РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.03.2016Справа №910/2084/16

Господарський суд міста Києва в складі:

головуючого судді Привалова А.І.

при секретарі Островській О.С.

розглянувши справу № 910/2084/16

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП ЛІЗИНГ»;

до приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «НОВА»;

про стягнення 1215,22 грн.

за участю представників сторін:

від позивача: Шагін О.В., довіреність № 003/01 від 04.01.2016р.;

від відповідача: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва з позовом звернулось товариствj з обмеженою відповідальністю «ОТП ЛІЗИНГ» (надалі - позивач) до приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «НОВА» (надалі - відповідач) про стягнення 1215,22 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що внаслідок дострокового розірвання договору добровільного страхування ризиків, пов'язаних із експлуатацією наземного транспортного засобу № 917 від 24.02.2015р., укладеного між сторонами, у відповідача виник обов'язок повернути залишок суми страхового платежу в розмірі 1164,45 грн. При цьому, позивачем додатково нараховані інфляційні втрати в сумі 33,54 грн. та 3% річних - 17,23 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.02.2016р. порушено провадження у справі № 910/2084/16 та призначено її розгляд на 17.03.2016р.

23.02.2016р. через відділ діловодства суду від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв'язку з зайнятістю представника відповідача в іншому судовому засіданні.

Присутній у судовому засіданні 17.03.2016р. представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, вимоги ухвали суду про порушення провадження у справі від 10.02.2016р. не виконав, письмовий відзив на позов не подав.

Розглянувши клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, суд відмовив у його задоволенні з огляду на наступне.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Статтею 77 вказаного Кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст.69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні. При цьому, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Згідно із п.3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» №18 від 26.12.2011р., у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Водночас, відповідачем до клопотання про відкладення розгляду справи не додано доказів на підтвердження викладених у клопотанні обставин.

Крім того, відповідачем без поважних причин не надано доказів виконання ухвали Господарського суду міста Києва від 10.02.2016р. порушено провадження у справі №910/2084/16.

Отже, суд, у відповідності до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, вважає, що справа може бути розглянута за наявними в ній матеріалами, яких достатньо для винесення рішення по суті без участі представника позивача.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих позивачем, у нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, після закінчення розгляду справи у судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

24.02.2015р. між приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Нова» (за договором - страховик, далі - відповідач), товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП ЛІЗИНГ» (за договором - страхувальник, далі - позивач) та товариством з обмеженою відповідальністю «Грас Савуа Україна» (за договором - повірений страховика) було укладено договір добровільного страхування ризиків, пов'язаних із експлуатацією наземного транспортного засобу №917, відповідно до п.2.1. якого предметом договору є майнові інтереси, що не суперечать закону та пов'язані з володінням, користування і розпорядженням застрахованими ТЗ та додатковими обладнаннями до них; відшкодуванням страхувальником та/або експлуатантом заподіяної ним шкоди життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок експлуатації застрахованого ТЗ; життям, здоров'ям і працездатністю застрахованих осіб.

Відповідно до пункту 1 договору, сума загального страхового платежу становить 26 370,34 грн.

Розділом 2 договору сторони погодили строк сплати страхового платежу до 23.12.2015р., період дії договору в частині зобов'язань страховика (з 00-00 до 24-00) з 07.03.2015р. до 06.03.2016р.

Відповідно до п. 13.1 договору, період дії договору - будь-який із зазначених у розділі 1 договору проміжків часу, протягом якого страховик несе зобов'язання за договором, за умови отримання страховиком від страхувальника сум страхових платежів у терміни, зазначені у розділі 1 договору. ТОВ «Грас Савуа Україна» на основі п. 3.2, 3.3 договору доручення №В9/01.08.12 від 01.08.2012р. зобов'язаний протягом (одного) робочого дня з дати отримання страхової премії перерахувати її на розрахунковий рахунок страховика.

Судом встановлено, що на підставі виставлених товариством з обмеженою відповідальністю «Грас Савуа Україна» рахунків-фактури № 393 від 05.03.2015р. та № 1208 від 036.06.2015р., платіжними дорученнями № 2383 від 02.04.2015р. на суму 6592,58 грн. та № 4671 від 08.06.2015р. на суму 6592,58 грн. відповідач здійснив оплату страхових платежів по спірному договору в загальній сумі 13 185,16 грн.

За умовами п.12.4 договору, дія договору може бути достроково припинена за вимогою страхувальника або страховика. При цьому, у разі дострокового припинення дії договору на вимогу страхувальника, страховик повертає йому 65% с уми страхового платежу за період, що залишився до закінчення дії договору, з вирахуванням фактичних виплат за цим договором (п.12.4.1 договору).

Відповідно до п.12.5 договору, про намір достроково припинити дію договору будь-яка сторона зобов'язана письмово повідомити іншу не пізніше ніж за 30 (тридцять) робочих днів до дати припинення, якщо сторони не дійшли згоди про інше.

25.06.2015р. товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП ЛІЗИНГ» направило на адресу відповідача лист за вих. № 2018/06 про припинення дії договору добровільного страхування ризиків, пов'язаних із експлуатацією наземного транспортного засобу №917 від 24.02.2015р. з 26.06.2015р., а також про повернення суми страхового платежу, що залишився з дати припинення до закінчення дії спірного договору.

Зазначений лист був отриманий відповідачем 01.07.2015р., про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, копія якого наявна в матеріалах справи.

Проте, відповідач вказану вимогу залишив без відповіді та задоволення, в зв'язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом та просить стягнути з відповідача 1164,45 грн. страхового платежу, що залишився з дати припинення договору до закінчення дії договору, тобто за період з 13.08.2015р. по 06.09.2015р. (розділ 2 договору).

За приписами ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі ст.ст. 11, 629 Цивільного кодексу України, договір є однією з підстав виникнення зобов`язань та є обов'язковим для виконання сторонами.

В силу вимог ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог даного Кодексу і інших актів законодавства. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічна за змістом норма міститься у п. 1 ст. 193 Господарського кодексу України.

Укладений між сторонами правочин за своєю правовою природою є договором є договором страхування.

Відповідно до ст. 979 Цивільного кодексу України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

За приписами ст. 980 Цивільного кодексу України, предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов'язані з: життям, здоров'ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування); володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування); відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).

Частиною 4 статті 997 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо страхувальник відмовився від договору страхування (крім договору страхування життя), страховик повертає йому страхові платежі за період, що залишився до закінчення строку договору, з вирахуванням нормативних витрат на ведення справи, визначених при розрахунку страхового тарифу, та фактично здійснених страховиком страхових виплат.

Аналогічні приписи містить норма частини 4 статті 28 Закону України «Про страхування», відповідно до якої у разі дострокового припинення дії договору страхування, крім договору страхування життя, за вимогою страхувальника страховик повертає йому страхові платежі за період, що залишився до закінчення дії договору, з відрахуванням нормативних витрат на ведення справи, визначених при розрахунку страхового тарифу, фактичних виплат страхових сум та страхового відшкодування, що були здійснені за цим договором страхування.

У п. 12.4. договору сторони погодили, що дію договору може бути достроково припинено за вимогою страхувальника або страховика. При цьому, у разі дострокового припинення дії договору на вимогу страхувальника, страховик повертає йому 65% суми страхового платежу за період, що залишився до закінчення дії договору.

Про намір достроково припинити дію договору будь-яка сторона зобов'язана письмово повідомити іншу не пізніш як за 30 робочих днів до дати дострокового припинення дії договору (п.12.5 договору).

Враховуючи те, що лист №2018/06 від 25.06.2015р. про припинення дії договору добровільного страхування ризиків, пов'язаних із експлуатацією наземного транспортного засобу №917 отриманий відповідачем 01.07.2015р., то зазначений правочин припинив свою дію 12.08.2015р., а відтак у приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Нова» виникло зобов'язання з повернення страхового платежу.

Пунктом 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Порушенням зобов'язання, відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Перевіривши наданий позивачем розрахунок суми страхового платежу за період, що залишився до закінчення дії договору (з 13.08.2015р. по 06.09.2016р.), суд дійшов висновку про його обґрунтованість, вірність та відповідність фактичним обставинам справи і нормам чинного законодавства.

З огляду на вищевикладене, зважаючи на встановлені факти та вимоги вищезазначених правових норм, а також враховуючи, що відповідач в установленому порядку не спростував обставини, які повідомлені позивачем, розміру позовних вимог не оспорив та належних доказів на заперечення відомостей, повідомлених позивачем не надав, господарський суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення суми страхового платежу нормативно та документально доведені, а тому підлягають задоволенню повністю в сумі 1164,45 грн.

Щодо вимог позивача про стягнення 3% річних в сумі 17,23 грн. та інфляційних втрат у сумі 33,54, суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 5.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", обов'язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає у випадках повернення коштів особі, яка відмовилася від прийняття зобов'язання за договором (стаття 612 ЦК України), повернення сум авансу та завдатку, повернення коштів у разі припинення зобов'язання (в тому числі шляхом розірвання договору) за згодою сторін або визнання його недійсним, відшкодування збитків та шкоди, повернення безпідставно отриманих коштів (стаття 1212 ЦК України), оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав.

Оскільки в даному випадку обов'язок відповідача з повернення страхових платежів виник у зв'язку з розірванням договору, а не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, і не породжує собою виникнення іншого грошового зобов'язання, відсутні правові підстави для стягнення 3% річних та інфляційних втрат, а тому суд відмовляє в задоволенні позовних вимог в частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат.

З огляду на вищевикладене, позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню частково.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «НОВА» (02660, м. Київ, вул. Марини Раскової, 11; ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП ЛІЗИНГ» (юридична адреса: 01033, м. Київ, вул. Жилянська, 43; адреса для листування: 08130, Київська обл., Києво-Святошинський район, с. Петропавлівська Борщагівка, вул. Леніна, 2-А; ) 1164 грн. 45 коп. - основного боргу та витрати по сплаті судового збору в сумі 1320 грн. 43 коп. Видати наказ.

3. В іншій частині вимог в позові відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, оформленого відповідно до вимог ст. 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення підписано: 22.03.2016р.

Суддя А.І. Привалов