ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

29.03.16р. Справа № 904/6739/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ПСгруп", м. Дніпропетровск

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма ім. Горького", с. Миколаївка, Новомосковський район, Дніпропетровська область

про стягнення 429917 грн 33 коп.

Суддя Воронько В.Д.

Представники:

від позивача: представник ОСОБА_1, довіреність від 28.03.2016, директор ОСОБА_2, виписка з ЄДР серії АД № 225443 від 27.03.2014;

від відповідача: не з'явився.

СУТЬ СПОРУ:

28.07.2015 позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "ПСгруп" (далі - ТОВ "ПСгруп") звернувся з позовною заявою (вих. № 32 від 28.07.2015) до відповідача -Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма ім. Горького" (далі - ТОВ "Агрофірма ім. Горького") про стягнення пені у сумі 18791,74 грн, інфляційних нарахувань у сумі 379166,76 грн та 3% річних 31958,83 грн, нарахованим позивачем з посиланням на неналежне виконня відповідачем умов договору № 17/ОПС, укладеного між сторонами 17.07.2013 та з урахуванням рішення господарського суду Дніпропетровської області від 24.02.2014 у справі № 904/10114/13.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 28.07.2015 було порушено провадження у справі та призначено її до розгляду на 11.08.2015.

На підставі ст. 77 ГПК України у судовому засіданні 11.08.2015 розгляд справи було відкладено на 03.09.2015.

27.08.2015 Товариство з обмеженою відповідальністю "Агрофірма ім. Горького" звернулось до господарського суду Дніпропетровської області із зустрічним позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ПСгруп" з вимогами про припинення зобовязання позивача по сплаті інфляційних витрат, 3% річних та пені, що нараховані відповідно до умов договору № 17/ОПС від 17.07.2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Агрофірма ім. Горького" та Товариством з обмеженою відповідальністю "ПСгруп".

Ухвалою господарського суду від 31.08.2015 відмовлено у прийнятті зустрічної позовної заяви на підставі того, що суд приступив до розгляду справи № 904/6739/15 по суті у судовому засіданні 11.08.2015, посилаючись на положення ст. 60 ГПК України та п. 3.15. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" .

Ухвалою суду від 02.09.2015 зупинено до розгляду Дніпропетровським апеляційним господарським судом апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма ім. Горького" на ухвалу суду від 31.08.2015, та до повернення матеріалів справи до господарського суду Дніпропетровської області.

05.01.2016 матеріали справи №904/6739/15 повернулися до господарського суду Дніпропетровської області.

Ухвалою суду від 14.01.2016 справу поновлено та призначено до розгляду на 02.02.2016.

Ухвалою від 21.01.2016 суд знов зупинив провадження у справі до розгляду Вищим господарським судом України касаційної скарги громадської організації "Саланг "Бабушкінської районної організації ветеранів та інвалідів Афганістану м. Дніпропетровська" на ухвалу господарського суду Дніпропетровської області від 31.08.2015 та на постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 08.10.2015, та до повернення матеріалів справи до господарського суду Дніпропетровської області.

10.03.2016 матеріали справи №904/6739/15 повернулися до господарського суду Дніпропетровської області.

Ухвалою від 12.03.2016 справу поновлено та призначено до розгляду на 29.03.2016.

У судовому засіданні представник позивача надав до суду розрахунок нарахованих штрафних санкцій, за яким загальна ціна позову складає 486 709,22 грн. Проте суд приходить до висновку, що позивачем фактично здійснено новий розрахунок заявлених позовних вимог, але відповідної заяви відповідно до приписів ст. 22 ГПК України про збільшення розміру позовних вимог останній не заявляв та не повідомляв про це відповідача, тому цей факт не береться до уваги та справа розглядається за первісними позовними вимогами, ціна яких складає 429 917,33 грн за період прострочки виконання зобов'язань з 01.09.2013 до 18.06.2015, як це зазначено позивачем в позові та розрахунку вимог до нього.

Відповідач участь свого представника у засіданні суду не забезпечив, але 29.03.2016 на електронну пошту суду надіслав клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату через зайнятість його представника у територіальній виборчій комісії.

Відзивом, наданим до суду 11.08.2015, відповідач проти позову заперечив, посилаючись на відсутність його вини щодо прострочення виконання фінансових зобов'язань та затримки виконання рішення суду, оскільки останній реалізовував своє право на апеляційне оскарження, крім того заявив позовну давність щодо нарахування пені, а саме зазначив, що період нарахування пені з 03.12.2013 по 28.02.2014 заявлений позивачем поза межами позовної давності.

Не погоджуючись з доводами відповідача позивач 01.09.2015 подав заперечення на відзив, у яких повідомив, що ним вірно нарахована пеня, оскільки строк позовної давності, на який посилається відповідач, переривався та не минув з огляду на наступне. Так, позивач зазначає, що позовна заява подана та прийнята судом 27.12.2013 у справі № 904/10114/13, тобто термін позовної давності подовжено до 27.12.2014. Рішення господарського суду про стягнення коштів прийнято 27.02.2014 та 10.06.2014 на примусове стягнення якого видано наказ - строк позовної давності до 10.06.2015. Ухвалою суду від 28.07.2014 надано відстрочку відповідачу до 28.01.2015 включно, а отже строк позовної давності подовжено до 27.08.2015, та у зв'язку з тим, що відповідач у добровільному порядку частково здійснив 28.01.2015 сплату заборгованості, то на думку позивача, строк позовної давності подовжено до 28.01.2016. Тому позивач вважає відзив відповідача безпідставним та таким, що суперечить чинному законодавству, натомість позовна заява відповідає вимогам ЦК України, є законною та підлягає задоволенню.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті,

ВСТАНОВИВ:

17.07.2013 між ТОВ "Агрофірма ім. Горького" (замовник, відповідач) та ТОВ - "ПСгруп" (підрядник, позивач) було укладено договір №17/ОПС, за умовами п. 1.1 якого підрядник зобовязався виконати на свій ризик зі свого матеріалу і своїми силами та засобами будівельно-монтажні роботи з встановлення систем охоронно-пожежної сигналізації в зерносховищах ангарного типу №1, 2 по вул. Пархоменко, 24 та №3,4 по вул. Пархоменко,23, складів № 5,6,7,8 по вул. Рахівничій,1а у с. Королівка" відповідно до проектно-кошторисної документації яка надається підрядникові замовником. Замовник зобовязався прийняти та оплатити роботу, виконану підрядником відповідно до договору.

Пунктом 3.1 договору передбачено, що договірна ціна робіт (додаток №1), що є невід'ємною частиною договору визначається на основі кошторису є динамічною і складає 759 907,20 грн з ПДВ. Вартість робіт складається із вартості матеріалів підрядника та вартості будівельно-монтажних робіт.

Робота вважається виконаною після підписання акту приймання виконаних робіт замовником або уповноваженою особою (п. 5.3 договору).

Згідно з п.4.1 договору оплата мала бути здійснена наступним чином:

-30% попередня оплата протягом 3-х банківських днів з дати підписання договору;

-60% вартості виконаних робіт згідно форм КБ-2в, КБ-3;

-10% - кінцевий розрахунок протягом 10 банківських днів з дати підписання актів вводу об'єкта в експлуатацію.

18.07.2013 сторонами підписана додаткова угода № 1 до договору, якою передбачено, що оплата за цим договором здійснюється замовником в наступному порядку:

- 100 000,00 грн - до 26 липня 2013 року;

- 200 000,00 грн - до 19 серпня 2013 року;

- 200 000,00 грн - до 19 вересня 2013 року;

- 259 907,20 грн до 21 жовтня 2013 року.

Рішенням господарського суду від 24.02.2014 у справі № 904/10114/13 за позовом ТОВ "ПСгруп" до ТОВ "Агрофірма ім. Горького" про стягнення 640 593,09 боргу за договором підряду, залишеним без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 26.05.2014, встановлено, що за заявкою відповідача позивач виконав обумовлені договором підрядні роботи, про що складено та підписано наступні документи: довідку про вартість виконаних робіт та витрати за серпень 2013 року 749 561,51 грн; акт № 1 приймання виконаних будівельних робіт за серпень 2013 року на суму 749 561,51 грн; податкову накладна від 07.08.2013 на суму 50 000,00 грн; податкову накладна від 19.08.2013 на суму 100 000,00 грн; податкову накладна від 29.08.2013 на суму 599 561,51 грн.

Відповідач частково сплатив позивачеві 50 000,00 грн за платіжним дорученням від 07.08.2013 № 1473 та 100 000,00 грн за платіжним дорученням від 19.08.2013 № 1597.

Залишок несплаченої суми становить 599 561,51 грн.

Таким чином, вищевказаним рішенням суду було повністю доказано вину відповідача щодо неналежного виконання зобов'язань за договором та присуджено до стягнення з останнього 599 561,51 грн боргу, 14 827,53 грн пені, вирішено питання по сплаті судового збору.

З метою примусового виконання рішення у справі № 904/10114/13 на користь стягувача судом 10.06.2014 видано відповідний наказ.

Остаточний розрахунок за рішенням суду було здійснено відповідачем 18.06.2015.

З огляду на що за прострочення відповідачем виконання зобов'язання щодо сплати боргу позивач за період з 01.09.2013 по 18.06.2015 нарахував на суму заборгованості штрафні санкції та 23.06.2015 направив на адресу відповідача претензію №1 з вимогою сплатити пеню, втрати від інфляції та 3% річних на загальну суму 427 648,34 грн, яка залишена останнім без відповіді та задоволення.

Вказані обставини стали підставою для звернення позивача з даним позовом до суду.

Звертаючись до суду з цим позовом позивач нарахував до стягнення з відповідача 18 791,74 грн пені, 379 166,76 грн інфляційних втрат та 31 958,83 грн 3% річних, що і є предметом цього спору.

Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною 1 ст.173 Господарського кодексу України передбачено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно ст.11 Цивільного кодексу України підставою виникнення цивільних прав і обов'язків (зобов'язань) є, зокрема, договір.

Згідно ч.1 ст.638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За своєю правовою природою укладений між сторонами договір у справі є договором підряду, до якого слід застосовувати відповідні положення Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Частиною 2 ст.846 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у договорі підряду не встановлені строки виконання роботи, підрядник зобов'язаний виконати роботу, а замовник має право вимагати її виконання у розумні строки, відповідно до суті зобов'язання, характеру та обсягів роботи та звичаїв ділового обороту.

Згідно ч. 1 ст. 901 та ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ст.526 Цивільного кодексу України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 Цивільного кодексу України).

Приписами ст.530 Цивільного кодексу України, зокрема, встановлено, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Факт виконання позивачем будівельно-монтажних робіт на суму 749 561,51 грн встановлено рішенням суду у справі № 904/10114/13 та не потребують доказування відповідно до ст. 35 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно зі ст.611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відносно вимоги позивача про стягнення з відповідача пені суд зазначає наступне.

Стаття 216 Господарського кодексу України передбачає відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим кодексом, іншими законами і договором.

Згідно п.1 ст.230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч.1 ст.546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Частиною 1 ст.549 Цивільного кодексу України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Частиною 3 вказаної статті визначено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п. 7.5 договору за несвоєчасну оплату замовник виплачує підряднику пеню у розмірі 0,1% вартості робіт, з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення.

Відповідно до ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України, штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Як вбачається з розрахунку позивача, доданого до позовної заяви пеня нараховувалась на загальну суму боргу за період, що перевищує 6 місяців.

Частиною 6 ст.232 Господарського кодексу України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано.

Строк, протягом якого особа може звернутись до суду за захистом свого порушеного права щодо стягнення неустойки (штрафу, пені) визначається п.1 ч.2 ст.258 ЦК України та складає 1 рік.

Відповідач 11.08.2015 подав до суду заяву про застосування позовної давності до вимог про стягнення пені. В обгрунтування заяви зазначив, що відповідно до ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення пені застосовується позовна давність 1 рік. Пеня нарахована за період з 03.12.2013 по 28.02.2014, а позовна заява подана до суду 28.07.2015, тому строк позовної давності для вимог про стягнення пені скінчився.

Враховуючи викладене, суд погоджується з доводами відповідача, а тому вважає, що пеня в сумі 18 791,74 грн не підлягає задоволенню.

Стосовно доводів позивача про переривання строку давності на вимоги про стягнення пені суд зазначає, що у справі № 904/10114/13 пеня стягнута за інший період прострочки, тому пред'явлення позову про стягнення пені у справі № 904/10114/13 не може вважатись обставиною, яка перервала строк позовної давності на вимоги про стягнення пені, що заявлена до стягнення у даній справі. Часткова оплата відповідачем суми основного боргу також не є обставиною, що перериває строк позовної давності на вимоги про стягнення пені.

Пунктом 4.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" передбачено, що у разі, якщо відповідно до чинного законодавства або договору неустойка (пеня) підлягає стягненню за кожний день прострочення виконання зобов'язання, позовну давність необхідно обчислювати щодо кожного дня окремо за попередній рік до дня подання позову, якщо інший період не встановлено законом або угодою сторін.

Згідно з п. 4.4.1 вказаної Постанови якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.

Бездіяльність боржника (наприклад, неоспорювання ним безспірного списання коштів, якщо така можливість допускається за законом або договором) не свідчить про переривання перебігу позовної давності, оскільки таке переривання можливе лише шляхом вчинення дій.

Визнання боржником основного боргу, в тому числі і його сплата, саме по собі не є доказом визнання ним також і додаткових вимог кредитора (зокрема, неустойки, процентів за користування коштами), а так само й вимог щодо відшкодування збитків і, відтак, не може вважатися перериванням перебігу позовної давності за зазначеними вимогами.

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачена відповідальність за порушення грошового зобовязання, так, за цією нормою Цивільного кодексу України боржник, що прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Так, на підставі приписів ст. 625 Цивільного кодексу України позивачем нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 3% річних за період з 01.09.2013 до 18.06.2015 у сумі 31 958,83 грн та інфляційні втрати за аналогічний у сумі 379 166,76 грн. Судом перевірено розрахунок та здійснено власний розрахунок, в результаті чого встановлено, що 3% річних за заявлений період складають 30446,69 грн, інфляційні нарахування 433172,40 грн, розраховані відповідно до пункта 3.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" передбачено, що згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур'єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97р. Проте, інфляційні нарахування підлягають стягненню в сумі 379166,76 грн, як це вказано в позовній заяві.

Порушенням зобовязання, у відповідності до ст.610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання, тобто неналежне виконання.

З урахуванням викладеного та наявних у справі доказів суд вважає, що позивач належним чином довів наявність вини відповідача у невиконанні свого обовязку щодо оплати підрядних робіт, а тому особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності його вини (умислу чи необережності), якщо інше не встановлено законом або договором (частина 1 ст.614 ЦК України).

Згідно ст. 43 Господарського процесуального кодексу (далі - ГПК України) України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

У відповідності з приписами ст.ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

На підставі ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в частині стягнення 3% річних у сумі 30446,69 грн та інфляційних нарахувань у сумі 379166,76 грн з підстав, про які йдеться вище у цьому рішенні; в решті позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст.44 та 49 ГПК України, суд витрати по сплаті судового збору покладає на відповідача пропорційно розміру задоволеним вимогам у сумі 8192,27 грн, решту витрат у сумі 406,08 грн на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 43, 22, 33, 34, 43, 44, 49, 75, 82, 84 та 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд Дніпропетровської області

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма ім. Горького" (51254, Дніпропетровська області, Новомосковський район, село Миколаївка, вул. Коцюби, буд. 1, ідентифікаційний код 30094098) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ПСгруп" (49000, Дніпропетровська область, місто Дніпропетровськ, Запорізьке шосе, буд. 38, блок 6, ідентифікаційний код 32905839) 3% річних у сумі 30446,69 грн та інфляційних нарахувань у сумі 379166,76 грн та витрати по сплаті судового збору у сумі 8192,27 грн, видати наказ позивачу після набрання рішенням законної сили.

3. В решті позовних вимог відмовити.

В судовому засіданні відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано - 04.04.2016.

Суддя В.Д. Воронько