КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" березня 2016 р. Справа№ 910/19948/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Чорногуза М.Г.

суддів: Агрикової О.В.

Мальченко А.О.

при секретарі судового засідання: Михайленко С.О.

за участю представників сторін:

від позивача: Мартян О.В. довіреність № б/н від 16.02.16 р.

від відповідача: Яковенко В.О. довіреність № б/н від 09.10.14 р.

від третьої особи: не з'явився

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Дельта Преміум Ресурс"

на рішення Господарського суду міста Києва від 18 листопада 2015 року

у справі № 910/19948/15 (суддя Нечай О.В.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Дельта Преміум Ресурс"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Національний банк України

про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 290 728 024,07 грн.,-

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 290 728 024,07 грн. (а.с.5-8).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18 листопада 2015 року у справі № 910/19948/15 позов задоволено повністю (а.с. 122-129).

16 грудня 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Дельта Преміум Ресурс" звернулось з апеляційною скаргою на рішення Господарського суду міста Києва у справі №910/19948/15 від 18 листопада 2015 року (а.с. 138-140).

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11 січня 2016 року, для розгляду апеляційної скарги ТОВ "Дельта Преміум Ресурс" на рішення Господарського суду міста Києва у справі №910/19948/15 від 18 листопада 2016 року визначено колегію суддів у складі головуючого судді - Чорногуз М.Г., суддів Агрикової О.В., Рудченка С.Г.

12 січня 2016 року ухвалою Київського апеляційного господарського суду у справі №910/19948/15 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Дельта Преміум Ресурс" на рішення Господарського суду міста Києва від 18 листопада 2015 року у справі №910/19948/15 повернуто без розгляду на підставі п.3 ч. 1 ст. 97 Господарського процесуального кодексу України (а.с. 136-137).

25 січня 2016 року ТОВ "Дельта Преміум Ресурс" повторно звернулось з апеляційною скаргою на рішення Господарського суду міста Києва від 18 листопада 2015 року у справі №910/19948/15, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва у справі №910/19948/15 від 18 листопада 2015 року та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Розпорядженням секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 03 лютого 2016 року апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Дельта Преміум Ресурс" на рішення Господарського суду міста Києва від 18 листопада 2015 року у справі №910/19948/15 передано для розгляду головуючому судді Чорногуз М.Г.

Розпорядженням секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 04 лютого 2016 року для розгляду апеляційної скарги у справі №910/19948/15 сформовано колегію суддів Київського апеляційного господарського суду у складі - головуючого судді Чорногуз М.Г., суддів Мальченко А.О., Агрикової О.В.

05 лютого 2016 року ухвалою Київського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу ТОВ "Дельта Преміум Ресурс" на рішення Господарського суду міста Києва від 18 листопада 2015 року у справі №910/19948/15 прийнято до провадження колегію суддів у складі головуючого судді - Чорногуз М.Г., суддів Агрикової О.В., Мальченко А.О., справу призначено до розгляду на 23 лютого 2016 року (а.с. 151).

23 лютого 2016 року через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від ТОВ "Дельта Преміум Ресурс" надійшло клопотання №б/н від 23 лютого 2016 року про перенесення розгляду справи на іншу дату.

23 лютого 2016 року від представника ТОВ "Дельта Преміум Ресурс" надійшло клопотання про призначення судової економічної експертизи щодо підтвердження бухгалтерськими документами розрахунку заборгованості в частині стягнення 3% річних від процентів за користування кредитними коштами.

Вказане клопотання мотивовано розбіжністю між розрахунками 3% річних наданого позивачем та прийнятого судом першої інстанції з розрахунком 3% річних, зробленим відповідачем.

23 лютого 2016 року від представника ПАТ "Дельта Банк" надійшли заперечення на апеляційну скаргу.

23 лютого 2016 року ухвалою Київського апеляційного господарського суду розгляд справи відкладено на 22 березня 2016 року у відповідності до ст. 77 ГПК України.

За результатами розгляду у судовому засіданні 22 березня 2016 року клопотання ТОВ "Дельта Преміум Ресурс" про призначення судової економічної експертизи колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні вказаного клопотання, а також відкладення розгляду справи у відповідності до ст. 77 ГПК України на 29 березня 2016 року.

Відмова у задоволенні клопотання обґрунтована ч. 1 ст. 41 ГПК України та викладеним у абз. 1, 2 п. 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2013 р. № 4 "Про деякі питання практики призначення судової експертизи" та мотивована тим, що оскільки відповідачем не надано доказів неможливості встановлення обґрунтованості позовних вимог щодо нарахування 3% річних від процентів за користування кредитними коштами згідно Договору кредитної лінії № НКЛ-20011923/1 від 12.07.2011 р. без застосування спеціальних знань і вказане питання відноситься до кола правових питань, вирішення яких чинним законодавством віднесено до компетенції суду, у колегії суддів відсутні підстави визначені статтею 41 ГПК України та ст. 1 Закону України "Про експертизу" для призначення судової економічної експертизи.

Представник ТОВ "Дельта Преміум Ресурс" в судовому засіданні 29 березня 2016 року надав суду пояснення, в яких просив задовольнити апеляційну скаргу в повному обсязі, скасувати рішення Господарського суду міста Києва у справі №910/19948/15 від 18 листопада 2015 року та прийняти нове рішення відповідно до якого у задоволенні позовних вимог відмовити.

Представник ПАТ "Дельта Банк" в судовому засіданні 29 березня 2016 року надав суду пояснення, в яких заперечував проти доводів, викладених в апеляційній скарзі та просив суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста від 18 листопада 2015 року у справі №910/19948/15 без змін.

Представник Національного банку України в судове засідання 29 березня 2016 року не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується розпискою (а.с. 201).

Враховуючи ту обставину, що ухвалою про прийняття апеляційної скарги до провадження учасників процесу було попереджено, що у разі неявки у судове засідання їх представників, справа буде розглянута за наявними матеріалами, а неявка представника третьої особи не перешкоджає повному, всебічному та об'єктивному розгляду справи, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду дійшла висновку про можливість розгляду справи за наявними матеріалами та за відсутності представника третьої особи.

Згідно з частиною першою статті 99 ГПК в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених розділом XII ГПК.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів, розглянувши наявні матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права встановила наступне.

12 липня 2011 року між Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" (далі - позивач, банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Дельта Преміум Ресурс" (далі - відповідач, позичальник) було укладено Договір кредитної лінії № НКЛ-2001923/1 (далі - Кредитний договір) (а.с. 10-12).

Відповідно до п. 1.1. Кредитного договору, кредитор зобов'язується надавати позичальнику грошові кошти, (далі - кредит) у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання.

В подальшому сторонами було укладено низку додаткових договорів до Кредитного договору.

Згідно з п. 1.1.1 Кредитного договору, у редакції Додаткового договору № 5 від 27.11.2014 р., надання кредиту здійснюється на умовах, визначених цим Договором, з кінцевим терміном повернення заборгованості за Кредитом 10 липня 2015 року включно, в наступних сумах: 1.1.1.1. 255 802 523,69 грн. зі сталою 18 % річних (а.с. 15).

Пунктом 2.6 Кредитного договору визначено, що нарахування процентів за користування кредитом (траншем) здійснюється у валюті кредиту щомісячно, в останній робочий день поточного місяця, за фактичну кількість днів користування кредитом (траншем) в період (28-29-30-31/365). При розрахунку процентів враховується день надання та не враховується день погашення кредиту (траншу).

Відповідно до п. 2.7 Кредитного договору у редакції Додаткового договору № 3 від 10.09.2012 р., сплата процентів за користування кредитом (траншем) здійснюється у валюті наданого кредиту (траншу) щомісячно: до 20 числа в вересні 2012 року, в інші місяці - не пізніше 10 числа місяця, наступного за місяцем в якому нараховані проценти, а також в день повернення заборгованості за кредитом в повній сумі на рахунок № 2302 в АТ "Дельта Банк", МФО 380236.

Згідно з п. 3.3.4 Кредитного договору, позичальник зобов'язаний протягом строку використання кредиту сплачувати проценти за їх використання в порядку, визначеному цим Договором.

Відповідно до 3.3.5 Кредитного договору позичальник зобов'язаний повернути Кредитору у повному обсязі Кредит зі сплатою процентів та комісій Кредитора та можливих штрафних санкцій, у терміни, визначені цим Договором.

Згідно з п. 4.3 Кредитного договору у випадку невиконання позичальником зобов'язань, визначених п. 3.3 цього Договору, протягом більше 10 календарних днів від дня закінчення строку, встановленого для їх виконання цим Договором, на одинадцятий календарний день строк користування кредитом вважається таким, що закінчився та, відповідно, позичальник зобов'язаний погасити наявну заборгованість за Кредитом, сплатити нараховані проценти, комісії та штрафні санкції. Після повного погашення заборгованості позичальника за цим Договором дія цього Договору припиняється. Виконання позичальником даного обов'язку не потребує від кредитора надіслання жодних попередніх письмових повідомлень та/або вимог до позичальника.

Позивач, зазначав, що свої зобов'язання за Кредитним договором виконав в повному обсязі, в свою чергу, відповідач порушив умови Кредитного договору в частині сплати процентів за користування кредитом у встановлені Кредитним договором строки, в зв'язку з чим, на підставі п. 4.3 Кредитного договору у позичальника виникла заборгованість по поверненню кредитних коштів та відсотках за їх користування.

Виконання позивачем з надання відповідачу кредиту у належному розмірі підтверджується банківськими виписками по особовому рахунку відповідача (а.с. 79).

Відповідно до Узагальнюючої податкової консультації щодо використання банківських виписок як первинних документів, затвердженої наказом Державної податкової служби України 05.07.2012 р. № 583, первинним документом вважається документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

В свою чергу, господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Виписки з особових рахунків клієнтів, що є регістрами аналітичного обліку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Порядок, періодичність друкування та форма надання виписок (у паперовій чи електронній формі) із особових рахунків клієнтів обумовлюються договором банківського рахунку, що укладається між банком і клієнтом під час відкриття рахунку.

З огляду на вищенаведене, погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що додані позивачем до позовної заяви банківські виписки по особовому рахунку відповідача є первинними документами, а відповідно і належними та допустимими доказами в розумінні статей 33 та 34 ГПК України.

В матеріалах справи наявні банківські виписки, з яких вбачається, що у відповідача перед позивачем обліковується наступна заборгованість:

- 255 802 523,69 грн. - заборгованість по поверненню кредитних коштів;

- 2 901 431,36 грн. - заборгованість по сплаті процентів за користування кредитними коштами;

- 15 137 902,76 грн. - прострочена заборгованість по сплаті процентів за користування кредитними коштами.

Відповідач у апеляційній скарзі зазначав про відсутність правових підстав для видачі відповідачу чергових траншів, оскільки невідомо чи було волевиявлення відповідача на отримання цих траншів.

Однак вказане спростовується тим, що як вбачається з банківських виписок, відповідач регулярно, упродовж часу з отримання кредитних коштів, та до 02.03.2015 р. (дата останньої сплати відсотків), у відповідності до умов укладеного Кредитного договору, сплачував відсотки за користування вищезазначеними кредитними коштами (а.с. 80-81). При цьому відповідачем на надано доказів на підтвердження повернення ним позивачу кредитних коштів (траншів) як помилково перерахованих, у зв'язку з відсутністю відповідного волевиявлення з боку відповідача на їх отримання.

Відповідачем не надано також жодного доказу на спростування доводів позивача щодо наявності у відповідача перед позивачем заборгованості за Кредитним договором в загальному розмірі 273 841 857,81 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1 ст. 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

З огляду на вищенаведене, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за Кредитним договором в загальному розмірі 273 841 857,81 грн. підлягають задоволенню.

Крім основної суми заборгованості, позивач також просив стягнути з відповідача на свою користь пеню в розмірі 1 463 430,02 грн., штраф в розмірі 15 348 151,42 грн. та 3 % річних в розмірі 74 584,82 грн.

Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 1.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" грошовим, за змістом статей 524, 533 - 535, 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору. Грошове зобов'язання виражається в грошових одиницях України або в грошовому еквіваленті в іноземній валюті.

З урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 ЦК України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу (п. 1.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14).

Вказаним спростовуються доводи апеляційної скарги про те, що 3 % річні не можуть бути нараховані на суму несвоєчасно повернутих процентів за користування кредитом.

Правової позиції щодо нарахування 3% річних на суму несвоєчасно повернутих процентів за користування кредитом також дотримається Вищий господарський суд України у постанові від 19.07.2012 р. у справі № 5013/867/11, від 18.05.2015 р. у справі № 910/23630/14 та від 02.12.2015 р. у справі № 906/527/15.

Здійснивши перерахунок заявленої позивачем до стягнення суми 3% річних, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивачем було вірно визначено розмір 3% річних, а відтак стягненню з відповідача на користь позивача підлягають 3% річних в розмірі 74 584,82 грн.

Відповідно до частин 1, 3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч. 1 ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Частиною 2 ст. 551 ЦК України встановлено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Суб'єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

Згідно з ч. 6 ст. 231 ГК України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Згідно з статтями 1 та 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

За змістом Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" від 22.11.1996 № 543/96-ВР визначений у договорі розмір пені за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання не може перевищувати розміру подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Аналогічна позиція викладена у постановах судової палати у господарських справах Верховного Суду України від 24.10.2011 р. у справі № 3-114гс11 та від 07.11.2011 р. у справі № 3-121гс11.

Щодо можливості одночасного стягнення пені та штрафу, колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться і в частині першій статті 193 ГК України, яка також передбачає, що до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

За порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених Господарським кодексом України, іншими законами та договором.

Такий вид забезпечення виконання зобов'язання як пеня та її розмір встановлено ст. 549 ЦК України, ст. 231 ГК України, статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та ч. 6 ст. 232 ГК України.

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною четвертою статті 231 ГК України.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов'язань передбачено частиною другою статті 231 ГК України.

В інших випадках порушення виконання господарських зобов'язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 ЦК України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Відповідно до правової позиції викладеної у постанові судової палати у господарських справах Верховного Суду України від 09.04.2012 р. у справі № 3-88гс11, одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Відповідно до ч. 1 ст. 111-28. ГПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Відповідно до п. 4.1 Кредитного договору, у випадку прострочення позичальником строків сплати процентів, комісій, а також прострочення строків повернення кредиту, визначених цим Договором, позичальник сплачує кредитору пеню з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період прострочення, від несвоєчасного сплаченої суми за кожний день прострочення.

Згідно з п. 4.2 Кредитного договору, у випадку порушення позичальником вимог п. 3.3 Договору, позичальник зобов'язаний сплатити кредитору штраф у розмірі 1 % від суми кредиту, визначеного п. 1.1 цього Договору, за кожний випадок порушення.

Отже, доводи апеляційної скарги про неможливість одночасного стягнення штрафу та пені є безпідставними.

Колегія суддів, здійснивши перерахунок сум пені (прострочення сплати процентів) та штрафу, з урахуванням положень Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та з урахуванням доведеного позивачем належними доказами розміру заборгованості відповідача за Кредитним договором, погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем було вірно розраховано розміри пені та штрафу, а тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 1 463 430,02 грн. пені та 15 348 151,42 грн. штрафу.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що заявлені позивачем вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за Кредитним договором, з урахуванням пені, штрафу та трьох відсотків річних, в загальному розмірі 290 728 024,07 грн. підлягають задоволенню.

Посилання у апеляційній скарзі на відсутність банківської ліцензії, генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій на момент укладення Договору кредитної лінії № НКЛ-20011923/1 від 12.07.2011 р. та можливості надання валютного кредиту є такими, що не відповідають дійсності та спростовуються матеріалами справи (а.с.181-183).

У відповідності з пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України та статтею 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Виходячи з вищевикладеного колегія суддів зазначає, що апелянт не надав суду достатніх доказів в розумінні статті 33, 34 ГПК України, які б могли стати підставою для задоволення апеляційної скарги.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду стосовно встановлених обставин і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

З огляду на вищевикладене колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що місцевий господарський суд виконавши всі вимоги процесуального закону і всебічно перевіривши обставини, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права, в рішенні Господарського суду міста Києва повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами дослідженими в судовому засіданні.

Рішення Господарського суду міста Києва від 18 листопада 2015 року у справі № 910/19948/15 підлягає залишенню без змін.

Апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Дельта Преміум Ресурс" на рішення Господарського суду міста Києва від 18 листопада 2015 року у справі № 910/19948/15 задоволенню не підлягає.

Судові витрати, згідно до ст. 49 ГПК України покласти на апелянта.

Керуючись ст.ст. 49, 99, 101, п. 1 ч.1 ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Дельта Преміум Ресурс" на рішення Господарського суду міста Києва від 18 листопада 2015 року у справі № 910/19948/15 залишити без задоволення.

2.Рішення Господарського суду міста Києва від 18 листопада 2015 року у справі № 910/19948/15 залишити без змін.

3.Справу № 910/19948/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття. Постанову Київського апеляційного господарського суду може бути оскаржено протягом 20 днів до Вищого господарського суду України у порядку, передбаченому ст. 109 ГПК України.

Головуючий суддя М.Г. Чорногуз

Судді О.В. Агрикова

А.О. Мальченко