ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.03.2016р. Справа№ 914/178/16

За позовом: Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради, м. Львів

до відповідача: Малого приватного науково - виробничого підприємства «Технічний центр персональних компютерів», м. Львів

про зобовязання повернути обєкт оренди шляхом виселення та стягнення неустойки

Суддя Коссак С.М.

при секретарі Сало О.А.

Представники:

Від позивача: ОСОБА_1 представник за довіреністю №2302вих2847 від 22.02.2015р.

Від відповідача: ОСОБА_2 представник за довіреністю б/н від 30.01.2016р.

На розгляд господарського суду Львівської області Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради подано позов до Малого приватного науково-виробничого підприємства «Технічний центр персональних компютерів» про зобовязання повернути обєкт оренди шляхом виселення та стягнення неустойки.

Ухвалою господарського суду Львівської області від 19.01.2016р. позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її до судового розгляду на 08.02.2016р.

З підстав зазначених в ухвалі суду від 08.02.2016р. розгляд справи відкладено на 29.02.2016р.

В судовому засіданні 29.02.2016р. з метою повного, всебічного та обєктивного розгляду справи оголошено перерву до 14.03.2016р., а 14.03.2016р. оголошено перерву до 21.03.2016р.

В судовому засіданні 21.03.2016р. представник позивача позовні вимоги підтримує повністю з підстав зазначених в позовній заяві та заперечень на відзив (вх.№ 10276/16 від 14.03.2016р.) та додаткових пояснень (вх.№ 11816/16 від 21.03.2016р.), просить позов задоволити повністю.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що відповідач в порушення умов Договору оренди нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень) №3 6493-8 9 від 18.08.2008р. не повернув обєкт оренди після припинення дії, а тому просить повернути обєкт оренди шляхом виселення та стягнути неустойку в розмірі 12 4198,29 грн.

В судовому засіданні 21.03.2016р. представник відповідача проти позову заперечив з підстав зазначених у відзиві (вх. № 7580/16 від 24.02.2016р.), надав усні пояснення по справі.

В судовому засіданні 21.03.2016р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Вислухавши представників сторін, проаналізувавши матеріали справи, суд встановив наступне.

Між Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради (орендодавець, позивач у справі) та Малим приватним науково-виробничим підприємством «Технічний центр персональних компютерів» (орендар, відповідач) укладено договір оренди нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень) № 3 6493-8 9 від 18.08.2008р. (надалі Договір).

Відповідно до умов Договору орендодавець на підставі наказу управління комунальної власності від 21.02.2008р. №147-0, договору оренди від 28.07.2005р. № 3-3127-5 передає, а орендар приймає в строкове платне користування нерухоме майно (далі - обєкт оренди), що знаходиться на балансі ЛКП «Граніт», надалі балансоутримувач.

Обєктом оренди є приміщення, що знаходяться за адресою: м.Львів, вул. Магазинова, 3 загальною площею 32,60м2.

Відповідно до п. 2.1. Договору обєкт оренди буде використовуватись орендарем для виробничої майстерні з ремонту електричних приладів.

Згідно п. 4.1. Договору, термін Договору оренди визначений на 2 роки 364 дні з 18.08.2008р. до 17.08.2011р. включно.

Пунктом 4.3. Договору сторони погодили що у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов Договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії Договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені Договором.

Оскільки доказів повідомлення про припинення між сторонами суду не подано, він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, тобто ще на 2 роки та 364 дні.

На виконання умов Договору позивач направив відповідачу повідомлення № 2302-вих-2475 від 04.09.2014 р. про припинення договірних стосунків у звязку із закінченням терміну дії договору оренди. Дане повідомлення надіслане відповідачу 05.09.2014р., що підтверджується реєстром рекомендованих листів від 05.09.2014р., який містить відбиток поштового штемпеля з датою 05.09.2014р., та фіксальним чеком від 05.09.2014р. У цьому повідомленні позивач одночасно нагадав відповідачу, що згідно з умовами договору він зобовязаний протягом 15 днів з моменту закінчення терміну дії договору повернути приміщення у належному санітарно-технічному стані по акту приймання-передачі та провести до моменту припинення дії договору повний розрахунок по сплаті орендної плати (належним чином завірена копія повідомлення та докази його надіслання в матеріалах справи).

Факт отримання такого повідомлення відповідачем не заперечується в судовому засіданні.

Актами обстеження нерухомого майна, встановлено, що приміщення, що знаходяться за адресою: м.Львів, вул. Магазинова, 3 загальною площею 32,60м2, використовуються відповідачем для виробничої майстерні з ремонту електричних приладів.

Таким чином, позивач, як орендодавець у встановлені законом строки, більш ніж за місяць до закінчення строку дії договору повідомив орендаря (відповідача) про припинення строку дії Договору від 18.08.2011р. Оскільки позивач просив відповідача повернути обєкт оренди протягом 15 днів, він фактично заперечив проти пролонгації строку дії договору.

Доказів повернення відповідачем позивачу обєкта оренди за Договором станом на час розгляду справи суду не заявлено та не подано, в матеріалах справи такі докази відсутні.

З врахуванням повідомлення позивача від 04.09.2014р. № 2302-вих-2475 про припинення договірних стосунків у звязку із закінченням терміну дії договору оренди на підставі п.4.3. Договору, Договір припинив свою дію 16.08.2014р.

У звязку з цим позивач просить стягнути з відповідача на підставі ч. 2 ст. 785 ЦК України 12 419,29 грн. неустойки.

При винесенні рішення суд виходив з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 179 ГК України майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтею 283 ГК України визначено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Згідно приписів частини 3 статті 283 ГК України, обєктом оренди, зокрема, можуть бути нерухоме майно (будівлі, споруди, приміщення).

Статтею 759 ЦК України, передбачено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобовязується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку; зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

В даному випадку господарське зобовязання виникло між сторонами з господарського Договору оренди нерухомого майна (будівель, приміщень, споруд) № 3 6493-8 9 від 18.08.2008р.

В силу положень статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу інших актів цивільного законодавства.

Частина перша статті 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» передбачає, що термін договору оренди визначається за погодженням сторін.

Відповідно до частини другої статті 26 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» договір оренди припиняється в разі закінчення строку, на який його було укладено.

Згідно частини другої статті 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» та частини четвертої статті 284 ГК України у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Приписами частини першої статті 764 ЦК України встановлено, що у випадку, якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

У пункті 4.1 постанови Пленум Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року №12 «Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна» зазначено, про те, що зі змісту статей 759, 763 і 764 ЦК України, частини другої статті 291 ГК України, частини другої статті 17 та частини другої статті 26 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» вбачається, що після закінчення строку договору оренди він може бути продовжений на такий самий строк, на який цей договір укладався, за умови, якщо проти цього не заперечує орендодавець.

Відтак, якщо на дату закінчення строку договору оренди і протягом місяця після закінчення цього строку мали місце заперечення орендодавця щодо поновлення договору на новий строк, то такий договір припиняється. Оскільки зазначеними нормами визначено умови, за яких договір оренди вважається пролонгованим на строк, який був раніше встановлений, і на тих самих умовах, що були передбачені договором, то для продовження дії договору не вимагається обов'язкового укладення нового договору або внесення змін до нього.

При цьому слід зазначити, що чинне законодавство не містить вказівок на те, яким саме чином сторони повинні виявляти волю щодо припинення дії договору. Також відсутні норми, які б вимагали обовязкового доказування факту отримання іншою стороною будь-яких письмових повідомлень про припинення дії договору після закінчення його терміну дії.

Однак в матеріалах справи є реєстр відправлень позивачем рекомендованих листів від 05.09.2014р., з відміткою відділення поштового звязку від 05.09.2014р. та фіксальний чек від 05.09.2014р., з якого вбачається відправлення відповідачу повідомлення про припинення договору із зазначенням вих. № 2302-вих-2475 повідомлення від 04.09.2014р., що доводить факт позивача-орендодавця про повідомлення відповідача-орендаря про припинення дії договору оренди. Факт отримання такого повідомлення відповідачем не спростовується та підтверджується. Також слід зазначити, що чинне законодавство не ставить настання наслідків відмови орендодавця у продовженні договору оренди в залежність від дати отримання орендарем такої відмови, натомість встановлює обовязок орендодавця вчинити дії по такому повідомленню в межах місячного строку.

Щодо зазначення у повідомленні позивача іншої дати припинення дії договору, ніж встановлена судом, то ця обставина не може вплинути на термін дії Договору.

Судом встановлено, що позивачем у встановленому нормами статті 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» та статті 764 ЦК України порядку надіслано відповідачу повідомлення про припинення дії договору, а тому укладений між сторонами у справі Договір оренди нерухомого майна (будівель, приміщень, споруд) №3 6493-8 9 від 18.08.2008р. припинив свою дію 17.08.2014р.

Доказів повернення відповідачем позивачу обєкта оренди за Договором станом на час розгляду справи суду не заявлено та не подано, в матеріалах справи такі докази відсутні.

Відповідач у відзиві на позовну заяву (вх. № 7580/16 від 24.02.2016р.) вказує, що відповідно до п.5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо спрощення умов ведення бізнесу в Україні» від 15.12.2009р. термін дії договорів оренди державного та комунального майна для субєктів малого підприємства, укладених до набрання чинності цим Законом, вважати продовженим до пяти років з дня укладення, якщо орендар не пропонує менший термін.

З цього приводу суд зазначає таке.

Відповідно до п.4.4. постанови Пленум Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року №12 «Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна» Пунктом 5 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо спрощення умов ведення бізнесу в Україні" передбачено, що термін договорів оренди державного та комунального майна для суб'єктів малого підприємництва, укладених до набрання чинності цим Законом, слід вважати продовженим до п'яти років з дня укладення, якщо орендар не пропонує менший термін.

Оскільки зазначена норма надає орендарю право продовжувати орендні відносини на строк до п'яти років, то визначення конкретного строку, на який продовжується строк договору, повинно бути здійснено шляхом внесення змін до договору. У зв'язку з цим орендар має право звернутися з відповідним позовом до суду на підставі пункту 5 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо спрощення умов ведення бізнесу в Україні" в будь-який час до припинення дії договору оренди.

Доказів звернення до суду чи орендодавця не має. Також належних доказів внесення змін до Договору не надано.

Відповідно до ч. 1 ст. 626, ч. 1 ст. 638, ст. 654 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" договір оренди вважається укладеним з моменту досягнення домовленості з усіх істотних умов і підписання сторонами тексту договору.

Отже, норма пункту 5 Прикінцевих положень Закону № 1759-VІ від 15.12.2009 надає орендарю право продовжувати орендні відносини на строк до п'яти років шляхом внесення до договору відповідних змін в частині визначення конкретного терміну, на який продовжується строк договору, у зв'язку з чим орендар має право звернутися з відповідним позовом до суду на підставі пункту 5 Прикінцевих положень вказаного Закону в будь-який час до припинення дії договору оренди (п. 4.4. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна" №12 від 29.05.2013).

(з врахуванням правової позиції постанови Вищого господарського суду України від 15.03.2016р. у справі № 914/2084/15)

Також на факт пролонгації договору чи його укладення на новий строк визначений пунктом 5 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо спрощення умов ведення бізнесу в Україні" не впливає заява відповідача про продовження договору оренди на новий термін від 21.10.2011р., як така, що подана після закінчення строків передбаченого в Договорі на пролонгацію Договору(п.4.3).

У звязку з цим, позиція відповідача є помилковою і не обгрутованою належними та допустимими доказами.

Відповідно до частини першої статті 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі

Приписами частини першої статті 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» визначено, що у разі розірвання договору оренди, закінчення строку його дії та відмови від його продовження або банкрутства орендаря він зобов'язаний повернути орендодавцеві об'єкт оренди на умовах, зазначених у договорі оренди. Якщо орендар допустив погіршення стану орендованого майна або його загибель, він повинен відшкодувати орендодавцеві збитки, якщо не доведе, що погіршення або загибель майна сталися не з його вини.

Відповідно до пункту 9.1. договору повернення орендодавцю обєкта оренди здійснюється після закінчення терміну дії Договору або його дострокового припинення чи розірвання.

Згідно пункту 9.2. Договору сторони повинні приступити до передачі обєкта оренди протягом 5 днів з моменту закінчення терміну оренди.

Пунктами 9.3. 9.5. Договору встановлено, що об'єкт оренди повинен бути переданий орендарем та прийнятий орендодавцем (чи за його дорученням - балансоутримувачем) протягом пятнадцяти днів з моменту настання однієї із подій, визначених у пункті 9.1. Договору. При передачі обєкта оренди складається акт здачі-приймання, який підписується сторонами. Об'єкт оренди вважається переданим орендодавцю з моменту підписання акту здачі-приймання.

Відповідно п.9.6 Договору у разі припинення або розірвання Договору орендар повинен повернути орендодавцеві обєкт оренди в належному стані, не гіршому ніж на момент передачі його в оренду, з урахуванням нормального фізичного зносу.

Таким чином, позовні вимоги позивача про зобов'язання відповідача повернути об'єкт оренди за Договором у звязку із припиненням договору є документально та нормативно обґрунтованими, підлягають до задоволення у повному обсязі.

Відповідно п. 5.4. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №12 «Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна» застосовуючи приписи статті 785 ЦК України у розгляді справ зі спорів про стягнення неустойки за прострочення виконання зобов'язань з повернення об'єкта оренди, господарським судам слід звертати увагу на те, що неустойка, стягнення якої передбачено частиною другою статті 785 ЦК України, є самостійною майновою відповідальністю у сфері орендних правовідносин і визначається як подвійна плата за користування річчю за час прострочення.

Крім того, слід враховувати, що передбачені статтею 785 ЦК України наслідки пов'язані з моментом припинення договору оренди (найму). Підстави припинення даного виду договорів визначені в частині другій статті 291 ГК України, згідно з якою договір оренди припиняється, зокрема, у разі закінчення строку, на який його було укладено.

Відповідно до ч. 2 ст. 785 ЦК України, якщо наймач не виконує обов'язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Зазначені обставини свідчить про те, що орендар мав можливість повернути зазначене майно, але умисно цього обовязку не виконав.

Належних та допустимих доказів неможливості повернення обєкту оренди відповідачем не надано, а судом не встановлено. Доказів повернення відповідачем позивачу майна згідно Договору станом на час розгляду справи суду не заявлено та не подано, в матеріалах справи такі докази відсутні. Крім цього, відповідачем не заперечено користуванням обєктом оренди, що підтверджується Актом обстеження нерухомого майна № 3 від 23.02.2016р.

Як встановлено судом, орендар протягом пятнадцяти днів після припинення дії Договору оренди (п. 9.3. Договору) зобовязаний був повернути орендована майно, оскільки орендарем не повернуто майно у встановлений термін, то орендодавцем орендарю нараховується неустойка згідно виставлених рахунків (копії в матеріалах справи), право на яку виникає як встановлено судом з 02.09.2014р., а не з 01.08.2014р. як зазначено позивачем у довідці № 2302-вих-2922 від 29.12.2015р. (через пятнадцяти днів після припинення дії Договору та з врахуванням ч. 5 ст.254 ЦК України, що якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день) в порядку ст. 785 ЦК України.

З врахуванням вище наведеного, суд здійснивши перерахунок нарахованої неустойки з 02.09.2014р. по 30.11.2015р., з врахуванням часткових оплат відповідачем згідно виставлених рахунків та частковою оплатою їх відповідачем, що підтверджується розрахунком заборгованості, банківськими виписками та квитанціями на оплату, копії яких долучено до матеріалів справи, приходить до висновку, що стягнення підлягає неустойка в сумі 11 762,84 грн., а в частині стягнення 656,45 грн. неустойки відмовити.

Щодо застосування позовної давності, заявленої відповідачем суд зазначає таке.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ч.3 ст.267 ЦК України).

Відповідачем у справі заявлено заяви про застосування позовної давності (вх. №9645/16 від 11.03.2016р.)

Відповідно до п.п. 1.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» позовна давність, за визначенням статті 256 Цивільного кодексу України - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність є інститутом цивільного права і може застосовуватися виключно до вимог зі спорів, що виникають у цивільних відносинах, визначених у частині першій статті 1 ЦК України, та у господарських відносинах (стаття 3 Господарського кодексу України).

Твердження відповідача, щодо зазначення у повідомленні позивача іншої дати припинення дії договору, а саме 17.08.2011р., ніж встановлена судом, то ця обставина не може вплинути на термін дії Договору, а також і на строк позовної давності.

Відповідно до п.п. 4.5. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» частиною другою статті 785 ЦК України передбачено право наймодавця вимагати від наймача сплати неустойки в разі невиконання останнім обов'язку щодо повернення речі. Початок перебігу позовної давності за відповідною вимогою визначається за загальним правилом частини першої статті 261 названого Кодексу (з дня, наступного за тим днем, коли мало бути виконано зобов'язання щодо повернення речі), а не згідно з положенням частини другої статті 786 ЦК України (з моменту повернення речі наймачем), оскільки це положення стосується вимог, зазначених у частині першій тієї ж статті 786 ЦК України, а не вимоги про стягнення згаданої неустойки; у Рішенні Конституційного Суду України від 03.07.2012 № 14-рп/2012 зі справи № 1-20/2012 також зазначено, що положення статті 786 ЦК України щодо початку перебігу позовної давності в один рік застосовується до вимог наймодавця про відшкодування збитків у зв'язку з пошкодженням речі, яка була передана у користування наймачеві, та вимог наймача про відшкодування витрат на поліпшення речі і не поширюється на інші вимоги наймача та наймодавця, які випливають з договору найму (оренди).

Водночас господарським судам необхідно мати на увазі, що відповідна неустойка є самостійним заходом майнової відповідальності у сфері орендних правовідносин, що визначається законодавцем як подвійна плата за користування річчю за час прострочення, і тому щодо неї застосовується загальна, а не спеціальна позовна давність.

А тому з врахуванням вище наведеного, суд приходить до висновку, що твердження відповідача щодо спливу позовної давності є безпідставними.

Згідно з ст.33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Виходячи зі змісту наведеного вище, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Судовий збір відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України підлягає розподілу між сторонами пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 22, 33, 34, 43, 49, 82, 83, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задоволити частково.

2. Зобов'язати боржника: Мале приватне науково - виробниче підприємство «Технічний центр персональних компютерів» (79024, м.Львів, вул. Б.Хмельницького, буд. 157; ідентифікаційний код 13837811) повернути стягувачу: Управлінню комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради (79008, Львівська область, м. Львів, пл. Галицька, буд. 15; ідентифікаційний код 25558625) обєкт оренди шляхом виселення, а саме: нежитлове приміщення, що знаходяться за адресою: м.Львів, вул. Магазинова, 3 загальною площею 32,60м2.

3. Стягнути з боржника: Малого приватного науково - виробничого підприємства «Технічний центр персональних компютерів» (79024, м.Львів, вул. Б. Хмельницького, буд. 157; ідентифікаційний код 13837811) на користь стягувача: Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради (79008, Львівська область, м. Львів, пл. Галицька, буд. 15; ідентифікаційний код 25558625) 11 762,84 грн. неустойки та 2 371,62 грн. судового збору.

4. В задоволені решти позовних вимог відмовити.

5. Накази видати у відповідності до статей 116 ГПК України.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 28.03.2013 р.

Суддя Коссак С.М.