ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" березня 2016 р. Справа № 925/122/16

Господарський суд Черкаської області в складі: головуючого - судді Спаських Н.М. з секретарем судового засідання Волна С.В., за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 - за довіреністю;

від відповідача: ОСОБА_2 - за довіреністю;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси справу за позовом приватного підприємства "Канівавтотранс" до ОСОБА_3 обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України про визнання недійсними рішень

ВСТАНОВИВ:

Заявлено позов про визнання недійсним рішення адміністративної колегії ОСОБА_3 обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України про порушення законодавства про захист від недобросовісної конкуренції та накладення штрафу від 26.02.2015 № 2-р/к та рішення адміністративної колегії ОСОБА_3 обласного відділення Антимонопольного комітету від 16.10.2016 № 63-р/к про перегляд рішення адміністративної колегії територіального відділення від 26.02.2015 № 2-р/к.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала повністю та просить суд їх задовольнити.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечує та просить суд відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог, про що було надано відзив на позов (а.с. 59-63) та пояснення по суті позову.

Розглянувши надані учасниками судового процесу документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити повністю, виходячи такого:

Згідно зі ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем стосовно позивача було прийнято рішення адміністративної колегії ОСОБА_3 обласного територіального відділення антимонопольного комітету України про порушення законодавства про захист від недобросовісної конкуренції та накладення штрафу від 26.02.2015 № 2-р/к (а.с. 41).

Даним рішенням дії позивача ПП "Канівавтотранс" визнано порушенням законодавства про захист від недобросовісної конкуренції, що полягають у досягненні неправомірних переваг у конкуренції відносно інших суб'єктів господарювання, які діють на ринку пасажирських перевезень автомобільним транспортом загального користування, шляхом надання послуг з перевезення пасажирів з порушенням схеми маршруту та розкладу руху, що не відповідало укладеним позивачем договорам і вимогам ЗУ "Про автомобільний транспорт". Дані порушення підтверджено приписами Управління Уктрансінспекції у Черкаській області.

За вчинені порушення пунктом 2 рішення на позивача накладено штраф у розмірі 68000,00 грн. на підставі ч. 1 ст. 21 ЗУ "Про захист від недобросовісної конкуренції".

Уточненням від 23.03.2016 року представник відділення Антимонопольного комітету пояснила, що у рішенні від 26.02.2015 № 2-р/к (а.с. 191) у п. 2 допущено описку, оскільки штраф було накладено відповідно до частини 2 ст. 21 ЗУ "Про захист від недобросовісної конкуренції".

Також представник відповідача пояснила, що штраф на позивача накладено у сумі 68000,00 грн. на підставі ч. 2 ст. 21 ЗУ "Про захист від недобросовісної конкуренції", оскільки позивач на вимогу відповідача не надав відомостей про розмір власного доходу (виручки), а тому в такому випадку штраф накладається у розмірі до десяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (170 000,00 грн.). Однак розмір штрафу фактично визначено у сумі 68000,00 грн., оскільки у більшій сумі штраф може накладати лише Антимонопольний комітету України, а не його територіальні відділення, що передбачено п. 6 ст. 52 ЗУ "Про захист економічної конкуренції". Даною нормою прямо визначено, що рішення про накладення штрафів у розмірах понад чотири тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян приймаються виключно Антимонопольним комітетом України, адміністративною колегією Антимонопольного комітету України на їх засіданнях.

При цьому розмір штрафу не залежить від кількості встановлених порушень у суб'єкта підприємницької діяльності.

Як встановлено судом, спору між сторонами з приводу правильності розрахунку штрафу у розмірі 68 000,00 грн. немає.

Як вказано вище, рішення адміністративної колегії ОСОБА_3 обласного антимонопольного комітету України про порушення законодавства про захист від недобросовісної конкуренції та накладення штрафу № 2-р/к стосовно позивача у справі прийнято 26.02.2015 (а.с. 41).

Згідно із ч. 1 ст. 60 ЗУ "Про захист економічної конкуренції" заявник, відповідач, третя особа мають право оскаржити рішення органів Антимонопольного комітету України повністю або частково до господарського суду у двомісячний строк з дня одержання рішення. Цей строк не може бути відновлено.

Суд вважає, що позивач пропустив двомісячний строк для оскарження рішення відповідача № 2-р/к від 26.02.2015 року, виходячи з наступного:

Супровідним листом від 27.02.2015 року за № 03/512 (а.с. 64) відповідачем на адресу позивача було надіслано примірник рішення № 2-р/к від 26.02.2015 року, який вручено позивачу 28.02.2015 року, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення (а.с. 65).

З цих підстав перебіг двомісячного строку на оскарження вказаного рішення адміністративної колегії до суду для позивача закінчується 28.04.2015 року.

Відповідач вказує, що до закінчення вказаного терміну до ОСОБА_3 обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України надійшла заява позивача про перегляд цього рішення.

Користуючись абз. 7 ч. 1 ст. 58 ЗУ "Про захист економічної конкуренції" відповідач зупинив виконання рішення № 2-р/к від 26.02.2015 року до часу закінчення його перегляду. Відновлення виконання вказаного рішення відбулося 16.10.2015 із прийняттям у цей день рішення відповідача № 63-р/к "Про перегляд рішення адміністративної колегії територіального відділення Антимонопольного комітету від 26.02.2015 року № 2- р/к" (а.с. 46).

Рішення № 63-р/к від 16.10.2015 року відповідачем надіслано позивачу супровідним листом від 19.10.2015 року № 03/2662 (а.с. 86) за адресою реєстрації позивача у ЄДРПОУ (м. Канів, вул. Енергетиків, 36). Кореспонденція повернулася відповідачу через невручення її за закінченням терміну зберігання, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення (а.с. 87).

Суд відхиляє заперечення позивача про те, що рішення № 63-р/к від 16.10.2015 позивач не отримував у жовтні 2015 року і тому двомісячний термін на оскарження цього рішення до суду слід рахувати з дати фактичного отримання рішення (16.12.2015), а тому строк оскарження не пропущено.

Відповідач належним чином здійснив відправку кореспонденції на адресу позивача по ЄДРПОУ (м. Канів, вул. Енергетиків, 36), іншої адреси для листування позивач відповідачу не вказував. Крім того, представник позивача не спростував доводи відповідача про те, що його неодноразово запрошували на розгляд справи по оскарженню рішення від 26.02.2015 року № 2- р/к, однак позивач не з'явився. Також про прийняття рішення № 63-р/к від 16.10.2015 позивач вимушений був оприлюднити відомості у газеті "ОСОБА_3 край" за 02.12.2015 року (а.с. 88) у відповідності до ст. 56 ЗУ "Про захист економічної конкуренції" та на сайті Антимонопольного комітету.

Останнім абзацом рішення відповідача від 26.02.2015 року № 2- р/к визначено, що дане рішення може бути оскаржено до господарського суду у двомісячний строк з дня його одержання (а.с. 44).

Ч. 1 ст. 60 ЗУ "Про захист економічної конкуренції" визначає, що заявник, відповідач, третя особа мають право оскаржити рішення органів Антимонопольного комітету України повністю або частково до господарського суду у двомісячний строк з дня одержання рішення. Цей строк не може бути відновлено.

Подання заяви позивачем до ОСОБА_3 обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України про перегляд рішення від 26.02.2015 року № 2- р/к ніяким чином не перешкоджало позивачу одночасно та із дотриманням двомісячного строку (до 28 квітня 2015 року) звернутися до господарського суду із позовом про оскарження цього рішення.

Також відповідачем не було вказано суду посилання на норму чинного законодавства про те, що звернення підприємства до відділу Антимонопольного комітету з заявою про перегляд рішення автоматично зупиняє двомісячний строк на оскарження цього рішення до суду. Норми ст. 58 ЗУ "Про захист економічної конкуренції" про право органів Антимонопольного комітету зупиняти виконання своїх рішень до закінчення їх перегляду, стосуються лише зупинення виконання рішення і не містять умови про те, що одночасно зупиняється перебіг двомісячного строку на оскарження рішення до суду.

З цих підстав суд не погоджується із доводами відповідача (ОСОБА_3 обласне територіальне відділення Антимонопольного комітету) про те, що строк на скарження рішення від 26.02.2015 року № 2- р/к до суду автоматично зупинявся на строк зупинення виконання цього рішення внаслідок подання заяви позивачем про його перегляд, оскільки це не передбачено чинним законодавством.

Сама ч. 1 ст. 60 ЗУ "Про захист економічної конкуренції" не містить вказівки хоч на якість підстави зупинення перебігу двомісячного строку на оскарження рішення органу Антимонопольного комітету до суду та встановлює пресічність цього строку, якщо його було пропущено (незалежно від причин).

Таким чином суд приходить до висновку, що отримавши 28.02.2015 року рішення адміністративної колегії ОСОБА_3 обласного відділення антимонопольного комітету України про порушення законодавства про захист від недобросовісної конкуренції та накладення штрафу від 26.02.2015 № 2-р/к, позивач пропустив двомісячний строк на його оскарження, оскільки звернувся до господарського суду лише 12.02.2016 року.

За змістом п. 2 Постанови Пленуму ВГСУ від 26 грудня 2011 року N 15 "Про деякі питання практики застосування конкурентного законодавства" за приписами частини першої статті 60 Закону України "Про захист економічної конкуренції" передбачені строки оскарження рішень органу Антимонопольного комітету України не може бути відновлено. Таким чином, зазначені строки є присічними. Встановлена Цивільним кодексом України позовна давність до відповідних правовідносин не застосовується, так само як і в оскарженні розпоряджень Антимонопольного комітету України та його органів.

Закінчення присічного строку, незалежно від причин його пропуску заінтересованою особою, є підставою для відмови в позові про визнання недійсним рішення (розпорядження) Антимонопольного комітету України та його органів.

На підставі викладеного, у задоволенні позову в частині вимог про визнання недійсним рішення адміністративної колегії ОСОБА_3 обласного територіального відділення антимонопольного комітету України про порушення законодавства про захист від недобросовісної конкуренції та накладення штрафу від 26.02.2015 № 2-р/к позивачу слід відмовити повністю з підстав пропуску двомісячного строку на оскарження цього рішення до суду.

В решті вимог про визнання недійсним рішення від 16.10.2016 № 63-р/к адміністративної колегії ОСОБА_3 обласного територіального відділення Антимонопольного комітету про перегляд рішення адміністративної колегії територіального відділення від 26.02.2015 № 2-р/к , судом було встановлено наступне:

22.04.2015 розпорядженням адміністративної колегії (а.с. 66) прийнято до розгляду заяву приватного підприємства "Канівавтотранс" від 17.03.2015 № 11 та від 10.04.2015 б/н про перегляд рішення адміністративної колегії ОСОБА_3 обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 26.02.2015 № 2-р/к прийнятого у справі № 03-24-02/14, розпочато провадження з перегляду рішення, зупинено виконання рішення, збирання та аналіз доказів під час провадження з перегляду рішення доручено першому відділу досліджень і розслідувань.

16.10.2015 адміністративною колегією ОСОБА_3 обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України було прийнято рішення № 63-р/к ( а. с. 46-48), справа № 03-24-02/14, яким вирішено:

1.Рішення адміністративної колегії ОСОБА_3 обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 26.02.1015 № 2-р/к у справі № 03-24-02/14про порушення приватним підприємством "Канівавтотранс" законодавства про захист від недобросовісної конкуренції залишити без змін.

2. Поновити виконання рішення адміністративної колегії ОСОБА_3 обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 26.02.15 № 2-р/к у справі № 03-24-02/14.

Представник позивача не має заперечень з приводу юридичної форми та дотримання відповідачем процедури прийняття цього рішення.

Оскільки позивачу слід відмовити у позові в частині оскарження рішення від 26.02.2015 № 2-р/к через пропуск строку на його оскарження, то всі висновки цього рішення про допущені порушення антимонопольного законодавства з боку позивача є неспростованими.

Однак для забезпечення об"єктивності та всебічності судового розгляду судом було розглянуто та проаналізовано всі заперечення позивача щодо висновків відповідача про допущені порушення законодавства про захист від недобросовісної конкуренції. Зокрема, було встановлено таке:

Висновки відповідача про те, що порушення з боку позивача мали місце, базуються, зокрема, на висновках із приписів Управління Укртрансінспекції у Черкаській області (а.с. 17-22).

При цьому обома сторонами не заперечується інформація про те, що припис № 039152 (номер визначено по супровідному листу а.с. 21) від 28.04.2014 року щодо усунення порушення законодавства про автомобільний транспорт (а.с. 22) було скасовано постановою в.о. начальника Управління Укртрансінспекції у Черкаській області від 16.06.2014 року ( а.с. 102).

Однак скасування одного із трьох приписів саме по собі не впливає на правильність висновків відповідача стосовно допущення порушень позивачем, підтверджених іншими приписами і не впливає на розрахунок застосованого штрафу, який не залежить від кількості порушень.

Двома іншими приписами від 28.04.2014 року (а.с. 18,20) за результатами проведеної 18.04.2014 року перевірки Управлінням Укртрансінспекції у Черкаській області було встановлено, що позивач в порушення ст. 40 ЗУ "Про автомобільний транспорт" здійснював перевезення пасажирів "Канів-Черкаси" за маршрутами рейсів 1404/1405 та 795/796 із порушенням затвердженої схеми маршруту та розкладу руху, а саме, посадку та висадку пасажирів здійснював на зупинці "Статуправління" по вул. Дашкевича у м. Черкаси, без заїзду на АС-2 у м. Черкаси.

Маршрут рейсу для позивача передбачений умовами договорів з перевезення пасажирів на міжміському автобусному маршруті загального користування, який не виходить за межі території області від 25.02.2012, 12.03.2012, 30.05.2012, 15.01.2014 року, які позивач уклав із ОСОБА_3 обласною державною адміністрацією. Термін дії всіх договорів скінчився у 2015 році (а.с. 68-73).

Стосовно рейсів 1404/1405 та 795/796 відносини позивача ОСОБА_3 ОДА регулюються договорами від 30.05.2012 року та від 25.02.2013 року.

Даними договорами чітко визначено всі зупинки автобуса у прямому та у зворотному напрямках вказаних рейсів, зокрема і заїзд на зупинку АС1 та АС2 м. Черкаси. Однак жодним договором не передбачено заїзду на зупинку "Статуправління".

Абзацом 2 п. 1 кожного договору визначено, що Перевізник (позивач у справі) бере на себе зобов'язання надавати транспортні послуги населенню на умовах, передбачених чинним законодавством та цим договором.

Згідно ст. 40 ЗУ "Про автомобільний транспорт" водій автобуса зобов'язаний дотримуватися визначеного маршруту та розкладу руху автобуса. Порушення маршруту при заїзді на непередбачену станцію, допущене водієм підприємства, є порушенням підприємства, яке підтверджено приписами Управління Укртрансінспекції у Черкаській області від 28.04.2014 року.

Розклади руху автобусів з маршрутами 1404/1405 та 795/796 (а.с. 162, 166,140, 138), які затверджувалися у 2012 та 2013 роках ОСОБА_3 Облдержадміністрацією, ПАТ "ОСОБА_3 ОПАС", Управління Укртрансінспекції у Черкаській області не передбачають серед переліку зупинок "Статуправління".

Позивачем не надано доказів, що за період дії договорів із перевезення пасажирів на міжміському автобусному маршруті ( а.с. 68-73) до цих договорів вносилися зміни щодо рейсів та маршрутів на предмет введення до них зупинки "Статуправління" в м. Черкаси чи виключення зупинки АС2.

Суд відхиляє заперечення позивача про те, що для заїзду на автостанцію АС2 у нього не було договору із ПАТ "ОСОБА_3 ОПАС", яке ухилялося від укладення договору, а тому позивач вимушено користувався зупинкою "Статуправління".

Для перевірки доводів позивача було витребувано у ПАТ "ОСОБА_3 ОПАС" пояснення та первинні документи, з яких вбачається, що між ПАТ "ОСОБА_3 ОПАС" та позивачем у справі були укладені договори про надання послуг, пов'язаних з перевезенням пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, зокрема, від 21.05.2012 року стосовно маршруту 795/796 ( а.с. 175), який укладено терміном до 04.07.2016 року.

З підстав затримки по розрахунках із перевізником відповідно до договору про продаж квитків та надання обов'язкових послуг і через безпідставні скарги на позивача з боку ПАТ "ОСОБА_3 ОПАС", листом від 14.10.2013 року № 237 позивач попередив ПАТ "ОСОБА_3 ОПАС" про розірвання із ним вказаного договору (а.с. 178), оскільки іншого договору за доводами представників обох сторін у цей період між позивачем та ПАТ "ОСОБА_3 ОПАС" не було укладено.

За доводами представника позивача, даним листом договірні стосунки було дійсно розірвано обома сторонами цього договору від 21.05.2012.

За доводами позивача, листами від 28.10.2013 № 249 (а.с. 23), від 14.11.2013 року № 262 (а.с. 24), від 09.12.2013 року № 289 (а.с. 25) та від 08.01.2014 року № 2 (а.с. 26) позивач запропонував ПАТ "ОСОБА_3 ОПАС" знову укласти договір на надання автостанціями в Черкаській області послуги, пов'язані і перевезенням пасажирів, в т.ч. на маршрутах 1404/1405 та 795/796.

У наданих додатках до пояснення суду ПАТ "ОСОБА_3 ОПАС" надає лише одне звернення від позивача - від 08.01.2014 року № 2 (а.с. 179).

13 січня 2014 року між позивачем та ПАТ "ОСОБА_3 ОПАС" укладено договір № 19/01-14 про надання послуг, пов'язаних із перевезенням пасажирів на автобусних маршрутах загального користування (а.с. 180), за яким на користь позивача надаються послуги з обслуговування його автобусів в т.ч. за маршрутами рейсів 1404/1405 та 795/796, на яких виявлені порушення ЗУ "Про автомобільний транспорт". Серед перелічених автостанцій, на яких ПАТ "ОСОБА_3 ОПАС" надає послуги на користь позивача за вказаним договором, відсутня станція "Статуправління".

За доводами представника позивача, до договору від 13.01.2014 року № 19/01-14 сторонами складено протокол розбіжностей, тривалий час узгоджувалися умови договору, а тому договір слід вважати укладеним лише з 07.08.2014 року, тобто з часу, як його підписала остання сторона - ПАТ "ОСОБА_3 ОПАС", як вказано у розділі 10 договору під підписами сторін.

Отже, з документів, які надані у справу за вимогою суду з боку ПАТ "ОСОБА_3 ОПАС" вбачається, що станом на дату проведення перевірок (18.04.2014 року), яка вказана у всіх приписах, що знаходяться у справі (а.с. 17-22), у позивача не було в наявності укладеного та чинного договору із власником станції АС-2 (це ПАТ "ОСОБА_3 ОПАС"), яка внесена до його рейсових маршрутів згідно умов договорів пасажирських перевезень із ОСОБА_3 ОДА.

Це є порушенням позивачем вимог п. 114 Постанови КМУ від 18.02.1997 року № 176 "Про затвердження правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту", якою передбачено, що перевізник укладає з автостанцією договір про надання послуг автостанцією, яким визначаються перелік та обсяги послуг, їх вартість і порядок проведення розрахунків.

Зі свого боку, згідно ч. 3 ст. 32 ЗУ "Про автомобільний транспорт", власники автостанцій (яким є ПАТ "ОСОБА_3 ОПАС") зобов'язані укласти договір з автомобільним перевізником, що здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, тільки за наявності у нього договору із органами виконавчої влади .. про організацію перевезення ....

Однак суд вважає, що уклавши договори із ОСОБА_3 ОДА про перевезення пасажирів на міжміському автобусному маршруті, в першу чергу позивач повинен прикласти всіх зусиль та укласти договори із власниками станцій за маршрутом слідування автобусів, а не порушувати маршрут з мотивів, що таких договорів немає.

Позивач вважає, що він вчинив всі дії для укладення договору із ПАТ "ОСОБА_3 ОПАС", тривалий час листувався із власником станцій, скаржився на нього до прокуратури, Служби безпеки України, Антимонопольного комітету і саме ОПАС ухилялося від підписання договору, що виключає існування вини позивача у виявлених порушеннях.

Суд не погоджується із такими твердженнями, виходячи з такого:

Позивач посилається на те, що 17.09.2014 року господарським судом Черкаської області прийнято рішення у справі № 925/1244/14, яким позивачу відмовлено у позові до ПАТ "ОСОБА_3 ОПАС" про зобов'язання укласти договір № 19/01-14 від 16.01.2014 року про продаж квитків та надання обов'язкових послуг, пов'язаних із перевезенням на автобусних маршрутах загального користування. З матеріалів діловодства суду вбачається, що цей позов позивачем було подано лише 21.07.2014 року і в позові було відмовлено з підстав, що позивач не надав доказів виконання вимог ст. 181 ГК України про обов'язкове надання ним відповідачу у тій справі двох примірників проекту договору, із позовом про зобов'язання укласти який він звернувся до суду.

Рішення у справі № 925/1244/14 про відмову у позові позивач не оскаржив, а тому також і висновками суду у цій справі підтверджено винні дії відповідача, який не виконав всіх передбачених вимог закону для примусового укладення через судове рішення із ПАТ "ОСОБА_3 ОПАС" договору для користування його автостанціями, які внесено до маршрутів позивача.

Суд не вбачає, що позивачем було вчинено всіх належних та дієвих заходів впливу на ПАТ "ОСОБА_3 ОПАС" для своєчасного укладення із ним

договору щодо користування станціями цього власника на весь період дії договорів позивача із ОСОБА_3 ОДА. Будь-які скарги замість судового рішення про спонукання до укладення договору, на думку суду, доказами дієвості заходів впливу бути не можуть.

Суд відхиляє заперечення позивача про безпідставність висновків відповідача щодо отримання позивачем неправомірних переваг в порівнянні з іншими перевізниками, виходячи з такого:

Рішенням відповідача від 26.02.2015 року № 2-р/к (а.с. 41), яке через пропуск позивачем двомісячного строку на його оскарження до суду, вже не підлягає скасуванню, встановлено, що позивач не оплачував на користь ПАТ "ОСОБА_3 ОПАС" вартість послуг за обслуговування автобусів на станціях, станційний збір у розмірі 15% від тарифу, за рахунок чого, в т.ч. знижувалася вартість квитків на маршрутах позивача.

Про несплату власними пасажирами автостанційного збору позивач сам повідомив відповідача у листі № 286 від 11.07.2014 року ( а.с. 103 оборот).

Також позивач, не заїжджаючи на автостанцію АС-2 скорочував та змінював свій маршрут.

Крім того, на думку суду, проводячи посадку та висадку пасажирів на непередбаченій у його маршруті станції "Статуправління" (про що вказано у приписах від 28.04.2014 року), позивач фактично забирав пасажирів, які повинні бути пасажирами аналогічних маршрутів інших перевізників.

Заперечення позивача про те, що порушення, зазначені у приписах, про посадку і висадку пасажирів на непередбаченій договорами станції ніяким доказом не підтверджені, суд відхиляє, оскільки станом на час вирішення спору позивач не оскаржив висновків у приписах, які зроблені компетентним органом, визначеним у відповідності до ст. 6 ЗУ "Про автомобільний транспорт - це Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері автомобільного транспорту.

Все це свідчить про те, що шляхом порушення вимог чинного законодавства, позивач отримував неправомірні переваги у конкуренції з іншими пасажироперевізниками, що сприяє отриманню більших прибутків.

В ході проведення перевірки діяльності позивача, відповідачем було встановлено з листа ОСОБА_3 ОДА від 10.07.2014 року № 01/01-30/4029 (а.с. 78), що із позивачем зміни до договорів щодо перевезення пасажирів на міжміських автобусних маршрутах не вносилися, тобто, рейсові маршрути не змінювалися.

Також через невиконання договірних відносин, ці договори із позивачем з боку ОСОБА_3 ОДА були розірвані достроково.

Недобросовісною конкуренцією за змістом ст. 1 ЗУ "Про захист від недобросовісної конкуренції" є будь-які дії у конкуренції, що суперечать торговим та іншим чесним звичаям у господарській діяльності. Відповідно до п. 3 ст. 4 Закону України "Про захист економічної конкуренції" державний контроль за додержанням законодавства про захист економічної конкуренції, захист інтересів суб'єктів господарювання та споживачів від його порушень здійснюються органами Антимонопольного комітету України.

Згідно ст. 48 Закону України "Про захист економічної конкуренції" за результатами розгляду справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції органи Антимонопольного комітету України приймають рішення, в тому числі про визнання вчинення порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу.

За результатами вирішення спору суд приходить до висновку, що всі надані позивачем пояснення та заперечення не спростовують висновків відповідача, викладених у обох оскаржуваних рішеннях щодо вчинення позивачем порушення законодавства про захист від недобросовісної конкуренції.

Правомірність позовних вимог не доведена, відповідно до обставин справи та вимог законодавства суд вважає, що оспорені рішення відповідачем прийняті у відповідності до норм законодавства, що врегульовує спірні правовідносини, для оскарження рішення від 26.02.2015 року № 2- р/к позивачем пропущено двомісячний термін його оскарження до суду, а тому у позові слід відмовити повністю, з покладенням на відповідача всіх судових витрат.

Керуючись ст. 49,82-82 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного господарського суду протягом 10 днів.

Повне рішення складено 28 березня 2016 року

Суддя Н.М. Спаських