ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" березня 2016 р. Справа № 922/5089/15

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Медуниця О.Є, суддя Ільїн О.В., суддя Шепітько І.І.,

при секретарі Довбиш А.Ю.,

за участю:

прокурора Горгуль Н.В., (посвідчення №036152 від 29.10.2015 р.),

представників:

першої третьої особи не зявилася,

другої третьої особи не зявилася,

першого відповідача ОСОБА_1 (довіреність №8-11/7831/2-5 від 30.12.2015 р.),

другого відповідача не зявився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу першого відповідача (вх.752Х/1-38) на рішення господарського суду Харківської області від 17 листопада 2015 року у справі

за позовом Заступника прокурора Харківської області, м. Харків,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - 1) Державна інспекція сільського господарства в Харківській області, м. Харків, 2) Управління Держземагенства у м. Харкові, м. Харків,

до 1) Харківської міської ради, м. Харків, 2) Споживчого товариства Житлово-будівельного кооперативу "Авантаж", м. Харків,

про скасування рішення, визнання недійсним акта на право власності та визнання відсутності права власності

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2015 року заступник прокурора Харківської області звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою, в якій просив суд першої інстанції: 1) визнати незаконним та скасувати п.п 34.1. додатку 1 до рішення 26 сесії 5 скликання "Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для будівництва об'єктів" від 23.10.2008 №274/08; 2) визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку від 16.08.2010 серія ЯЛ №184623, площею 0,3260 га, яка розташована за адресою: м. Харків, вул. Цілиноградська (в районі ж.б. №50-А) (кадастровий номер :14:004:0035); 3) визнати відсутність в СТ "Житлово-будівельний кооператив "Авантаж" () права власності на земельну ділянку, що розташована за адресою: м. Харків, вул. Цілиноградська (в районі ж.б. №50-А) (кадастровий номер :14:004:0035).

Рішенням господарського суду Харківської області від 17.11.2015 року у справі № 922/5089/15 (суддя Сальнікова Г.І.) позов задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано п.п. 34.1. додатку 1 до рішення 26 сесії 5 скликання Харківської міської ради "Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для будівництва об'єктів" від 23.10.2008 №274/08. Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку від 16.08.2010 серія ЯЛ №184623, площею 0,3260 га, яка розташована за адресою: м. Харків, вул. Цілиноградська (в районі ж.б. №50-А) (кадастровий номер :14:004:0035). В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Перший відповідач із вказаним рішенням місцевого господарського суду не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій посилається на порушення норм матеріального та процесуального права і просить вказане рішення скасувати, прийняти нове, яким в позові відмовити, стягнути з позивача судовий збір.

Прокурор, який забезпечує участь у справі надав відзив на апеляційну скаргу (вх.№2367 від 01.03.2016 року), в якому просить апеляційну скаргу Харківської міської ради залишити без задоволення, рішення господарського суду Харківської області від 17.11.2015 р. у справі № 922/5089/15 залишити без змін.

Представник другого відповідача надав клопотання (вх.№3051 від 21.03.2016 року) про залучення доказів до матеріалів справи № 922/5089/15.

Прокурор який забезпечує участь у справі надав письмові пояснення (вх.№3050 від 21.03.2016 року), в якому підтримує свій відзив та вказує на обєктивність поновлення строку на подачу позову, просить апеляційну скаргу Харківської міської ради залишити без задоволення, рішення господарського суду Харківської області від 17.11.2015 р. у справі № 922/5089/15 залишити без змін.

Перша, друга третя особа які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача своїх представників у призначене судове засідання не направили. Про час і місце повідомлені належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (т.2 а.с.80-81).

Другий відповідач також не направив свого представника у призначене судове засідання. На адресу суду повернувся конверт з повідомленням із позначкою «за закінченням терміну зберігання» (т. 2 а.с.84-85).

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відповідно до пункту 3.9.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року №18 Про деякі питання практики застосування господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції, особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог ч.1 ст. 64 Господарського процесуального кодексу України. За змістом цієї норми, у разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації зазначеної в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб підприємців) і не повернуто підприємством звязку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Приймаючи до уваги належне повідомлення першої, другої третьої особи які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача та другого відповідача про час та місце проведення судового засідання, колегія суддів вважає можливим розглядати апеляційну скаргу у справі без участі їх представників за наявними в матеріалах справи документами.

У судовому засіданні 21.03.2016 року представник прокуратури Харківської області заперечував доводи та вимоги апеляційної скарги в повному обсязі та просив відмовити в її задоволені.

Представник першого відповідача проти позиції прокурора заперечував з підстав викладених у апеляційній скарзі.

Розглянувши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та відзивах на неї доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, заслухавши пояснення представника прокуратури та першого відповідача, повторно розглянувши справу в порядку ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

Як встановлено господарським судом та вбачається з матеріалів справи, п.п. 34.1. додатку 1 до рішення 26 сесії 5 скликання Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для будівництва об'єктів від 23.10.2008 № 274/08 Споживчому товариству ЖБК Авантаж (код СДРПОУ 31233747) (далі - СТ ЖБК Авантаж) надано в приватну власність земельну ділянку, за рахунок земель житлової та громадської забудови, загальною площею 0,3260 га (в межах договору оренди землі СТ ЖБК АВАНТАЖ від 08.04.2008 р. № 60) для будівництва та подальшої експлуатації житлових будинків по вул. Цілиноградській (в районі ж.б. № 50-А).

На підставі вказаного рішення СТ ЖБК Авантаж отримало державний акт на право власності на земельну ділянку від 16.08.2010 серія ЯЛ № 184623, площею 0,3260 га (т.1 а.с.28).

Прокурор вважає, що вказане рішення прийнято у порушення вимог ст. 41 Земельного кодексу України, ст.ст.133, 135, 137 Житлового кодексу УРСР та Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, затвердженого постановою ОСОБА_2 Міністрів УРСР від 30.04.1985 №186, у звязку з чим просить суд: 1) визнати п.п. 34.1. додатку 1 до рішення 26 сесії 5 скликання Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для будівництва об'єктів від 23.10.2008 № 274/08 незаконним та скасувати; 2) визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку від 16.08.2010 серія ЯЛ №184623, площею 0,3260 га, яка розташована за адресою: м. Харків, вул. Цілиноградська (в районі ж.б. №50-А) (кадастровий номер :14:004:0035); 3) визнати відсутність в СТ "Житлово-будівельний кооператив "Авантаж" () права власності на земельну ділянку, що розташована за адресою: м. Харків, вул. Цілиноградська (в районі ж.б. №50-А) (кадастровий номер :14:004:0035).

Надаючи правову кваліфікацію обставинам справи колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 Земельного кодексу України, житлово-будівельним (житловим) та гаражно-будівельним кооперативам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування земельні ділянки для житлового і гаражного будівництва передаються безоплатно у власність або надаються в оренду у розмірі, який встановлюється відповідно до затвердженої містобудівної документації.

Відповідно до ст. 5 Закону України Про кооперацію від 04.06.2009 №1448-VI законодавство про кооперацію базується на нормах Конституції України і Цивільного кодексу України, цього Закону, інших нормативно-правових актів з питань кооперації.

До таких нормативно-правових актів з питань кооперації відноситься, зокрема, і Житловий кодекс Української РСР від 30.06.1983 № 5464-Х, глава 5 якого регулює відносини щодо забезпечення громадян жилими будинками в будинках житлово-будівельних кооперативів, зокрема, щодо обліку, умов прийому, черговості прийому громадян, які бажають вступити до ЖБК, порядку організації і діяльності ЖБК, тощо.

У відповідності до вимог ст. З Закону України Про правонаступництво України закони Української РСР та інші акти, ухвалені Верховною ОСОБА_2 Української РСР, діють на території України, оскільки вони не суперечать законам України, ухваленим після проголошення незалежності України.

Поряд з цим, норми Житлового кодексу України мають пріоритет як спеціальні над нормами Закону № 1448, які є загальними. Так, саме норми Житлового кодексу України визначають такий вид кооперативу як житловий, мету, порядок (включаючи вимоги для цього) створення, суб'єктний склад. В той же час, як вбачається з преамбули Закону № 1448, останній визначає лише правові, організаційні, економічні та соціальні основи функціонування кооперації в Україні.

Тобто, визначає загальні умови до кооперації, проте, такі вимоги не можуть бути застосовані всупереч вимог спеціального законодавства щодо конкретного кооперативу, яким в даному випадку є Житловий кодекс України в силу свого змісту та статті 5 Закону України Про кооперацію.

Статтею 133 Житлового кодексу визначено, що громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, вправі вступити до житлово-будівельного кооперативу (далі - ЖБК) і одержати в ньому квартиру.

Відповідно до ст.135 ЖК та абз. 1 п.8 Примірного статуту до членів ЖБК приймаються громадяни, які постійно проживають у даному населеному пункті і потребують поліпшення житлових умов.

Згідно з вимогами ст.137 ЖК житлово-будівельні кооперативи організуються при виконавчих комітетах місцевих ОСОБА_2 народних депутатів, при підприємствах, установах і організаціях. Порядок організації та діяльності ЖБК установлюється цим Кодексом, Примірним статутом та іншими актами законодавства.

Частиною 6 ст.137 ЖК та абз. 2 п. 4 Примірного статуту передбачено, що рішення зборів про організацію кооперативу, список громадян, які вступають до кооперативу, і членів їх сімей, що виявили бажання оселитися в будинку кооперативу, затверджуються виконавчим комітетом місцевої ОСОБА_2 народних депутатів.

Відповідно до абз. 2 п. 5 Примірного статуту ЖБК діє на підставі статуту, прийнятого відповідно до цього Примірного статуту і зареєстрованого у виконавчому комітеті ОСОБА_2 народних депутатів, який затвердив рішення про організацію кооперативу.

Пунктом 5 Примірного статуту визначено, що число громадян, які вступають до організовуваного кооперативу, повинно відповідати кількості квартир у жилому будинку (будинках) кооперативу, запланованому до будівництва. Відповідно до абз. 2 п.7 Примірного статуту до членів ЖБК приймаються особи віком до ЗО років.

Відповідно до абз. 1 п. 45 Примірного статуту громадянин може бути членом тільки одного ЖБК, крім випадку вступу до новостворюваного кооперативу у зв'язку з потребою у поліпшенні житлових умов.

Крім того, абз. 1 п. 74 Примірного статуту передбачено, що контроль за діяльністю житлово-будівельних кооперативів, за експлуатацією та ремонтом належних їм будинків здійснюють виконавчі комітети місцевих ОСОБА_2 народних депутатів.

При вирішенні питання, яким нормативно-правовим актом слід керуватись при створенні ЖБК: ст. 7 Законом України Про кооперацію або Примірним статутом, необхідно врахувати, що зазначені нормативно-правові акти співвідносяться як загальний (Закон України Про кооперацію) та спеціальний (Примірний статут), а тому слід застосовувати норми спеціального нормативно-правового акту.

Аналогічна позиція висловлена у постановах Вищого господарського суду України від 14.03.2013 у справі №5002-22/1870-2012, Вищого адміністративного суду України від 28.05.2015 у справі №К800/6134/14, постанові Верховного Суду України в від 10.04.2007 року у справі №21-550во06.

З матеріалів справи вбачається, що всупереч ст.135 ЖК та абз. 1 п.8 Примірного статуту інші члени кооперативу, а саме: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_2 не потребують поліпшення житлових умов. На момент прийняття зазначеного рішення Харківської міської ради вони на обліку громадян, що потребують поліпшення житлових умов не перебували, що підтверджується самим статутом СТ ЖБК Авантаж. Доказів про те, що вказані особи перебували на такому обліку в матеріалах справи не містяться та сторонами до суду не надано.

За організаційно-правовою формою СТ ЖБК Авантаж являється споживчим житлово-будівельним кооперативом, що відображено у п. 1.1. статуту кооперативу.

Відповідно до ст.2 Закону України Про кооперацію споживче товариство (споживчий кооператив) - кооператив, який утворюється шляхом об'єднання фізичних та/або юридичних осіб для організації торговельного обслуговування, заготівель сільськогосподарської продукції, сировини, виробництва продукції та надання інших послуг з метою задоволення споживчих потреб його членів.

Поряд з цим, у статуті СТ ЖБК Авантаж не визначено кількість квартир у житловому будинку (будинках), які заплановано до будівництва кооперативом, що суперечить меті.

Таким чином, СТ ЖБК Авантаж фактично не є житлово-будівельним кооперативом в розумінні вимог глави 5 ЖК та ст.41 ЗКУ. Вказаний кооператив фактично є обслуговуючим, його метою створення, порядок створення, організації та діяльності не відповідає вимогам до житлово-будівельного кооперативу.

Враховуючи викладене, п.п. 34.1. додатку 1 до рішення 26 сесії 5 скликання Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для будівництва об'єктів від 23.10.2008 № 274/08 СТ ЖБК Авантаж не відповідає вимогам чинного законодавства.

Вказане рішення прийнято в порушення вимог ст.41 ЗКУ, ст.ст.133, 135, 137 ЖК та Примірного статуту. Під час прийняття вказаного рішення Харківська міська рада при вирішенні питання про надання СТ ЖБК Авантаж безоплатно земельної ділянки з кадастровим номером :14:004:0035 зобов'язана була з'ясувати правовий статус, мету та підстави створення цього товариства (кооперативу) відповідно до ЖК та Примірного статуту. Слід зауважити, що Харківська міська рада мала можливість з'ясувати вказані обставини, у зв'язку з тим, що рішення про створення СТ ЖБК Авантаж та список його членів у разі створення саме ЖБК повинен був затвердити виконавчий комітет саме Харківської міської ради; відповідно до абз. 1 п.8 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених постановою ОСОБА_2 Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11.12.1984 №470, облік таких громадян здійснюється виконавчим комітетом Харківської міської ради; статут СТ ЖБК Авантаж зареєстрований саме в цьому виконавчому комітеті, у тому числі з внесеними змінами до Статуту від 06.05.2008 № 004833 (на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до ч.10 ст.59 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Частиною 1 ст. 21 Цивільного кодексу України визначено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Згідно зі ст. 152 Земельного кодексу України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття ж 41 Земельного кодексу України, на підставі якої було ухвалене спірне рішення, передбачає можливість надання земельних ділянок не обслуговуючим, а лише житлово-будівельним (житловим) та гаражно-будівельним кооперативам.

Підсумовуючи викладене колегія суддів дійшла висновку про те, що п.п. 34.1. додатку 1 до рішення 26 сесії 5 скликання Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для будівництва об'єктів від 23.10.2008 № 274/08 Споживчому товариству ЖБК Авантаж (код СДРПОУ 31233747) (далі - СТ ЖБК Авантаж) надано в приватну власність земельну ділянку, за рахунок земель житлової та громадської забудови, загальною площею 0,3260 га (в межах договору оренди землі СТ ЖБК АВАНТАЖ від 08.04.2008 р. № 60) для будівництва та подальшої експлуатації житлових будинків по вул. Цілиноградській (в районі ж.б. № 50-А) не відповідає вимогам чинного законодавства.

Колегія суддів вважає необхідним зазначити, що Харківська міська рада вирішуючи питання про наявність правових та фактичних підстав для ухвалення спірного рішення мала можливість, і в силу покладених на неї публічних функцій діяти в інтересах усієї територіальної громади, мала й обовязок зясувати правовий статус, мету та підстави створення кооперативу, мала переконатись у додержанні СТ ЖБК АВАНТАЖпорядку його створення та у відповідності його вимогам чинного законодавства, що регулює порядок передачі землі житлово-будівельним кооперативам.

Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації позивача у справі.

Верховним судом України була прийнята постанова 17.06.2014 року по справі №21-195а14, відповідно до якої колегія суддів судових палат в адміністративних, господарських та цивільних справах на підставі аналізу п.12 Перехідних положень, ст. 41 Земельного кодексу України, ст.ст.133, 135, 137 ЖК УРСР, Примірного статуту дійшла висновку, що сільські, селищні та міські ради мають право розпоряджатися землями комунальної власності територіальних громад виключно в межах населеного пункту. При цьому, даючи дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки у власність ЖБК, відповідна рада має враховувати мету створення такого кооперативу, порядок його організації та діяльності відповідно до вимог ЖК УРСР та Примірного статуту.

Зазначена постанова і стала підставою для звернення прокурора до суду з позовом, зокрема, визнати незаконним та скасувати рішення міської ради в частині надання у власність СТ Житлово-будівельний кооператив Авантаж земельної ділянки.

Конституційний Суд України в п. 5 мотивувальної частини рішення від 16.04.2009 року №7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання. У зв'язку з прийняттям цих рішень виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, у тому числі отримання державного акта на право власності на земельну ділянку, укладення договору оренди землі.

Прийняте міськрадою (як суб'єктом владних повноважень) рішення про передачу кооперативу у власність та оренду земельної ділянки є ненормативним актом органу місцевого самоврядування, який вичерпав свою дію внаслідок його виконання. Скасування такого акта не породжує наслідків для власника чи орендаря земельної ділянки, оскільки захист порушеного права у разі набуття права власності на земельну ділянку або укладання договору оренди юридичною чи фізичною особою має вирішуватися за нормами цивільного законодавства.

З Рішення 26 сесії 5 скликання Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для будівництва об'єктів від 23.10.2008 № 274/08 Споживчому товариству ЖБК Авантаж земельна ділянка загальною площею 0,3260 га (в межах договору оренди землі СТ ЖБК АВАНТАЖ від 08.04.2008 р. № 60) надавалась для будівництва та подальшої експлуатації житлових будинків по вул. Цілиноградській (в районі ж.б. № 50-А).

Зі свідоцтва № 20000134 про відповідність збудованого об'єкта проектній документації, вимогам державних стандартів, будівельних норм, првил від 01 липня 2009 року вбачається, що СТ ЖБК АВАНТАЖ збудовано на земельній ділянці по вул. Цілиноградській (в районі ж.б. № 50-А) житловий будинок загальною площею 6569,3 кв.м.(т.1 а.с.23).

30 червня 2009 року приймальною комісією ДАКБ складено ОСОБА_3 готовності обє'кта до експлуатації № 134 (т.1 а.с.84).

Враховуючи наведене, позов, предметом якого є рішення органу місцевого самоврядування щодо передачі у власність та оренду земельної ділянки, тобто ненормативний акт, що застосовується одноразово і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, не може бути задоволений, оскільки таке рішення органу місцевого самоврядування вичерпало свою дію шляхом виконання. Його скасування не породжує наслідків для власника чи орендаря земельної ділянки, оскільки у таких осіб виникло право власності або володіння земельною ділянкою і це право ґрунтується на правовстановлюючих документах.

При цьому необхідно звернути увагу на те, що Законом України від 17.07.1997 року Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року (далі Конвенція) та Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною ОСОБА_2 України, є частиною національного законодавства України.

Статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23.02.2006 року закріплено обов'язок судів застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколами до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною ОСОБА_2 України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно із ст.1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Споживче товариство Житлово-будівельний кооператив Авантаж користується земельною ділянкою починаючи з 2008 року.

На підставі наведеного, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо невідповідності спірного рішення Харківської міської ради вимогам чинного законодавства.

При цьому необхідно звернути увагу на те, що Законом України від 17.07.1997 року Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року (далі Конвенція) та Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною ОСОБА_2 України, є частиною національного законодавства України.

Статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23.02.2006 року закріплено обов'язок судів застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколами до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною ОСОБА_2 України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно із ст.1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Споживче товариство Житлово-будівельний кооператив Авантаж користується земельною ділянкою починаючи з 2008 року.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 24.06.2003 року Стретч проти Об'єднаного Королівства Великобританії і Північної Ірландії (Stretch v. United Kingdom, 44277/98) визнання недійсним договору, згідно з яким покупець отримав майно від держави, та подальше позбавлення його цього майна (на підставі того, що державний орган порушив закон при укладенні договору) є неприпустимим.

Отже, застосування законодавства про захист права власності є межі допустимого (розумного) втручання держави в справи власника. Якщо звернутися до українського законодавства, то право власності визначається через класичну формулу: власник може володіти, користуватися і розпоряджатися майном у межах, передбачених законом. А оскільки закон є продуктом передусім державної діяльності, можна тлумачити цей принцип як можливість використання майна на свій розсуд у межах, передбачених державою, або в межах, передбачених державою та закріплених у законі.

У справі, яка розглядається, звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання про безоплатну передачу земельної ділянки з комунальної власності у приватну та повернення у власність територіальної громади землі, яка вибула з її власності.

Відповідно до практики Європейського суду, для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Розумна рівновага має зберігатися між загальними інтересами суспільства та вимогами дотримання основних прав особи (рішення у справі АГОСІ проти Об'єднаного Королівства). Іншими словами, заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування.

З позиції Європейського суду позбавлення майна згідно із другою нормою може бути виправданим тільки якщо доведена, крім іншого, наявність інтересів суспільства та умов, передбачених законом. Більше того, будь-яке втручання у володіння майном повинно задовольняти принцип пропорційності. Європейський суд неодноразово зазначав, повинен бути встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства в цілому та вимогою захисту основних прав індивіда. Відчуження власності, яке здійснюється відповідно до законодавчої, соціальної, економічної політики чи з іншою метою, може відповідати суспільним інтересам, навіть якщо суспільство в цілому безпосередньо не використовує цю відчужену власність або не володіє нею.

Зважаючи на позицію, викладену у рішеннях Європейського суду з прав людини, судова колегія вважає, що принципи пропорційності та балансу інтересів територіальної громади м. Харкова та членів другого відповідача, які є її частиною, не порушені, оскільки діяльність кооперативу спрямована не тільки на експлуатацію та управління житловим комплексом, а й у тому числі на забезпечення житлом членів кооперативу, які виявили бажання та вступили до лав споживчого товариства Житлово-будівельний кооператив Авантаж. Тобто задоволення вимог позивача призведе до того, що держава втрутиться в справи власника та позбавить другого відповідача права власності на земельну ділянку.

Досліджуючи підстави незастосування судом першої інстанції наслідків спливу строку позовної давності, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

З 15 січня 2012 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства", яким виключено п. 4 ст. 268 ЦК України, в якому передбачено, що строки позовної давності не поширюються на вимоги про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено право власності або інше речове право особи.

Пунктом 5 Перехідних положень вказаного закону передбачено, що протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом особа має право звернутись до суду з позовом, зокрема, про визнання недійсним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено право власності або інше речове право особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ч. 1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Приписами ст. ст. 256, 261 ЦК України передбачено, що позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). При цьому, як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Пунктом 4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 10 роз'яснено, що у разі коли згідно із законом позивачем у справі виступає прокурор, позовна давність обчислюється від дня, коли про порушення або про особу, яка його допустила, довідався або мав довідатися відповідний прокурор.

Також у ч. 2 п. 1 вищезазначеної постанови Пленуму ВГСУ роз`яснено про необхідність мати на увазі, те що, оскільки закон (пункт 10 частини другої статті 16, стаття 21 ЦК України, абзац третій частини другої статті 20 ГК України) визначає визнання недійсними актів державних та інших органів, що суперечать законодавству і порушують права та законні інтереси осіб, як спосіб захисту цивільних прав, то до позовних заяв юридичних осіб і зазначених громадян про визнання недійсними таких актів застосовується загальна позовна давність (з урахуванням, водночас, викладеного в підпункті 3 пункту 5 розділу II Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства" від 20 грудня 2011 року № 4176-VI).

З Протоколу 26 сесії Харківської міської ради від 23 жовтня 2008 року, на якій прийнято оскаржуване рішення, був присутній прокурор міста Харкова ОСОБА_6 (т.2 а.с.86).

Таким чином, з 28 жовтня 2008 року органи прокуратури, як єдина централізована система, у відповідності до статті 121 Конституції України та 6 Закону України "Про прокуратуру" були обізнані про прийняття спірного рішення Харківської міської ради.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що Прокурор у встановленому законом порядку був обізнаний про прийняте Харківською міською радою рішення та не скористався заходами прокурорського реагування щодо приведення у відповідність актів органів місцевого самоврядування до вимог Закону та не надав оцінку відповідності дій посадових осіб під час надання висновків щодо виділення та прийняття рішення про надання земельної ділянки в контексті зловживання владою або службовим становищем.

Нездійснення своєчасного прокурорського нагляду за прийнятими рішеннями органів місцевого самоврядування, що є обовязком органів прокуратури відповідно до статті 1 Закону України "Про прокуратуру", призводить до наслідків визначених частиною 2 ст.12, частиною 4 ст. 267 ЦК України, оскільки держава здійснює свої права через органи державної влади.

Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 29 жовтня 2014 року у справі №6-152цс14, норма частини 1 ст. 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов'язок доведення терміну. З якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Як зазначено в постанові судової палати у господарських справах Верховного Суду України від 22 квітня 2015 року по справі № 916/2122/13, ч.ч.1,2,4 ст.29 ГПК України встановлено, що прокурор бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, порушену за позовом інших осіб, на будь-якій стадії іі розгляду для представництва інтересів громадянина або держави. У разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. Прокурор, який бере участь у справі, несе обов`язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що норми про початок перебігу позовної давності, встановлені для особи, права або інтереси якої порушено, поширюються й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

В абзаці 2 п. 4.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 10 Про деякі питання практики застосування позовної давності у рішенні господарських спорів зазначено, що у разі коли згідно із законом позивачем у справі виступає прокурор (ч.2 ст. 29 ГПК України), позовна давність обчислюється від дня, коли про порушення або про особу, яка його допустила, довідався або мав довідатися відповідний прокурор.

Прокурор у позові не зазначає, що саме перешкоджало ознайомитися зі спірними рішеннями на офіційному сайті Харківської міської ради та установчими документами кооперативу в межах строку позовної давності. Вищевказане зумовлює висновок суду про те, що прокурор міг довідатися про відповідні порушення з моменту прийняття та оприлюднення спірних рішень.

За таких обставин, заперечення прокурора про те, що факт прийняття ним участі у пленарному засіданні міської ради, за результатами якого прийняте спірне рішення, та отримання копії спірного рішення не свідчить про обізнаність існуючих порушень є безпідставними та не відповідають висловленій Верховним Судом України правовій позиції, що міститься у постанові по справі № 6-178цс15 від 01 липня 2015 року.

Отже, посилання прокурора на те, що він довідався про наче б то незаконне рішення міської ради у ході вивчення правомірності передачі у приватну власність земельних ділянок є юридично неспроможними.

Господарський суд Харківської області з огляду на те, що з відповідною позовною заявою заступник прокурора звернувся у вересні 2015 року, дійшов до необґрунтованого висновку, що останній звернувся до суду в межах строку позовної давності.

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що прокурором пропущено строк позовної давності, що за наявності відповідної заяви другого відповідача про застосування позовної давності (т.1 а.с.73-82) та встановленого судом порушеного права позивача є підставою для відмови в позові.

Згідно із пунктом 4.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 №7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог; при задоволенні позову в повному обсязі відшкодування витрат позивача, що пов'язані зі сплатою судового збору, покладається на відповідача; в разі відмови у позові повністю ці витрати покладаються на позивача. Такі правила розподілу судового збору застосовуються у спорах як майнового, так і немайнового характеру.

З матеріалів справи вбачається, що першим відповідачем за подання апеляційної скарги було сплачено 4019,40 грн.

Зважаючи на задоволення апеляційної скарги, з позивача на користь першого відповідача підлягає стягненню 4019,40 грн., судового збору, за розгляд справи в судді апеляційної інстанції.

Колегія суддів, враховуючи вищенаведені обставини та норми чинного законодавства, дійшла висновку про наявність правових підстав для задоволення апеляційної скарги першого відповідача, в звязку з чим рішення господарського суду Харківської області від 17 листопада 2015 року у справі № 922/5089/15 підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення.

Керуючись статтями 99, 101, пунктом 2 статті 103, пунктами 1, 3, 4 статті 104, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу першого відповідача задовольнити.

Рішення господарського суду Харківської області від 17.11.2015 року по справі № 922/5089/15 скасувати та прийняти нове рішення.

В задоволенні позову відмовити.

Стягнути з Прокуратури Харківської області (вул. Б. Хмельницького, 4, м. Харків, код ЄРДПОУ: 02910108, ГУДКСУ у Харківській області 7171, МФО 851011) на користь Харківської міської ради (61003, м. Харків, м-н Конституції, 7; ) 4019,40 грн. судового збору за подачу апеляційної скарги.

Повний текст постанови складено 28 березня 2016 року.

Головуючий суддя Медуниця О.В.

Суддя Ільїн О.В.

Суддя Шепітько І.І.