ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

21 березня 2016 р. Справа № 902/20/16

Господарський суд Вінницької області у складі судді Банаська О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Заступника прокурора Чернігівської області в інтересах держави в особі Міністерства енергетики та вугільної промисловості України в особі Державного підприємства "Чернігівторф", м.Чернігів

до: Товариства з обмеженою відповідальністю "Вінер-Контракт", м.Вінниця

про стягнення 36 435,63 грн за договором №1/24.05 від 24.05.2013 р.

За участю секретаря судового засідання Віннік О.В.

За участю представника:

прокурора: Сосницька Ірина Віталіївна, службове посвідчення № 031818 видане 02.02.2015 р.

позивача: не з'явився.

відповідача: ОСОБА_1, довіреність від 27.01.2016 р., посвідчення адвоката № 629 видане 26.01.2009 р.

В С Т А Н О В И В :

Заступником прокурора Чернігівської області в інтересах держави в особі Міністерства енергетики та вугільної промисловості України в особі Державного підприємства "Чернігівторф" подано позов до Товариства з обмеженою відповідальністю "Вінер-Контракт" про стягнення 36 435,63 грн за договором № 1/24.05 від 24.05.2013 р., з яких 16 560,00 грн боргу, 1 038,52 грн 3 % річних, 12 505,76 грн інфляційних втрат, 6 331,35 грн пені з 01.06.2013 р. по 03.07.2015 р.

Ухвалою суду від 06.01.2016 р. за вказаним позовом порушено провадження у справі № 902/20/16 та призначено до розгляду на 28.01.2016 р.

Ухвалами суду розгляд справи неодноразово відкладався з 28.01.2016 р. по 01.02.2016 р., з 01.02.2016 р. по 18.02.2016 р., з 18.02.2016 р. по 02.03.2016 р., а з 02.03.2016 р. по 21.03.2016 р. з різних підстав, в основному з метою надання сторонами доказів необхідних для вирішення даного спору по суті.

21.03.2016 р. до суду від представника позивача засобами електронного зв'язку надійшла заява № 150 від 21.03.2016 р., про зменшення розміру позовних вимог в частині стягнення пені, інфляційних нарахувань та 3% річних та про стягнення з відповідача основного боргу в розмірі 16 560,00 грн.

Також у вказаній заяві представник позивача просив суд розглядати справу за його відсутності за наявними у справі доказами.

Дана заява не приймається судом до розгляду, так як відповідно до довідки Інформаційного центру суду від 21.03.2016 р. вона не має електронного цифрового підпису який би засвідчував її справжність та що не відповідає вимогам законодавства щодо обміну інформацією за допомогою засобів електронного зв'язку .

Разом з тим, слід зазначити, що факсом на адресу суду 21.03.2016 р. від представника позивача надійшла аналогічна заява № 150 від 21.03.2016 р. про відмову від позову в частині стягнення 3% річних, інфляційних втрат та пені.

Також у вказаній заяві представник позивача просив суд розглядати справу за його відсутності за наявними у справі доказами.

В засідання суду 21.03.2016 р. представник позивача не з'явився, витребуваних доказі не подав, причин неявки та неподання доказів не повідомив, хоча про дату, час та місце судового засідання останній повідомлявся належним чином - ухвалою суду від 02.03.2016 р., факт отримання якої підтверджується наявним у справі рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 617.

Враховуючи викладене суд вважає, що вжив всі залежні від нього заходи для повідомлення позивача належним чином про час і місце розгляду судової справи і забезпечення явки останнього в судове засідання.

За відсутності відповідного клопотання справа розглядається без фіксації судового процесу технічними засобами.

В судовому засіданні на підставі ст. 22 ГПК України прокурором подано заяву про відмову від позову в частині стягнення 1 038,52 грн - 3% річних, 12 505, 76 грн - інфляційних втрат та 6 331,35 грн - пені.

Вказане клопотання приймається судом до розгляду, як таке що не суперечить приписам ст.22 ГПК України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення прокурора, представника відповідача, з'ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті судом встановлено наступне.

Як вбачається із змісту позовної заяви, що в якості підстави позову позивач вказав на наявність договору про надання послуг з перевезення вантажу № 1/24.5 від 24.05.2013 р. укладеного між Державним підприємством "Чернігівторф" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Вінер-Контракт", а також те, що останнім в порушення умов даного договору не виконано зобов'язань щодо оплати виконаних послуг своєчасно та в повному обсязі.

Предметом заявленого позову визначено вимоги про стягнення 36 435,63 грн за договором № 1/24.05 від 24.05.2013 р., з яких 16 560,00 грн боргу, 1 038,52 грн 3 % річних, 12 505,76 грн інфляційних втрат, 6 331,35 грн пені з 01.06.2013 р. по 03.07.2015 р.

В якості нормативного обґрунтування заявленого позову позивач зазначив положення ст. 121 Конституції України, ст.23 ЗУ "Про прокуратуру", ст.ст. 173-175, 193, 231, 306, 307 ГК України, ст.ст. 509, 525, 526, 530, 610, 611, 612, 625, 629, 651, 901, 903, 908, 90 ЦК України.

Відповідач у відзиві на позовну заяву від 01.02.2016 р. позов не визнає, вважає його необґрунтованим та просить суд застосувати строк позовної давності та відмовити в позові в повному обсязі з наступних підстав:

- п.2.2.1. договору № 1/24.05 від 24.05.2013 р. передбачено, ТОВ "Вінер-Контракт" зобов'язано оплатити вартість перевезень, однак даним договором не передбачено строк (термін) здійснення оплати вартості перевезень. У зв'язку з тим, що жодної вимоги ДП "Чернігівторф" до ТОВ "Вінер-Контракт" щодо сплати коштів не пред'являлось, а тому термін виконання зобов'язань щодо сплати коштів за даним договором не було порушено;

- відповідно до ч.1 ст. 549 ЦК України кредитор має право на отримання неустойки тільки у разі порушення боржником зобов'язання, однак відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, строк виконання зобов'язання відповідачем за даним договором не прострочено;

- до ТОВ "Вінер-Контракт" не надходила претензія-вимога вих. № 301 від 08.07.2015 р. Крім того, відповідач не отримував будь-яких інших вимог чи претензій з приводу сплати коштів. Також позивач не надав доказів до суду надіслання даної претензії-вимоги відповідачу.

Із наявних у справі та досліджених судом доказів слідує, що 24.05.2013 р. між Державним підприємством "Чернігівторф" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Вінер-Контракт" укладено договір про надання послуг з перевезення вантажу № 1/24.5 від 24.05.2013 р. (а.с.21, т.1).

Відповідно до п.1.1 договору Виконавець (ДП "Чернігівторф") виконує для Замовника (ТОВ "Вінер-Контракт") перевезення на умовах, визначених цим договором.

В п.3.1. договору визначено, що вартість транспортних послуг за цим договором становить 4,50 грн (з ПДВ) без врахування ПММ (пально-мастильні матеріали) за кілометр загального пробігу автотранспорту.

Згідно п.3.2 договору розрахунки між Виконавецем та Замовником здійснюються згідно фактичного перевезення продукції на підставі наданих Виконавцем документів.

Відповідно до п. 5.1 договору, за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань за цим договором Сторони несуть відповідальність згідно чинного законодавства.

Згідно п. 5.2 договору у разі випадку невиконання п.2.3 Замовник сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ на момент стягнення пені за кожен день прострочки платежу.

Згідно п.6.1 договору цей договір набирає чинності з моменту підписання і діє до 31.12.2013 р.

Матеріалами справи стверджується, що ДП "Чернігівторф" на виконання умов договору виконано транспортні послуги на суму 16 560 грн, про що свідчить акт здачі прийняття робіт (надання послуг) від 06.06.2013 р. та 09.07.2013 р. № 2 (а.с.22-23, т.1).

Так як, відповідач не здійснив розрахунків за отримані транспортні послуги по перевезенню вантажу в сумі 16 560 грн, позивач звернувся до першого з претензією-вимогою від 08.07.2015 р. про сплату боргу в сумі 36 435,63 грн з урахуванням штрафних санкцій на умовах договору про надання послуг з перевезення вантажу № 1/24.5 від 24.05.2013 р. (а.с.24-25, т.1).

01.03.2016 р. суду надано докази щодо отримання відповідачем претензії-вимоги, яка надсилалась простим листом (журнал вх. кореспонденції від 02.1.2009 р.) та повернутий 11.07.2015 р. конверт з відміткою "за зазначеною адресою" адресат-отримувач листа не проживає (а.с. 116-118, т.1).

Непроведення відповідачем оплати за надані позивачем послуги слугувало підставою звернення останнього з даним позовом до суду.

На підставі встановлених обставин суд дійшов наступних висновків.

Стаття 11 Цивільного кодексу України вказує, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

Як зазначено в ст.174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке ж положення містить і ст.173 Господарського кодексу України, в якій зазначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

З моменту укладення сторонами договору № 1/24.05 від 24.05.2013 р. та підписання актів здачі прийняття робіт (надання послуг) від 06.06.2013 р. та 09.07.2013 р. між ними виникли зобов'язання, які регулюються глави 64 Цивільного кодексу України "Перевезення".

Згідно 909 ЦК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами). Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору перевезення вантажу.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Так як сторонами в договорі не було визначену конкретну дату проведення остаточного розрахунку за виконані роботи, а в актах здачі прийняття робіт (надання послуг) від 06.06.2013 р. та 09.07.2013 р. також не міститься вказівку на строки проведення оплати, враховуючи те, що відповідач тривалий час не проводив оплату згідно договору позивач, як вже вказувалось судом раніше, 08.07.2015 р. звернувся до відповідача з вимогою № 301 від 08.07.2015 р. про сплату боргу в сумі 36 435,63 грн з урахуванням штрафних санкцій в повній сумі.

Оскільки відповідач не здійснив розрахунків з позивачем за виконані останнім послуги в строки передбачені ч.2 ст.530 (протягом семи днів з моменту отримання вимоги, факт отримання якої підтверджується докази наявними в матеріалах справи, а саме: письмовим поясненням представника позивача від 01.03.2016 р., журналом вх. кореспонденції від 02.01.2009 р. та повернутим 11.07.2015 р. конверт з відміткою "за зазначеною адресою" адресат-отримувач листа не проживає), що дає підстави вважати, що останній повідомлений належним чином і починаючи з 18.07.2015 р. він є таким, що прострочив виконання взятого на себе зобов'язання по оплаті отриманих послуг.

В п.1.71. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" зазначається, що питання про те, чи мало місце пред'явлення кредитором боржникові вимоги про оплату, вирішується не під час прийняття судом позовної заяви, а виключно в процесі вирішення ним спору по суті. Отже, коли господарським судом буде з'ясовано, що таку вимогу пред'явлено після початку розгляду ним справи зі спору, пов'язаного зі стягненням заборгованості, то відповідний позов може бути задоволений, якщо строк виконання грошового зобов'язання настав до прийняття рішення по суті справи.

Згідно зі ст.526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 Цивільного кодексу України, ч.7 ст.193 Господарського кодексу України)

Відповідно до ст.527 Цивільного кодексу України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Кожна зі сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.

Згідно ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Як встановлено в засіданні суду, відповідач розрахунків за отримані транспортні послуги за період з 06.06.2013 р. по 09.07.2013 р. не здійснив, а тому виходячи з встановлених обставин справи і наведених вище законодавчих приписів, суд вважає вимогу позивача про стягнення боргу в розмірі 16 560 грн 00 коп. правомірною та обґрунтованою, з огляду на що задовольняє його в повному обсязі.

В засіданні суду розглянуто заяву від 21.03.2015 р. прокурора про відмову від позовних вимог в частині стягнення 1 038,52 грн - 3% річних, 12 505, 76 грн - інфляційних втрат та 6 331,35 грн - пені.

Давши оцінку даній заяві суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч.4 ст.22 ГПК України позивач вправі до прийняття рішення у справі, крім іншого, відмовитись від позову.

Частина 6 названої статті вказує, що господарський суд не приймає відмови від позову, зменшення розміру позовних вимог, визнання позову відповідачем, якщо ці дії суперечать законодавству або порушують чиї-небудь права і охоронювані законом інтереси.

Згідно п.4 ч.1 ст.80 ГПК України - господарський суд припиняє провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмову прийнято господарським судом.

Заява прокурора про відмову від позову в частині стягнення пені, інфляційних нарахувань та 3% річних приймається судом, оскільки відмова прокурора від позову не суперечить чинному законодавству, не порушує прав і охоронюваних законом інтересів інших осіб, відповідає обставинам і матеріалам справи.

В зв'язку з цим провадження у справі в частині стягнення - 1 038,52 грн - 3% річних, 12 505, 76 грн - інфляційних втрат та 6 331,35 грн - пені підлягає припиненню на підставі п.4 ч.1 ст.80 ГПК України.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Як визначає ст.32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст.ст.33, 34, 43 Господарського процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення для господарського суду не є обовязковим. Обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги і заперечення.

Всупереч наведеним вище нормам та вимогам ухвал суду відповідач не подав до суду належних та допустимих доказів в спростування позовних вимог позивача щодо стягнення боргу в тому рахунку доказів проведення остаточних розрахунків (платіжні доручення, виписки банківських установ щодо руху коштів тощо).

Витрати на судовий збір підлягають віднесенню на відповідача в повному обсязі відповідно до ч.2 ст.49 ГПК України.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.

21.03.2016 р. в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Керуючись ст.ст. 4-3, 4-5, 22, 32, 33, 34, 36, 42, 43, 44, 49, п.4 ч.1 ст.80, ст.ст.82, 84, 85, 87, 115, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ :

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Вінер-Контракт", вул.Соборна, 24, офіс, 3.411, м.Вінниця, 21050 (ідентифікаційний код - 38328819 ) на користь Державного підприємства "Чернігівторф", вул.Борисенка, 35 А, м.Чернігвів, 14037 (ідентифікаційний код - 02968220) 16 560 грн 00 коп. - боргу.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Вінер-Контракт"вул.Соборна, 24, офіс, 3.411, м.Вінниця, 21050 (ідентифікаційний код - 38328819 ) на користь прокуратури Чернігівської області, вул.Князя Чорного, 9, м.Чернігів, 14000 - 1 218 грн 00 коп. - відшкодування витрат повязаних зі сплатою судового збору.

4. Прийняти відмову прокурора та позивача від позовних вимог про стягнення 1 038 грн 3 % річних, 12 505 грн 76 коп інфляційних втрат, 6 331 грн 35 коп. пені.

5. Провадження у справі про стягнення 21 038 грн 3 % річних, 12 505 грн 76 коп інфляційних втрат, 6 331 грн 35 коп. пені припинити згідно п.4ч.1 ст.80 Господарського процесуального кодексу України.

6. Видати накази в день набрання рішенням законної сили.

7. Копію рішення надіслати позивачу рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення.

Повне рішення складено 28 березня 2016 р.

Суддя О.О. Банасько

віддрук. 2 прим.:

1 - до справи.

2 - Міністерство енергетики та вугільної промисловості України - вул.Хрещатик, 30, м.Київ, 01601.

3 - ДП "Чернігівторф" - вул.Борисенка, 35А, м.Чернігів, 14037.