ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" березня 2016 р.Справа № 922/364/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Жельне С.Ч.

при секретарі судового засідання Федоровій Т.О.

розглянувши справу

за позовом Публічного акціонерного товариства "Дашуківські бентоніти"
до ТОВ "Українська нафто-газова компанія", м. Харків
про визнання недійсним договору
за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_2 за дов.№1 від 04.01.16 року;

від відповідача: не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Публічне акціонерне товариство "Дашуківські бентоніти" звернувся до господарського суду з позовом до відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська нафтогазова компанія", про визнання недійсним договору № 011 К-ДБ-П-0528/1 на постачання природного газу укладеного між позивача та відповідачем 28.05.2012 року.

Свої позовні вимоги позивач обгрунтовує тим, що акти передачі-приймання природного газу не відповідають умовам укладеного договору та Закону України №996 "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", а також первинні бухгалтерські документи, податкові накладні та акти передачі-приймання природного газу суперечать пунктам 5.1.2, 5.1.3 Порядку доступу до газотранспортної системи, затвердженого наказом НАК "Нафтогаз України" від 26.03.2001 року №79, що в свою чергу, на думку позивача, є підставою для визнання договору недійним в порядку ст. 203, 215 ЦК України.

Ухвалою господарського суду від 15.02.2016р. прийнято вказану позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її до розгляду у відкритому судовому засіданні на 01.03.2016р. об 11:30 год.

Ухвалою господарського суду від 01.03.2016 р. розгляд справи було відкладено на 23.03.2016р. о 10:30 год.

Позивач у судовому засіданні 23.03.2016р. позовні вимоги підтримує, просить позов задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання 23.03.2016 р. не зявився, документів, витребуваних судом та відзиву на позовну заяву не надав. На адресу суду повернулась ухвала суду про порушення провадження у справі від 15.02.2016 р. з відміткою пошти "за закінченням терміну зберігання".

Відповідно до положень Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" №18, відповідно до якої зазначено, що місцезнаходження юридичної особи або місце проживання фізичної особи - підприємця визначається на підставі відомостей, внесених до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців (стаття 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців").

Також у Постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" №18 зазначено, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

На підставі вищевикладеного суд дійшов висновку про належне повідомлення учасників процесу про час та місце судового засідання.

Відповідач правами, передбаченими ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, не скористався, процесуальне право на участь у судовому засіданні не реалізував.

Зважаючи на вищевикладене, суд вважає, що ним вжито всі заходи для належного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, тому вважає за можливе розглядати справу за відсутності представника відповідача за наявними в справі матеріалами, як передбачено статтею 75 Господарського процесуального кодексу України.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення присутнього представника позивача, повністю, всесторонньо, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, оцінивши надані позивачем докази та надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог учасників судового процесу, користуючись принципом обєктивної істини, принципами добросовісності, розумності та справедливості суд, виходить з наступного.

28.05.2012 р. між Публічним акціонерним товариством «Дашуківські бентоніти», в особі Голови правління ОСОБА_3 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Українська нафто-газова компанія» в особі Заступника директора з комерційних питань ОСОБА_4 укладено договір № 011К-ДБ-П-0528/1 на постачання природного газу із Додатковими угодами до нього від 29.12.2012 року та 30.04.2013 року, за умовами якого постачальник зобов'язався передати покупцю природний газ, а покупець зобов'язався прийняти та оплатити газ на умовах даного договору.

Відповідно до п.1.2. Договору газ, що постачається за даним договором, використовується позивачем виключно для власних потреб. Використання газу позивачем для інших потреб не є предметом даного договору.

Відповідно до п. 2.1. Договору обсяг газу, що планується поставити за даним договором у 2012 році в об'ємах до 3070 тис. м.куб. (три мільйони сімдесят тисяч метрів кубічних), складає : у 2 кварталі - 450 тис. м. куб. (червень-450 тис.м.куб), у 3 кварталі - 1320 тис.м.куб. (липень-450 тис.м.куб., серпень-450 тис.м.куб., вересень-420 тис.м.куб.), у 4 кварталі - 1300 тис.м.куб. (жовтень-420 тис.м.куб., листопад - 440 тис.м.куб., грудень - 440 тис.м.куб).

Пунктом 2.2. Договору встановлено, що розподіл квартальних об'ємів газу, вказаних у пункті 2.1. даного договору по місяцях кварталів, здійснюється рівномірно, виходячи із середньодобового квартального об'єму. Можливі зміни квартальних та місячних об'ємів поставки газу, встановлюються по узгодженню сторін".

За розрахункову одиницю поданого газу приймається один кубічний метр, приведений до стандартних умов (Т-20 град.С.Р=101,325 КПа/760 мм.рт.ст./). (п.2.3.)

Згідно п.2.4. Договору якість газу, що передається, повинна відповідати вимогам ГОСТ 5542-87.

Пунктом 3.2. Договору встановлено, що Постачальник передає Покупцю придбаний для нього газ у мережі ДК "Укртрансгаз" НАК "Нафтогаз України".

Відповідно до п.3.4. Договору приймання-передача газу, поставленого Постачальником Покупцеві в відповідному місяці, оформлюється щомісячними ОСОБА_2 приймання-передачі природного газу.

Акти приймання-передачі природного газу, що зазначені у пункті 3.4. даного договору, складає Постачальник з наступним погодженням з Покупцем до 5 (п'ятого) числа, наступного за звітним місяця.

Пунктом 3.10. Договору встановлено, що Покупець зобов'язується самостійно укласти договори на транспортування природного газу територією України.

Ціна поставленого газу визначена п.4.1., 4.3. Договору.

Пунктом 1 Додаткової угоди укладеної між ПАТ "Дашуківські бентоніти" (Покупець) та ТОВ "Українська нафто-газова компанія" від 29.12.2012 року доповнено п.2.1. Договору, а саме: "Постачальник зобов'язується передати а Покупець оплачує та зобов'язується прийняти природний газ в 2013 році в об'ємах до 4310,00 тис.м.куб. (чотри тисячі триста десять метрів кубічних).

Пунктом 2 Додаткової угоди доповнено п. 4.1. Договору, в якому сторони визначили, що загальна вартість природного газу, що передається у 2013 році складає 15 426 265,80 грн. без ПДВ, крім того ПДВ 3 085 253,16 грн., разом з ПДВ 18 511 518,96 грн.

Пунктом 3 Додаткової угоди п.11.1. Договору викладено в новій редакції : "Цей договір вступає в силу з моменту підписання і діє до 31.12.2013 р., а в частині розрахунків до повного виконання Сторонами своїх обов'язків.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі статтею 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ч. 1 та ч. 4 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України).

В силу положень ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Приписами ст. 629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема:

- зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;

- особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

- волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

- правочин має вчинятися у формі, встановленій законом;

- правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним;

- правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України).

Аналогічні положення містяться і в статті 180 Господарського кодексу України.

Зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, які погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Отже, господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 181 Господарського кодексу України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками.

Так, відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як встановлено судом, сторони погодили всі істотні умови договору № 011К-ДБ-П-0528/1 на постачання природного газу від 30.03.2012 р.

Частиною 2 ст. 207 Цивільного кодексу України визначено, що правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє (ч. 1 ст. 239 Цивільного кодексу України).

Відсутність призвища та посади відповідальної особи з боку Покупця в актах передачі-приймання природного газу від 30.03.2013р. та 30.04.2013 р. не є підставою для визнання спірного договору недійсним в порядку 203, 215 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Тож, відповідно до положень чинного законодавства України, визнання правочину недійсним ставиться в залежність від його відповідності вимогам чинного законодавства та актам органів державної влади.

Крім цього, судом встановлено, що всі акти приймання-передачі природного газу підписані та скріплені печаткою ПАТ "Дашуківські бетоніти".

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, та як це зазначає сам позивач у позовній заяві, на виконання умов договору № 011К-ДБ-П-0528/1 на постачання природного газу від 28.05.2012 р. позивач повністю сплатив відповідачу кошти за поставлений та спожитий природний газ, що підтвердується відповідними платіжними дорученнями (а.с.25-72) . Дані обставини додатково підтверджують факт отримання позивачем від відповідача природний газ в повному об'ємі та в належній якості , відповідно до умов, визначених сторонами договору.

У відповідності з п.п. 3.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Тобто, після укладення договору №011К-ДБ-П-0528/1 на постачання природного газу від 28.05.2012 р., позивач вчинив дії направлені на наступне схвалення оспорюваного правочину, а саме, прийняв природний газ від позивача та сплатив за нього кошти .

Також, суд вважає безпідставним посилання позивача на правові норми Порядку доступу до газотранспортної системи, затвердженого наказом НАК "Нафтогаз України" від 26.03.2001 року №79, оскільки в матеріалах справи відсутні фактичні дані, які б давали підстави стверджувати, що поставлений природний газ купувався відповідачем в іноземного контрагента.

В абзаці 4 п. 2.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» зазначено, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Отже, враховуючи наведене, суд приходить до висновку про необґрунтованість та безпідставність вимог позивача, які задоволенню не підлягають.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ч. 5 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст. 32, 33, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 28.03.2016 р.

Суддя ОСОБА_1