ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" березня 2016 р.Справа № 922/230/16

Господарський суд Харківської області у складі:
судді Суярко Т.Д.
при секретарі судового засідання Цвірі Д.М.

розглянувши справу

за позовом Товариство з обмеженою відповідальністю «Приватне сільськогосподарське підприємство «Коробчанське», с.Коробочкине
до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харкова, м. Харків 3-тя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідач Міністерство оборони України
про визнання права користування земельними ділянками
за участю представників:
позивача: Демиденка Т.Г., довіренісь б/н від 29.01.2016 р.;

відповідача : Кероп`яна С.Є., довіреність 14 від 04.01.2016 р.

третьої особи: Пономаренко В.І., посвідчення офіцера УК№148973,

ВСТАНОВИВ:

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю Приватне сільськогосподарське підприємство Коробчанське - звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до відповідача Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харків про визнання права тимчасового користування земельними ділянками у розмірі 1205 га земель військового містечка №9 та 20 га земель військового містечка №5, які належать Квартирно-експлуатаційному відділу м. Харків на праві постійного користування на підставі державного акта на право постійного користування землею Б№047822 від 1982 року, що виникло на підставі договору №96 від 02.06.2015 на вирощування зернових, технічних та решти культур, не віднесених до інших класів рослинництва.

Окрім того, позивач просить суд покласти на відповідача витрати по сплаті судового збору.

Позовні вимоги вмотивовано порушенням відповідач своїх зобов`язань за договором №96 від 02.06.2015 на вирощування зернових, технічних та решти культур щодо передання в користування земельної ділянки.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 02 березня 2016 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача було залучено Міністерство оборони України.

В судовому засіданні 17 березня 2016 року було оголошено перерву до 29 березня 2016 року об 11 годині 00 хвилин.

В судовому засіданні 29 березня 2016 року представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні 29 березня 2016 року просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що договір оренди з позивачем на користування спірною земельною ділянкою не укладався; за договором №96 від 02.06.2015 земельна ділянка позивачу в користування не надавалась, а йому було надано лише право вирощувати на ній сільськогосподарські культури.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог, про що надав заперечення на позову заяву (вх.№10401 від 29.03.2016 р.). Так, у відзиві на позовну заяву третя особа зазначає, що за договором №96 від 02.06.2015 земельна ділянка позивачу у власність чи користування не надавалась, сам договір не відповідає вимогам чинного законодавства; чинним законодавством право тимчасового користування земельною ділянкою не передбачено (а передбачено або право оренди, або право постійного користування).

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд встановив наступне.

Згідно Державного акту від 1982 року серії Б №047222, №57 в Книзі записів державних актів на право користування землею (арк.с. 28), Чугуївській КЕЧ Чугуївського району Харківської області було надано в безстрокове та безоплатне користування земельну ділянку площею 8519,0 га, спеціального призначення.

Відповідно до Директиви Міністерства оборони України від 18.01.2008 р. №Д-322/1/01 «Про проведення організаційних заходів у Збройних Силах України у 2008 році» відповідач є правонаступником Чугуївської КЕЧ.

02 червня 2015 року, з метою підготовки та укладення з відповідачем договору про спільний обробіток землі на земельній ділянці площею 1224 га, яка розташована на території Чугуївського полігону (с. Коробочкіно Чугуївського району Харківської області) комісія, яка створена на підставі Наказу начальника КЕВ м. Харків від 22.05.2015 р. №84, здійснила огляд земельної ділянки загальною площею полігону 8519 га, державний акт Б №047222 реєстраційний номер 57 від 1982 року, з яких кількість земель сільськогосподарського призначення на території Чугуївського полігону 1204 га.

В ході обстеження комісія зазначила, що військова частина НОМЕР_1 , військові містечка якої розташовані на Чугуївському полігоні, земельна ділянка площею 1204 га (військове містечко №9, с. Коробочкіне) не використовується для проведення учбових стрільб та відноситься до земель зони безпеки полігону.

Комісія також зазначила про можливість використання як сіножаті земельні ділянки військового містечка №5 орієнтовною площею 20 га, що розташована вздовж р. С. Донець, яка також відноситься до зони безпеки.

Результати обстеження земельної ділянки комісією було оформлено Актом обстеження земельної ділянки (арк.с. 44-45).

02 червня 2015 року між позивачем (як стороною-2) та відповідачем (як стороною-1) було укладено договір №96 (далі договір).

Відповідно до ч. 1.1 договору, з метою залучення додаткових джерел фінансування та відповідно до ст. 2 Закону України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України» від 21.09.1999 № 1076-XIV, ст. 4 Закону України «Про використання земель оборони» від 27.11.2003 за №1345-IV, сторони за цим договором домовились про вирощування сільськогосподарських культур, на земельних ділянках, які надані стороні-1 в безстрокове користування та можливостей сторони-2, а саме: вирощування зернових, технічних та решти культур, не віднесених до інших класів рослинництва.

В пункті 1.2 договору сторони домовились, що обробіток землі буде здійснюватись наступним чином: сторона-1 бере на себе зобов`язання залучити площу земельної ділянки для вирощування сільськогосподарських культур; сторона-2 бере на себе зобов`язання власними силами та коштами провести необхідний комплекс заходів по забезпеченню повного сільськогосподарського циклу вирощування сільськогосподарських культур, які обумовлені договором.

Згідно з п. 3.1 договору, сторона-1 зобов`язується залучити для вирощування сільськогосподарської продукції, яке буде проводитися стороною-2 земельні ділянки, що надані стороні-1 в безстрокове користування, згідно обліку земельні ділянки військових містечок №5, 9, з якої КЕВ м. Харків може залучити для вирощування зернових та технічних культур 1204 гектарів земель військового містечка №9, та 20 га військового містечка №5, що не надані у власність або у користування, терміном на 3 (три) місяці, тобто до 01.09.2015 року; організовувати обстеження земель, залучених для вирощування сільськогосподарських культур, на предмет наявності і своєчасності знешкодження небезпечних предметів з метою створення безпечних умов обробки; попереджати сторону-2 про особливі властивості та недоліки земельної ділянки , які в процесі її використання можуть спричинити екологічно небезпечні наслідки для довкілля або призвести до погіршення стану самої земельної ділянки; повідомляти про залучення обробленої земельної ділянки для проведення навчань на полігоні.

Відповідно до п. 4.1 договору, сторона-2 зобов`язується продовжити господарську діяльність з використання залучених земельних ділянок; здійснювати виробничий процес, забезпечивши його необхідними машино-тракторними агрегатами; технічним обладнанням; інвентарем, паливно-мастильними матеріалами, сім`яним фондом та відповідними спеціалістами а працівниками; вести бухгалтерський облік майна, цінностей, зобов`язань, в тому числі платіжних та інших операцій, пов`язаних з виконанням цього договору; нести витрати, що виникли під час виконання умов цього договору; згідно письмового запиту надавати стороні-1 інформацію про хід вирощування сільськогосподарських культур; здійснювати своєчасну підготовку грунту для проведення сільгоспробіт; проводити догляд за посівами сільгоспкультур (внесення мінералів, добрив та інших засобів захисту рослин тощо); тримати під паром не більше як 5% залученої земельної ділянки за умови, якщо це необхідно в цілях підвищення родючості грунту; сторона-2, під час проведення навчань на полігоні, не має права проводити сільськогосподарські роботи на обробленої земельної ділянки; бере не себе відповідальність відносно запобігання виникненню надзвичайних ситуацій та інших заходів, спрямованих на регулювання техногенної та природної безпеки, завчасне реагування на загрозу виникнення надзвичайної ситуації на основі даних досліджень та прогнозів щодо можливого перебігу подій з метою недопущення їх переростання у ситуацію або пом`якшення її можливих наслідків; перерахувати стороні-1 для сплати земельного податку земельний податок щомісячно суму в розмірі 2763,20 грн., до 10 числа місяця, що йде за розрахунковим. Загальний розмір земельного податку згідно договору складає 8289,60 грн.

В п.п. 5.1, 5.2, з урахуванням додаткової угоди №1 від 21.09.2015 р. до договору, сторони домовились, що сторона-2 перераховує стороні-1 грошові кошти у сумі 2080800,00 грн.

Оплата від вирощування сільськогосподарської продукції сплачується у наступному порядку: з 01.06.2015 р. по 31.10.2015 р. щомісячно рівними платежами, в строк до 10 числа у сумі 102000,00 грн.; з 01.11.2015 р. по 01.11.2016 р. рівними платежами, в строк до 10 числа у сумі 122400,00 грн.

Відповідно до п. 9.2 договору, з урахуванням додаткової угоди №1 від 21.09.2015 р. до договору, цей договір вступає в силу з моменту підписання та діє до 01.11.2016 р.

Позивач стверджує що в період з червня по вересень 2015 року, на виконання умов договору, він здійснював користування та обробіток обумовленою договором земельною ділянкою. Втім, наразі, відповідач та Міністерство оборони України не визнають його право користування спірною земельною ділянкою, що й зумовило звернення з позовом у даній справі до суду.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним вище обставинам, суд виходить з наступного.

Глава 15 ЗК України Право користування землею передбачає користування землею на праві постійного користування та на праві оренди землі. Самостійного права тимчасового користування земельною ділянкою чинним земельним законодавством не передбачено.

Відповідно до ч. 1 ст. 93 ЗК України, право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Згідно з ч. 1 ст. 6 Закону України «Про оренду землі», орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

Статтею 16 Закону України «Про оренду землі» визначено порядок укладення договору оренди землі. Так, укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку.

Укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому Земельним кодексом України, або за результатами аукціону.

Укладення договору оренди земельної ділянки може бути здійснено на підставі цивільно-правового договору або в порядку спадкування.

В матеріалах справи відсутні, а позивачем, в порушення статей 4-3, 33, 34 ГПК України, не надано докази укладення договору оренди спірної земельної ділянки в порядку статті 16 Закону України «Про оренду землі».

Таким чином, у суду відсутні праві підстави для висновку про належність позивачу права строкового (тимчасового) користування спірною земельною ділянку в порядку ст. 93 ЗК України та Закону України «Про оренду землі».

Питання постійного користування земельною ділянкою врегульовано статтею 92 ЗК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 92 ЗК України, право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Традиційно право володіння розуміється як належність об`єкта певному суб`єкту, фактичне панування суб`єкта над об`єктом; право користування як процес виробничого застосування і споживання корисних властивостей об`єкта, а також створених за його допомогою благ.

Будучи специфічним речовим правом, право постійного користування характеризується обмеженим суб`єктно-об`єктним складом: об`єктом права власності можуть бути лише земельні ділянки державної або комунальної власності, суб`єктами можуть бути лише юридичні особи, визначені законом (ст. 92 ЗК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 95 ЗК України землекористувачі, якщо інше не передбачено законом або договором, мають право: а) самостійно господарювати на землі; б) власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену продукцію; в) використовувати у встановленому порядку для власних потреб наявні на земельній ділянці загальнопоширені корисні копалини, торф, ліси, водні об`єкти, а також інші корисні властивості землі; г) на відшкодування збитків у випадках, передбачених законом; ґ) споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди.

Таким чином, саме відповідач як землекористувач на титулі права постійного користування наділений передбаченими правами щодо земельної ділянки, належної йому.

Закон не передбачає винятків щодо можливості реалізації прав землекористувача на праві постійного користування іншим суб`єктом, зокрема, і в частині самостійного господарювання на землі.

За таких обставин, суд дійшов висновку про безпідставність тверджень відповідача про виникнення у нього на підставі договору права тимчасового користування спірною земельною ділянкою, як таких, що суперечать імперативним вимогам ст.ст. 92, 95 ЗК України щодо самостійного використання, в тому числі господарювання, на спірній земельній ділянці виключно спеціальним суб`єктом відповідачем у справі.

З огляду на наведене, суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог, а отже про відмову в задоволенні позову.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується положеннями статті 49 ГПК України, відповідно до якої при відмові в задоволенні позову судові витрати покладаються на позивача. Таким чином, витрати по сплаті судового збору в покладаються на позивача.

На підставі викладеного, відповідно до Закону України «Про оренду землі», ст.ст. 92, 93, 95 ЗК України та керуючись ст.ст. 1, 4, 4-3, 32-34, 38, 43, 44, 48, 49, 75, 82-85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Повне рішення складено 31.03.2016 р.

Суддя Т.Д. Суярко