РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.03.2016Справа № 910/1515/16

Суддя Господарського суду міста Києва Карабань Я.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовомфізичної особи-підприємця ОСОБА_1
докомунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради «МІСЬКИЙ МАГАЗИН»
провизнання недійсною нікчемної умови договору,

за участю представників сторін:
від позивача:ОСОБА_2 (довіреність від 15.12.2015 № 06/15/Д); ОСОБА_3 (довіреність від 15.12.2015 № 06/15/Д);
від відповідача:не з'явилися,

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2016 року до Господарського суду міста Києва звернувся ФОП ОСОБА_1 з вищевказаним позовом до КП виконавчого органу КМР «МІСЬКИЙ МАГАЗИН».

Позов мотивований тим, що договір від 15.09.2015 № ПЧ-П-10249/0580 щодо розміщення засобу пересувної дрібно роздрібної торгівельної мережі, укладений між сторонами спору у даній справі, є договором приєднання, а тому умови щодо односторонньої відмови, викладені у п. 9.5, на думку позивача, є нікчемними в силу приписів ч. 2 ст. 207 ГК України.

Позивач також зазначає, що відповідач своїм листом повідомив позивача про допущене останнім порушення умов договору, а тому, керуючись п. 9.3.5 договору та протоколом № 25 засідання комісії, та на підставі п. 9.5 договору відповідач розірвав даний правочин в односторонньому порядку з 14 грудня 2015 року. Однак, як стверджує позивач, відповідач жодним чином не обґрунтував розірвання договору та не надав позивачеві доказів порушення умов договору. Враховуючи наведене, позивач не вважає лист відповідача належним повідомленням про підстави, на яких розривається правочин, оскільки воно містить лише посилання на п. 9.3.5 договору, у якому міститься перелік підстав для розірвання правочину.

При цьому позивач стверджує, що останній виконав усі вимоги, які ставляться до нього умовами договору, а тому підстав для розірвання договору відсутні, що також свідчить про те, що п. 9.5 договору порушує права позивача, оскільки надає можливість відповідачеві розірвати договір в односторонньому порядку, застосовуючи всі умови, визначені п. 9.3 договору.

Крім того, позивач вказує на те, що договір містить умови, за яких сторони або сам позивач мають право ініціювати припинення дії договору, а тому, на думку позивача, така обставина виключає можливість одностороннього порядку розірвання відповідачем договору. Позивач вважає, що п. 9.5 суперечить п. 9.1 договору, ст. 654 ЦК України, ч. 2 та ч. 3 ст. 188 ГК України, оскільки надає право відповідачеві розірвати договір в односторонньому порядку, порушуючи право позивача на розірвання договору за згодою сторін та за його ініціативою шляхом укладення у письмові формі та підписання відповідної угоди.

Таким чином, враховуючи наведені обставини та посилаючись на приписи ч.ч. 1, 2 ст. 207 ГК України, 236 ЦК України просить суд визнати п. 9.5 договору недійсним.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.02.2016 прийнято вказаний вище позов до розгляду та порушено провадження у справі № 910/1515/16.

Позивачем додано до позову заяву від 29.01.2016 про забезпечення позову шляхом заборони відповідачеві вчиняти дії, спрямовані на звільнення місця від пересувної торговельної мережі позивача.

Відповідно до ст. 66 ГПК України господарський суд за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або з своєї ініціативи має право вжити заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Виходячи зі змісту заяви позивача від 29.01.2016 та матеріалів справи, суд дійшов висновку про безпідставність та необґрунтованість заяви про забезпечення позову, а також суд не вбачає необхідності у застосуванні судом таких заходів.

Отже, заява позивача від 29.01.2016 судом відхиляється.

Суд відзначає, що ухвали, винесені судом у даній справі, надсилалися, зокрема, відповідачеві на його адресу місцезнаходження, яка відповідає відомостям, внесеним до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Враховуючи наведене, відповідно до приписів, передбачених ч. 1 ст. 64 Господарського процесуального кодексу України, відповідач вважається таким, що повідомлений про дату, час і місце розгляду даної справи належним чином.

Однак, відповідач в жодне судове засідання свого повноважного представника не направив, обґрунтованих письмових пояснень з цього приводу до суду не надходило. Також відповідач своїм правом, наданим ст. 59 ГПК України, не скористався, відзив на позов до суду не подав, а тому відповідно до положень ст. 75 ГПК України справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

Представником позивача у судовому засіданні 14 березня 2016 року надано суду письмові пояснення по суті спору.

У судовому засіданні 21 березня 2016 року судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши повноважних представників позивача, повно та всебічно дослідивши обставини справи та докази на їх підтвердження, колегією суддів встановлено таке.

Між КП виконавчого органу КМР «МІСЬКИЙ МАГАЗИН» (далі - сторона 1) та ФОП ОСОБА_1 (далі - сторона 2) укладено договір від 15.09.2015 № ПЧ-П-10249/0580 щодо розміщення засобу пересувної дрібно роздрібної торгівельної мережі (далі - договір).

З пункту 1.1 договору вбачається, що сторона 2 на підставі протоколу про результати торгів від 07.09.15 № 13 отримує можливість провадити підприємницьку діяльність в засобі пересувної дрібнороздрібної торговельної мережі, який розмішується у визначеному згідно з пунктами 1.2 та 1.3 цього договору місці, відповідає вимогам, що зазначені в п. 1.4. цього договору, та отримує послуги з облаштування і утримання місця, а сторона 1 надає послуги з облаштування та утримання місця на умовах, визначених цим договором.

Судом також встановлено, що договір містить, зокрема, такі умови:

- 2.5 плата за облаштування та утримання місця, зазначена в пункті 2.2 цього договору, сплачується стороною 2 на рахунок сторони 1 щомісячно, починаючи з другого місяця дії цього Договору протягом перших п'яти календарних днів другого місяця у вигляді платежу в розмірі не менше ніж плата за облаштування та утримання місця за місяць з обов'язковим підписанням акта приймання-передачі послуг з облаштування та утримання місця за місяць протягом п'яти робочих днів з дня настання наступного місяця.

- 2.6 гарантійний внесок, який був внесений стороною 2 для участі в торгах, першочергово зараховується як частина або вся сума авансового платежу, зазначеного в п. 2.7 цього договору, а залишок, якщо лишився, зараховується як частина плати за цим договором в наступний черговий платіж (наступні чергові платежі). Якщо сума гарантійного внеску є меншою авансового платежу, сторона 2 зобов'язана сплатити обсяг коштів, яких не вистачає, в строк, зазначений в п. 2.7 цього договору. Гарантійний внесок, який був внесений стороною 2 для участі в торгах, складає суму в розмірі п'ятнадцять тисяч гривень 00 копійок.

- 2.7 зобов'язання сторони 2 по сплаті плати за облаштування та утримання місця забезпечуються у вигляді авансового платежу в розмірі не менше ніж плата за облаштування та утримання місця за три місяці, а саме: сторона 2 сплачує авансовий платіж протягом 10 календарних днів з дати підписання цього договору, а сторона 1 зараховує авансовий платіж як плату за облаштування та утримання місця за перший та два останніх місяці строку дії цього договору.

- 3.4.1 сторона 2 зобов'язана вносити своєчасно та в повному обсязі плату за облаштування та утримання місця на відповідний рахунок сторони 1 згідно з реквізитами, зазначеними в главі 13 цього договору, у розмірі, строки та на умовах, визначених у цьому договорі;

- 3.4.2 сторона 2 зобов'язана протягом 10 (десяти) робочих днів з дня підписання сторонами цього договору укласти щодо засобу пересувної дрібнороздрібної торговельної мережі, зазначеного в пункті 1.1 цього договору, договір щодо пайової участі в утриманні об'єкта благоустрою відповідно до вимог рішення Київської міської ради від 24.02.2011 № 56/5443;

- 3.4.3 сторона 2 зобов'язана провадити підприємницьку діяльність в засобі пересувної дрібнороздрібної торговельної мережі, зазначеного в пункті 1.1 цього договору, відповідно до встановленого режиму роботи, а також прибирати засіб у нічні години (поза режимом роботи, встановленим у пункті 1.4.4 пункту 1 цього договору) з місця (крім лавок-автопричепів, візків).

У відповідності до п. 9.2 договору одностороння відмова від цього договору не допускається, крім випадків, передбаченими пунктами 3.1.3 та 9.5 цього договору.

Згідно з п.п. 3.1.1 договору сторона 1 має право відмовитися від цього договору (розірвати в односторонньому порядку цей договір) та вжити необхідних заходів для примусового демонтажу (переміщення) засобу пересувної дрібнороздрібної торговельної мережі при простроченні сплати стороною 2 плати за облаштування та утримання місця протягом 1 (одного) місяця з дня закінчення строку платежу.

Як встановлено у п. 9.5 договору, за наявності підстав для розірвання договору, зазначених в пункті 9.3 цього договору, сторона 1 має право в односторонньому порядку розірвати цей договір шляхом направлення стороні 2 не менше ніж за 10 календарних днів до дати розірвання договору письмового повідомлення із зазначенням підстав розірвання, а засіб пересувної дрібнороздрібної торговельної мережі, що розміщується згідно з цим договором, підлягає демонтажу (переміщенню) з місця за рахунок сторони 2 протягом 2 (двох) календарних днів з дня отримання стороною 2 відповідного письмового повідомлення.

Пунктом 9.3 договору передбачено, що договір припиняється у разі:

- п.п. 9.3.1 звернення сторони 2 із заявою про розірвання договору за 30 календарних днів до дати розірвання;

- п.п. 9.3.2 за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом;

- п.п. 9.3.5 невиконання або систематичного неналежного виконання сторонами умов цього договору, в тому числі не виконання стороною 2 пунктів 2.5 - 2.7, 3.4.1, 3.4.2, 3.4.6 цього договору.

Договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами та діє з 15 вересня 2015 року до 15 вересня 2016 року, а в частині сплати стороною 2 плати за облаштування та утримання місця - до повного виконання своїх зобов'язань (п. 4.1 договору).

Так, судом встановлено, що відповідач листом від 03.12.2015 № 36 повідомив позивача про порушення останнім умов договору, а тому, керуючись п.п. 9.3.5 та протоколом від 03.12.2015 № 25 засідання комісії по проведенню торгів на право розміщення засобів пересувної дрібнороздрібної торговельної мережі в місті Києві, КП виконавчого органу КМР «МІСЬКИЙ МАГАЗИН» в односторонньому порядку на підставі п. 9.5 договору розриває договір. Також даним листом відповідач вимагав від позивача протягом двох днів з дня отримання даного повідомлення звільнити місце, передбачене договором (копії листа та протоколу містяться у матеріалах справи).

Спір між сторонами спору у даній справі виник внаслідок таких обставин.

Позивач зазначає, що договір від 15.09.2015 № ПЧ-П-10249/0580 є договором приєднання та посилаючись на приписи ч. 2 ст. 207 Господарського кодексу України, вважає, що п. 9.5 договору є нікчемним та підлягає визнанню недійсним, оскільки умова, яка міститься у даному пункті, допускає односторонню відмову від зобов'язання з боку виконавця, яким є відповідач.

Також позивач стверджує, що закріплені у п.п. 9.3.1, 9.3.2 права на розірвання договору за ініціативою позивача та за згодою обох сторін виключають можливість одностороннього порядку розірвання відповідачем договору. Крім того, на думку позивача, оспорюваний пункт договору суперечить припису ст. 654 ЦК України та п. 9.1 договору, тобто порушує право позивача на розірвання договору за згодою сторін та за його ініціативою шляхом укладення у письмовій формі та підписання відповідної угоди.

Недійсність оспорюваного пункту договору позивач обґрунтовує, серед іншого, тим, що сплачений позивачем аванс не повертається останньому у випадку розірвання договору.

Позивач також вважає, що дострокове розірвання договору, про яке повідомлено листом від 03.12.2015 № 36, є неправомірним та жодним чином не обґрунтованим, оскільки позивачем виконано усі умови договору. Наведена обставина, на думку позивача, додатково підтверджує незаконність оспорюваного пункту договору.

Таким чином, наведені обставини призвели до звернення позивача до господарського суду з позовом у даній справі.

За результатами оцінки судом належних і допустимих доказів, наявних в матеріалах справи, та виходячи з викладених вище фактичних обставин, суд дійшов висновку про безпідставність і необґрунтованість позову з огляду на таке.

На офіційному сайті Київської міської державної адміністрації комунальним підприємством виконавчого органу КМР «МІСЬКИЙ МАГАЗИН» було розміщено оголошення від 18.08.2015 Про проведення торгів на право розміщення засобів пересувної дрібнороздрібної торговельної мережі в місті Києві.

На виконання п.п. 2.9.9 Порядку розміщення засобів пересувної дрібнороздрібної торговельної мережі та об'єктів сезонної дрібнороздрібної торговельної мережі в місті Києві, затвердженого Розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 02.04.2015 № 300, документація для проведення торгів на право розміщення засобів пересувної дрібнороздрібної торгівельної мережі в місті Києві містить проект договору, який є додатком № 3 до даної документації.

Судом встановлено, що сторонами спору укладений договір у запропонованій відповідачем формі, проект якого додавався до документації торгів.

Виходячи з наведеного, суд дійшов висновку, що умови оспорюваного договору, встановлені відповідачем у стандартній формі, що пропонувалися іншим особам і фактично оспорюваний договір міг бути укладений шляхом саме приєднання до умов, визначеного договору, та враховуючи, що позивач при укладанні не міг запропонувати свої умови, тому оспорюваний договір є договором приєднання у розумінні ст. 634 ЦК України.

Частиною 1 ст. 634 ЦК України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно зі статтями 11, 509 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав і обов'язків (зобов'язань), які мають виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, договору (ст. 526 ЦК України), а одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускаються (ст. 525 ЦК України).

Положеннями ст.ст. 179-181, 188 ГК України визначено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечить законодавству. Зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарських договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбаченому законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Господарських договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками.

Вказані положення статей ГК України цілком кореспондуються з положеннями загальних статтей ЦК України щодо правочинів, зобов'язань та договорів, зокрема 626-632, 638-640 ЦК України. Як зазначено положеннями ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, визначених договором або законом.

Виходячи зі змісту правовідносин сторін спору, що ґрунтуються на договорі, останні є відносинами з надання послуг, а тому права і обов'язки сторін визначаються, у тому числі, положеннями глави 63 ЦК України.

Положеннями ч. 1 ст. 901 ЦК України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Статтею 907 ЦК України встановлено, що договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін. Порядок і наслідки розірвання договору про надання послуг визначаються домовленістю сторін або законом.

Частиною 1 ст. 188 Господарського кодексу України унормовано, що зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.

Статтею 654 ЦК України передбачено, що зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

З наведених норм права вбачається, що сторона має право відмовитися в односторонньому порядку від договору про надання послуг, якщо таке право передбачено даним договором.

У відповідності до положень ст. 615 ЦК України у разі порушення зобов'язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом. Внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання частково або у повному обсязі відповідно змінюються умови зобов'язання або воно припиняється (ч.ч. 1, 3 названої статті).

Отже, як встановлено вище, сторони спору у п. 9.3 та п. 9.5 передбачили умови, у разі настання яких відповідач має право на односторонню відмову від договору, порядок та наслідки.

Тобто, відмова відповідача від договору в односторонньому порядку поставлена в залежність від настання певних обставин, зокрема, порушення позивачем умов договору.

Також суд зазначає, що умови, закріплені у п. 9.5 договору та п.п. 9.3.1, 9.3.2 у взаємозв'язку є суперечливими, оскільки даними підпунктами передбачається право позивача та право обох сторін за взаємною згодою розірвати договір, у той час як п. 9.5 договору передбачається право відповідача розірвати договір в односторонньому порядку у випадку наявності підстав, передбачених п. 9.3, до якого входять підпункти 9.3.1, 9.3.2.

Однак, суд відзначає, що наведена обставина жодним чином не порушує прав позивача та не суперечить чинному законодавству, оскільки п.п. 9.3.1 передбачено право саме позивача розірвати договір в односторонньому порядку, а п.п. 9.3.2 передбачено сторін на розірвання договору за взаємною згодою.

Згідно з ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Вирішуючи спори про визнання угод недійсними, суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

За правовою природою між сторонами укладено договір про надання послуг і сторони досягли всіх суттєвих умов передбачених законом для договорів даного типу: зокрема щодо його предмету, ціни та строку його дії, а тому він вважається укладеним згідно вимог п. п. 1, 2 ст. 180, п. 1 ст. 181 ГК України та п. 1 ст. 638, ст. 901 ЦК України.

Законодавець визначає підстави для визнання правочину недійсним та настання певних наслідків, зокрема:

- Цивільний кодекс (ст. 215) формулює детальні та достатньо визначені положення про підстави недійсності правочинів та про види недійсних правочинів (нікчемні та оспорювані). Положення ст. 207 ГК з цього ж питання, хоч і стосуються лише господарських договорів, але є більш загальними. Виходячи із принципового положення про Цивільний кодекс як основний акт цивільного законодавства, при вирішенні питання про підстави недійсності (нікчемності, оспорюваності) правочина у сфері дії Господарського кодексу слід застосовувати відповідні положення Цивільного кодексу. Підстави нікчемності умов договорів, встановлені ч. 2 ст. 207 ГК не повинні застосовуватись, оскільки визнання нікчемності умов типових договорів є взагалі некоректним (як таке,що передбачає застосування до типового договору, що є нормативно-правовим актом, правової конструкції нікчемності, яка може стосуватись тільки правочинів);

- відповідно до ч. 1 ст. 215 і ч. 1 ст. 203 ЦК підставою недійсності правочину є суперечність його змісту актам цивільного законодавства. Під змістом правочину тут розуміється зміст волевиявлення учасників правочину в цілому, тобто як волевиявлення щодо змісту цивільних правовідносин, що мають виникнути на підставі правочину, так і волевиявлення стосовно того, з ким ці правовідносини мають бути встановлені. Тому правочин може бути визнаний недійсним, зокрема у разі, коли ним порушено право третьої особи, яка відповідно до закону отримала право на укладення договору стосовно того ж предмета за результатами конкурсу, аукціону тощо (в зв'язку з тим, що волевиявлення стосовно учасника правочину, суперечить акту цивільного законодавства);

- підставою недійсності правочину може бути його суперечність актам цивільного законодавства (ч. 1 ст. 215, ч. 1 ст. 203 ЦК). При застосуванні цього положення слід врахувати, що абсолютна більшість законів та інших нормативно-правових актів формулюють норми, що належать до декількох галузей законодавства. В багатьох випадках в одних і тих же положеннях актів законодавства формулюються норми двох і навіть трьох галузей права. Тому численні публічно-правові заборони та обмеження, які стосуються умов, за яких можливе вчинення правочину, мають тлумачитись так, що вони мають цивільно-правовий зміст, а їх порушення є підставою для висновку про те, що зміст правочину суперечить акту цивільного законодавства.

За приписами ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Таким чином, виходячи з системного аналізу вищенаведених норм права, посилання позивача в обґрунтування заявлених вимог на положення ч. 2 ст. 207, 179, 188 ГК України, 509, 627, 634, 654 ЦК України, на думку суду, є посиланням на загальні положення норм цивільного та господарського права про недійсність зобов'язань та свободу договору, а висновки щодо порушення вимог справедливості, розумності та добросовісності при включенні 9.5 договору положень щодо підстав для розірвання договору - є вільним трактуванням позивачем загальних принципів цивільного та господарського законодавства.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, позивачу при укладенні договору були відомі всі його умови. Позивач не надав суду доказів про існування на момент укладення договору умов, які надали йому права наполягати на зміні змісту договору.

До того ж, як встановлено у судовому засіданні, позивач жодного разу не звертався до відповідача у встановленому чинним законодавством порядку про зміну редакції оспорюваного пункту договору, а лише після отримання листа відповідача про розірвання договору, звернувся до суду із зазначеним предметом позову. Позивач не навів жодних доказів про порушення позивачем його прав чи охоронюваних законом інтересів при укладанні договору, а підстави, наведені у позові, свідчать про фактичну незгоду позивача з рішенням відповідача, оформлене протоколом від 03.12.2015, про розірвання договору.

Підсумовуючи сукупність встановлених вище фактичних обставин, суд дійшов таких висновків: по-перше, оспорюваний пункт договору не суперечить чинному законодавству та не містить такої умови, яка б надавала відповідачеві безумовне право на односторонню відмову від договору; по-друге, договором передбачено право відповідача на односторонню відмову від договору у разі наявності відповідних підстав, закріплених у п. 9.3 договору; по третє, питання щодо (не) правомірності відмови відповідача від договору на підставі п. 9.5 договору не є предметом спору у даній справі, тобто позивач має право захистити своє цивільне право, яке останній вважає порушеним, і інтереси іншим способом із числа передбачених ст. 16 ЦК з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.

Таким чином, враховуючи наведені обставини та норми права, суд дійшов висновку, що позовна вимога ФОП ОСОБА_1 про визнання нікчемного пункту 9.5 договору від 15.09.2015 № ПЧ-П-10249/0580 є необґрунтованою та безпідставною, а тому задоволенню не підлягає.

Згідно з вимогами, визначеними ч. 5 ст. 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись статтями 33, 34, 43, 44, 49, статтями 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 29 березня 2016 року.

Суддя Я.А. Карабань