку. За відсутності підстав для відмови у виплаті страхового відшкодування - страхових здійснює виплату страхового відшкодування потерпілій особі (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування) тощо.

Судом попередньої інстанції встановлено, що позивач, добровільно виплативши страхове відшкодування, фактично визнав дорожньо-транспортну пригоду, яка сталася 04.06.2014 страховим випадком. Прийняття такого рішення підтверджує факт того, що позивач був обізнаний про всі обставини справи, учасників ДТП, мав необхідний обсяг інформації та документів про дорожнього-транспортну пригоду, а тому визнав наявність підстав для виплати страхового відшкодування потерпілій особі.

Отже, колегія суддів вважає правильною позицію місцевого господарського суду про відсутність порушень прав позивача з боку відповідача про стягнення шкоди в порядку регресу, оскільки регресні зобов'язання входять до групи позадоговірних.

Також, аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-284цс15 від 16 вересня 2015 року, в якій зазначено, що регресні зобов'язання входять до групи позадоговірних. У випадку визнання страховиком ДТП страховим випадком, добровільної сплати страхового відшкодування - навіть сам по собі факт неповідомлення про настання страхового випадку не може бути підставою для стягнення матеріальної шкоди в порядку регресу, оскільки такий страховий випадок визнається та не оспорюється страховиком.

Отже, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції за наявності визначених законом підстав дійшов до правильного висновку про те, що обставини, викладені у позовній заяві позивача, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, його позовні вимоги є такими, що не ґрунтуються на нормах законодавства України, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Решта посилань сторін та наданих до матеріалів справи доказів наведених вище висновків суду не спростовують.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що суд першої інстанції належним чином дослідив обставини справи, дав правову оцінку доказам, наданим представниками сторін, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог, заперечень та з врахуванням визначених законом підстав вірно вирішив спір, у зв'язку з чим рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача 9 273, 44 грн виплаченого страхового відшкодування в порядку регресу є законним та обґрунтованим.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Судовою колегією встановлено відсутність належних доказів щодо обставин, передбачених ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, які підтверджували б наявність підстав для задоволення апеляційної скарги.

У той же час, доводи скаржника не підтверджені належними та допустимими доказами та зводяться до намагань надати їм перевагу над встановленими судом першої інстанції обставинами, та переоцінити ці обставини, що не впливає на результат розгляду справи.

За вказаних обставин суд вважає, що апеляційна скарга повинна бути залишена без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладається на апелянта.

Керуючись ст.ст.32-34, 36, 43, 49, 99, 101- 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства "Українська охоронно-страхова компанія" на рішення господарського суду Київської області від 21.10.2015 у справі № 911/3206/15 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Київської області від 21.10.2015 у справі № 911/3206/15 залишити без змін.

3. Справу № 911/3206/15 повернути до господарського суду Київської області.

4. Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття.

5. Постанову Київського апеляційного господарського суду може бути оскаржено протягом 20 днів до Вищого господарського суду України у порядку, передбаченому ст. 109 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Р.В. Федорчук

Судді А.Г. Майданевич

О.І. Лобань