ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2016 року Справа № 910/24070/15

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Самусенко С.С. - головуючого,
Гольцової Л.А.,
Плюшка І.А.,

розглянувши касаційну скаргу Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника
на рішення та постановугосподарського суду міста Києва від 02.11.2015 Київського апеляційного господарського суду від 02.02.2016
у справі№ 910/24070/15
господарського судуміста Києва
за позовомНаціонального Києво-Печерського історико-культурного заповідника
доУкраїнського товариства охорони пам'яток історії та культури
треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача 1.Фонд державного майна України, 2.Міністерство культури України
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Національний музей народної архітектури та побуту України
пророзірвання договору №6 від 01.07.1996 та зобов`язання вчинити дії
за участю представників:
від позивача: Глоба М.Л., Мацяк С.П., від відповідача: Кагарлицький І.А., від третьої особи-1 на стороні позивача: Лисий В.І., Склярук Ю.В., від третьої особи-2 на стороні позивача: Дзюба І.Ю.

ВСТАНОВИВ:

Національний Києво-Печерський історико-культурний заповідник звернувся до господарського суду міста Києва із позовом до Українського товариства охорони пам`яток історії та культури про розірвання охоронного договору №6 від 01.07.1996 та зобов`язання вчинити дії.

Позов мотивовано тим, що цей договір фактично не відповідає Інструкції про порядок обліку, забезпечення збереження, утримання, використання і реставрації нерухомих пам`ятників історії та культури, затвердженої наказом Міністерства культури СРСР від 13.05.1986 №203 (діяла на момент укладення договору), а тому являє собою зобов`язання, яке не має законодавчої основи. Позивач вказав, що договір не є договором оренди, оскільки він не містить істотних умов, необхідних для договорів такого виду.

Рішенням господарського суду міста Києва від 02.11.2015 (суддя Мудрий С.М.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 02.02.2016 (судді: Тищенко А.І. - головуючий, Отрюх Б.В., Михальська Ю.Б.), у справі №910/24070/15 в позові відмовлено з мотивів недоведеності підстав, з якими закон пов`язує розірвання договору.

Національний Києво-Печерський історико-культурний заповідник, не погоджуючись із судовими рішеннями, звернувся до Вищого господарського суду України із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить їх скасувати, прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Скаржник стверджує, що судом апеляційної інстанції порушено норми ст.104 ГПК України, ст. 652 ЦК України та не звернуто увагу на те, що фактично відбулася істотна зміна обставин справи, внаслідок якої сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність обставинам, які змінились (змінилась сфера управління майном, яке є предметом договору №6 з КМДА (комунальна власність) - на Міністерство культури України (державна власність).

Ухвалою Вищого господарського суду України від 15.03.2016 касаційну скаргу у справі №910/24070/15 прийнято до провадження.

Розпорядженням керівника апарату Вищого господарського суду України від 18.03.2016 призначено проведення автоматичної зміни складу колегії суддів у справі №910/24070/15 у зв`язку із відпусткою судді Татькова В.І.

Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 18.03.2016 у справі №910/24070/15 визначено наступний склад колегії суддів: Самусенко С.С. - головуючий, Гольцова Л.А., Плюшко І.А.

У відзиві на касаційну скаргу Українське товариство охорони пам`яток історії та культури заперечує проти її задоволення та просить залишити оскаржувані судові рішення без змін.

Відповідно до вимог статті 1117 Господарського процесуального кодексу України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

З дотриманням передбачених законодавством меж перегляду справи в касаційній інстанції, заслухавши суддю-доповідача, представників позивача, відповідача та третіх осіб на стороні позивача, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши правильність застосування норм матеріального та процесуального права господарськими судами попередніх інстанцій, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Господарськими судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідно до постанови Ради Міністрів Української PCP від 06.02.1969 №105 в м. Києві створено Державний музей народної архітектури та побуту Української PCP з підпорядкуванням його Міністерству культури УРСР.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27.03.1996 №351 постановлено Київській міській державній адміністрації передати Українському товариству охорони пам`яток історії та культури у безоплатне користування корпус №19 музейного об`єднання "Києво-Печерський державний історико-культурний заповідник" для розміщення фондів Державного музею народної архітектури та побуту України.

Розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 10.06.1996 №851 дозволено Національному Києво-Печерському історико-культурному заповіднику передати Українському товариству охорони пам`яток історії та культури у безоплатне користування корпус №19 заповідника для розміщення фондів Державного музею народної архітектури та побуту України на умовах охоронно-орендного договору.

01.07.1996 між Національним Києво-Печерським державним історико-культурним заповідником (дирекція) та Українським товариством охорони пам`яток історії та культури (орендар) укладено охоронний договір №6 на використання пам`ятки архітектури "Готельний корпус" корпус №19.

Відповідно до пункту 1 договору, з урахуванням додатку №1 від 05.07.2004 до договору, дирекція здає, а орендар приймає в орендне користування будинок (або окремі приміщення) пам`ятки архітектури "Готельний корпус" корпус №19 загальною площею 2984,3 кв. м для використання приміщень цієї пам`ятки під розміщення фондів Державного музею народної архітектури та побуту України.

За п.3 договору строк оренди з 01.07.1996 - безстроково.

16.01.2015 позивач повідомив відповідача про дострокове розірвання з 26.01.2015 договору з посиланням на ст. 611 ЦК України, ст. 188 ГК України, пп.пп. б) та д) п. 6, п.п. 12-13 охоронного договору №6. Відповідач листом від 02.02.2015 не погодився із розірванням договору та з посиланням на лист-повідомлення заповідника від 16.01.2015 зазначив, що договір розірванню не підлягає.

Відповідно ч. 1 до ст. 652 ЦК України зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

За ч.2 ст.652 ЦК України якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Як встановлено судами, охоронний договір від 01.07.1996 укладено на підставі правового акту органу державної влади - Постанови Кабінету Міністрів України від 27.03.1996 № 351. Вказаною Постановою Кабінету Міністрів України врегульовано правові відносини щодо передачі будівлі кірхи (колективна власність відповідача) у державну власність і питання передачі майна, що належало до комунальної власності, будівлі "Готельного корпусу" корпус № 19, у безоплатне користування відповідача.

Судами досліджено обставини прийняття Постанови КМУ від 27.03.1996 № 351 з огляду на інтереси держави та суспільства.

Постанова Кабінету Міністрів України від 27.03.1996 № 351 є нормативним актом, за яким позивач і відповідач набули права і обов`язки для укладення охоронного договору. Зміна власника майна, тобто передача будівлі "Готельний корпус" корпус № 19 в управління Міністерству культури України, на що посилається скаржник, не змінила і не припинила підстав та обставин, якими керувалися сторони при укладенні охоронного договору, не змінила істотні умови договору і не є підставою для його розірвання згідно ч.2 ст.652 ЦК. Господарськими судами попередніх інстанцій встановлено відсутність підстав для розірвання охоронного договору, передбачених ч.2 ст.652 ЦК.

Позивач Національний Києво-Печерський історико-культурний заповідник є балансоутримувачем вказаного приміщення. Господарськими судами попередніх інстанцій не встановлено порушення будь-яких прав позивача як балансоутримувача майна та підстав для задоволення позову. Позивач сам вказує на те, що відповідно до закону орендодавцем державного майна має виступати виключно Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва, а не заповідник.

Відповідно до ст.5 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", на яку посилається сам скаржник, Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва є єдиними орендодавцями щодо цілісних майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів та нерухомого майна, а також майна, що не увійшло до статутного (складеного) капіталу господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), що є державною власністю, крім майна, що належить до майнового комплексу Національної академії наук України та галузевих академій наук, а також майна, що належить вищим навчальним закладам та/або науковим установам, що надається в оренду науковим паркам та їхнім партнерам.

Судами враховано, що органом управління державного майна "Готельний корпус" корпус №19 є Міністерство культури України.

Як встановлено судами, відповідач здійснює переписку з ФДМ України. Зокрема, відповідачем надіслано лист від 30.09.2015 з пропозицією щодо внесення змін до охоронного договору №6 від 01.07.1996 на використання пам`ятки архітектури "Готельний корпус" корпус №19 та проект частково зміненого та доповненого договору, які отримано Фондом 06.10.2015.

Таким чином, враховуючи встановлені судами обставини касаційна інстанція погоджується із висновками попередніх судових інстанцій, що вимоги позивача про розірвання з 26.04.2015 охоронного договору №6 від 01.07.1996 та зобов`язання вчинити дії з передачі пам`ятки архітектури заповіднику, які є похідними, необгрунтовані та не підлягають задоволенню.

Позовні вимоги про зобов`язання Національного музею народної архітектури та побуту України укласти відповідний договір оренди на використання частини приміщення "Готельний корпус" корпус №19 не відповідають вищенаведеним нормам матеріального права та встановленим обставинам у цій справі.

Інші доводи скаржника спростовано апеляційним господарським судом.

Як встановлено судами, позивачем не надано доказів недотримання відповідачем умов п.12 договору та порушення правил експлуатації пам`ятки архітектури.

Відповідач з метою забезпечення збереження пам`ятки архітектури та утримання її в належному технічному, санітарному і протипожежному стані уклав неприбуткові договори про спільну діяльність із суб`єктами господарювання відповідно до п.3.6 статуту Українського товариства охорони пам`яток історії та культури.

Враховуючи вказане вище, касаційна інстанція залишає законні і справедливі рішення судів попередніх інстанцій без змін.

Відповідно до ст.1119 ГПК України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право, зокрема, залишити рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 02.02.2016 у справі №910/24070/15 залишити без змін.

Головуючий суддя С. Самусенко

Судді: Л. Гольцова

І. Плюшко