ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" березня 2016 р. Справа № 922/1/16

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Фоміна В. О., суддя Крестьянінов О.О. , суддя Шевель О. В.

при секретарі Курченко В.А.

за участю представників:

позивача ОСОБА_1 (довіреність №12-204 від 14.12.2015р.), ОСОБА_2 (довіреність №12-130 від 07.08.2015р.)

відповідача ОСОБА_3 (довіреність №244 від 09.02.2016р.), ОСОБА_4 (довіреність №243 від 09.02.2016р.)

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Харківгаз Збут», м. Харків (вх. № 646 Х/2) на рішення Господарського суду Харківської області від 12.02.2016р. у справі № 922/1/16

за позовом Українського державного підприємства поштового звязку «Укрпошта» в особі Харківської дирекції

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Харківгаз Збут», м. Харків

про стягнення 173505,27 грн.

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2016р., позивач, Українське державне підприємство поштового звязку «Укрпошта» в особі Харківської дирекції УДППЗ «Укрпошта» звернулось до Господарського суду Харківської області з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Харківгаз Збут» 152211,48 грн. основного боргу, 3537,26 грн. інфляційних нарахувань, 533,60 грн. 3% річних, 7826,15 грн. пені, 9396,78 грн. штрафу.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 12 лютого 2016р. по справі №922/1/16 (суддя Пономаренко Т.О.) в позові відмовлено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю Харківгаз Збут на користь Українського державного підприємства поштового звязку Укрпошта в особі Харківської дирекції Українського державного підприємства поштового звязку Укрпошта основний борг за Договором на надання послуг з приймання платежів від 20.07.2015 №27/433 у сумі 152211 (сто п'ятдесят двi тисячi двісті одинадцять) грн. 48 коп., інфляційні нарахування в розмірі 1065 (одна тисяча шістдесят п'ять) грн. 48 коп., 3% річних у сумі 504 (п'ятсот чотири) грн. 53 коп., пеню в розмірі 7399 (сім тисяч триста дев'яносто дев'ять) грн. 73 коп. витрати по сплаті судового збору в сумі 2417 (двi тисячi чотириста сімнадцять) грн. 72 коп. В частині стягнення інфляційних нарахувань у розмірі 2471,78 грн., 3% річних у сумі 29,07 грн., пені в розмірі 426,42 грн. та штрафу в розмірі 9396,78 грн. відмовлено.

Відповідач з рішенням суду не погодився, звернувся до апеляційного господарського суду зі скаргою, в якій просить його скасувати, прийняти нове рішення, в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Свою скаргу відповідач обґрунтовує тим, що судом першої інстанції не взято до уваги те, що на дату укладення між сторонами спірного договору №27/433 від 20.07.2015р. була чинна постанова Кабінету Міністрів України №247 від 26.03.2008р. Про вдосконалення порядку розрахунків за спожитий природний газ, якою встановлено, що оплата послуг щодо приймання платежів від населення банківськими установами та підприємствами поштового звязку здійснюється газопостачальними підприємствами виключно з їх поточних рахунків, які не є поточними рахунками із спеціальним режимом використання, у розмірі, що не перевищує 1 відсоток загальної суми коштів, що надійшли від населення на поточні рахунки відкриті газопостачальними підприємствами та їх структурними підрозділами. Тоді як, 30.09.2015 р. Кабінетом Міністрів України була прийнята постанова №792 Про забезпечення проведення розрахунків за спожитий природний газ, якою затверджено Порядок відкриття (закриття) поточних рахунків із спеціальним режимом використання для зарахування коштів, що надходять за спожитий природний газ та Порядок проведення розрахунків за спожитий природний газ, яким визначено, що оплата послуг щодо приймання платежів від побутових споживачів банківськими установами та підприємствами поштового звязку здійснюється газопостачальними підприємствами виключно з їх поточних рахунків, які не є поточними рахунками із спеціальним режимом використання, у розмірі, що не перевищує 0,3 відсотка загальної суми коштів, що надійшли від побутових споживачів на поточні рахунки із спеціальним режимом використання, відкриті газопостачальними підприємствами. Зазначене, на думку відповідача, є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 04.03.2016р. апеляційну скаргу прийнято до провадження, призначено до розгляду на 24.03.2016р.

22.03.2016р. від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№3193).

24.03.2016р. від позивача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи документів (вх.3279), яке задоволено колегією суддів.

В судовому засіданні 24.03.2016р. сторони підтримали свої вимоги, апелянт просив скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти нове його рішення, в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, позивач просив оскаржуване рішення залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши присутніх представників сторін, дослідивши доводи апеляційної скарги, в межах вимог, передбачених ст. 101 ГПК України, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

20.07.2015 року між Українським державним підприємством поштового зв'язку "Укрпошта" (Виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Харківгаз Збут" (Замовник) був укладений договір на надання послуг з приймання платежів №27/433.

Предметом вказаного договору є надання виконавцем послуг замовнику з приймання об'єктами поштового звязку платежів у національній валюті від платників для перерахування їх на користь Замовника у строки, в порядку та на умовах, визначених цим договором, а Замовник зобовязується оплатити послуги Виконавця у порядку визначеному договором (п. 1.1 договору).

Згідно п. 3.1. договору, плата за послуги виконавця, які є предметом договору, становить 0,8 % від суми перерахованих платежів. Послуги з приймання платежів згідно п. 196.1.5 Податкового кодексу України не є обєктом оподаткування ПДВ.

Пунктом 3.2. Договору сторони погодили оплату наданих Виконавцем послуг, зокрема, остаточний розрахунок здійснюється замовником на протязі 3 (трьох) банківських днів з моменту отримання Акту приймання-передачі виконаних робіт згідно з Додатком 2.

У відповідності до п.п. 4.2.6. договору, замовник зобов'язаний забезпечити перерахування плати за надані Виконавцем послуги у розмірі та у строки, визначені п. 3.2. цього договору.

На виконання умов укладеного Договору позивачем у жовтні та листопаді 2015 року надавалися відповідачу послуги з приймання платежів, що підтверджується актами приймання-передачі наданих послуг (т. 1, а. с. 22, 24), які були направлені відповідачу та отримані останнім 10.11.2015 р. та 07.12.2015 р.

Вказані акти приймання-передачі наданих послуг були повернуті відповідачем без підписання у зв'язку з тим, що Постановою Кабінету Міністрів України "Про забезпечення проведення розрахунків за спожитий газ" №792 від 30.09.2015 р., яка набрала чинності 10.10.2015 р., встановлено розмір оплати газопостачальними підприємствами послуг щодо приймання платежів від побутових споживачів банківськими установами та підприємствами поштового зв'язку на рівні не більше 0,3%, тоді, як у договорі на надання послуг з приймання платежів №27/433 від 20.07.2015 р. встановлена плата за послуги приймання платежів у розмірі 0,8% від суми платежів.

Однак, матеріалами справи підтверджено, що виконавцем на користь замовника перераховано 24354378,16 грн. платежів від населення за жовтень 2015р. (а.с. 38-191 т.1, а.с. 1-276 т.2, а.с. 1-211 т.3). Виходячи з 0,8% ставки від платежу, сума заборгованості за жовтень складає 194835,03 грн.

Платіжним дорученням №272 від 17 листопада 2016 року відповідачем було частково оплачено вартість послуг, наданих у жовтні 2015 року, в сумі 42623,54 грн., про що свідчить платіжне доручення від 17.11.2015р. (а.с. 10 т.1). Отже, заборгованість відповідача перед позивачем складає 152211,48 грн.

04 листопада 2015 року сторонами підписано Додаткову угоду про розірвання Договору №27/433 від 20.07.2015 р., якою дійшли згоди припинити дію спірного Договору з 01.11.2015 р.

Враховуючи, що відповідачем заборгованість за договором про надання послуг з приймання платежів №27/433 від 20.07.2015 р. у розмірі 152211,48 грн. не сплачена, зазначене стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення, місцевий господарський суд встановив правомірність позовних вимог про стягнення суми основного боргу, а також дійшов висновку про відмову у задоволенні штрафу, та здійснивши перерахунок пені, інфляційних та річних, нарахованих позивачем, дійшов висновку про стягнення вказаних сум в меншому розмірі, ніж заявлені позивачем.

З такими висновками погоджується колегія суддів, виходячи з наступного.

За змістом статті 509 Цивільного кодексу України, статті 173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Однією з загальних засад цивільного законодавства є свобода договору (ст. 3 ЦК України). За приписами статті 11 Цивільного кодексу України, зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

За змістом статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статей 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Виходячи з наведеного, договір це цивільно-правове зобов'язання, яке випливає з угоди сторін, змістом якого є їхні суб'єктивні права та обов'язки. Договір є документ, який підтверджує наявність юридичного факту, який породив цивільно-правове відношення, іменоване цивільно-правовими зобов'язальними правовідносинами, що містить опис умов, дотримання яких є обов'язковим для сторін у процесі виконання укладеної угоди.

Отже, договір являє собою одне з правових засобів, у рамках якого інтерес кожної сторони може бути задоволений лише за допомогою задоволення інтересу іншої сторони.

Згідно з ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Пунктом 3.2. Договору сторони погодили оплату наданих Виконавцем послуг, зокрема, остаточний розрахунок здійснюється Замовником на протязі 3 (трьох) банківських днів з моменту отримання Акту приймання-передачі виконаних робіт згідно з Додатком 2.

У відповідності до п.п. 4.2.6. Договору Замовник зобов'язаний забезпечити перерахування плати за надані Виконавцем послуги у розмірі та у строки, визначені п. 3.2. цього Договору.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Тож, в силу положень Цивільного кодексу України договірні зобов'язання є обов'язковими для виконання сторонами у порядку та у строк, визначений відповідним договором.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ч.1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Виходячи з положень ст. 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Тому, виходячи з наведеного, зобовязання відповідача зі сплати за надані позивачем у жовтні 2015року послуги щодо приймання платежів від побутових споживачів банківськими установами та підприємствами поштового зв'язку саме у розмірі 0,8% від суми платежу колегія суддів вважає є законними та обовязковими до виконання.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, відповідачем у повному обсязі не виконані зобов'язання по сплаті за надані послуги з приймання платежів за жовтень 2015 року, а тому колегія суддів погоджується з тим, що позовні вимоги Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" в особі Харківської дирекції УДППЗ "Укрпошта" про стягнення суми основного боргу є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

До того ж, неправомірним є посилання відповідача на те, що прийняття Кабінетом Міністрів України постанови від 30.09.2015р. № 792 «Про забезпечення проведення розрахунків за спожитий природний газ», якою змінено розмір оплати послуг щодо приймання платежів від населення банківськими установами та підприємствами поштового звязку здійснюється газопостачальними підприємствами виключно з їх поточних рахунків, які не є поточними рахунками із спеціальним режимом використання, у розмірі, що не перевищує 0,3 відсотка загальної суми коштів, є підставою для несплати заборгованості за жовтень 2015р., у відповідності до договору від 20.07.2015р., яким зазначена ставка передбачена у розмірі 0,8%, оскільки відповідно до статті 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами, а статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Також колегія суддів зазначає, що за загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов'язку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Позивачем, за неналежне виконання відповідачем грошових зобов'язань нараховано пеню в розмірі 7826,15 грн., штраф - 9396,78 грн., 3% річних - 533,60 грн. та інфляційні нарахування - 3537,26 грн.

Розглянувши позовні вимоги в цій частині, колегія суддів погоджується з відсутністю правових підстав для задоволення позову про стягнення суми штрафу, виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 231 ГК України передбачено, що законом щодо окремих видів зобов'язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається.

Відповідно до частини 2 статті 231 ГК України у разі, якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення умов зобов'язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг); за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Виходячи із положень зазначеної норми, застосування до боржника, який порушив господарське зобов'язання, штрафної санкції у вигляді штрафу, передбаченого абзацом 3 частини 2 статті 231 ГК України, можливо при сукупності відповідних умов, а саме: якщо інший розмір певного виду штрафних санкцій не передбачений договором або законом; якщо, між іншим, порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, якщо допущено прострочення виконання негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товарів, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких і вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафу.

Відповідно до п. 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", господарським судам необхідно мати на увазі, що штрафні санкції, передбачені абзацом 3 частини 2 статті 231 ГК України, застосовується за допущене прострочення виконання лише негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товару, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких й вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафних санкцій.

Як вбачається, положення договору від 20.07.2015р. не містіть нарахування штрафу саме за прострочення грошового зобов'язання щодо здійснення розрахунку за надані послуги, тому правові підстави для застосування до відповідача штрафних санкцій, передбачених ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України відсутні.

Стосовно пені, нарахованої позивачем, колегія суддів погоджується з розрахунком пені, здійсненим судом першої інстанції та зазначає, що до стягнення підлягає пені у розмірі 7399,73 грн. з огляду на наступне.

Відповідно до п. 5.3. Договору на надання послуг з приймання платежів №27/433 від 20 липня 2015 року за порушення Замовником строків оплати наданих послуг, встановлених пунктом 3.2. цього Договору, Замовник сплачує Виконавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла на день прострочення, від суми несвоєчасно оплачених послуг за кожен день такого прострочення.

Як вбачається, позивачем заявлено пеню за період з 14.11.2015 р. по 28.12.2015 р.

Пунктом 3.2. Договору сторони погодили оплату наданих Виконавцем послуг, зокрема, остаточний розрахунок здійснюється Замовником на протязі 3 (трьох) банківських днів з моменту отримання Акту приймання-передачі виконаних робіт згідно з Додатком 2.

Акти приймання-передачі наданих послуг за жовтень та листопад 2015 року були отримані відповідачем 10.11.2015 р. та 07.12.2015 р. відповідно.

Відповідно до ст. 253 Цивільного кодексу України, перебіг строку починається з наступного для після відповідної календарної дати.

Відповідно до умов договору відповідач повинен був розрахуватись за надані послуги на протязі трьох банківських днів з моменту отримання акту приймання-передачі виконаних робіт, тобто датою з якої починається прострочення зобов'язання за жовтень 2015 року є 16.11.2015 р., за листопад 2015 року є 11.12.2015 р.

Виходячи з наведеного, сума пені підлягає до стягнення - 7399,73 грн.

Що стосується інфляційних та річних, колегія суддів вважає правомірним висновок суду першої інстанції про стягнення з відповідача 1065,48 грн. інфляційних та 504,53 грн. річних.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь період прострочення, а також 3 % річних з простроченої суми, якщо законом або договором не встановлено інший розмір відсотків.

Враховуючи, що розрахунок 3% річних судом першої інстанції здійснено у відповідності до вимог чинного законодавства та, з урахуванням виправлення помилок позивача, розмір 3% річних становить 504,53 грн.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція.

У застосуванні індексації враховуються рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97 р.

Згідно зазначеного листа, а також Інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-06/928/2012 від 17.07.2012 індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення заборгованості. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця.

Тому, до стягнення з відповідача підлягають інфляційні втрати у розмірі 1065,48 грн.

Відповідно до постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012р. №6 «Про судове рішення», рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи наведені обставини справи та норми права, колегія суддів дійшла висновку про відповідність оскаржуваного рішення нормам чинного законодавства та матеріалам справи на підставі чого, рішення господарського суду Харківської області від 12.02.2016р. у справі № 922/1/16 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись 99, 101, 102, п. 1, ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, одностайно, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Харківгаз Збут», м. Харків залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 12.02.2016р. по справі №922/1/16 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 29.03.16

Головуючий суддя Фоміна В. О.

Суддя Крестьянінов О.О.

Суддя Шевель О. В.