ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" березня 2016 р. Справа № 922/4555/15

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Істоміна О.А., суддя Барбашова С.В., суддя Білецька А.М.

при секретарі - Кохан Ю.В.

за участю представників:

позивача - ОСОБА_1, довіреність б/н від 01.07.2015 року.

відповідача - ОСОБА_2, за довіреністю №70/16-8474 від 18.04.2014 року.

третьої особи - не з"явився.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу ТОВ "Еко-Комуненерго" (вх.№ 278 Х/3-12) на рішення господарського суду Харківської області від 11 січня 2016 року по справі № 922/4555/15

за позовом ТОВ "Еко-Комуненерго", м. Харків

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - ПАТ"Укрсоцбанк" м.Київ

до Управління служби безпеки України в Харківській області, м. Харків

про звільнення майна з-під арешту та виключення з реєстрів,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 11.01.2016 року по справі №922/4555/15 (суддя Лаврова Л.С.) у задоволені позовних вимог відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ТОВ "Еко-Комуненерго" звернулось до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 11.01.2016 року по справі №922/4555/15 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В апеляційній скарзі заявник посилається на те, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм чинного законодавства України і що суд першої інстанції не в повному обсязі з'ясував обставини справи, які мають значення для правильного вирішення господарського спору, неправильно та неповно дослідив докази, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи, а також на те, що суд невірно застосував норми як матеріального, так і процесуального права, що потягло за собою неправильне вирішення господарського спору та згідно статті 104 Господарського процесуального кодексу України є підставою для його скасування.

Управління служби безпеки України в Харківській області у відзиві на апеляційну скаргу зазначає, що скаржником у апеляційній скарзі не спростовано обставини, які встановлено судом першої інстанції, не доведено порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права. Просить рішення господарського суду Харківської області від 11.01.2016 року по справі №922/4555/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

ПАТ"Укрсоцбанк" у відзиві на апеляційну скаргу зазначив, що рішення господарського суду Харківської області від 11.01.2016 року по справі №922/4555/15 було винесено без порушення приписів чинного процесуального законодавства.

В судовому засіданні 01.03.2016 року, на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України, оголошувалась перерва до 22.03.2016 року.

Колегія суддів дослідивши матеріали справи, перевіривши повноту встановлених судом першої інстанції обставин справи та докази на їх підтвердження, їх юридичну силу, розглянувши доводи апеляційної скарги, письмові докази, долучені до матеріалів справи, встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, Товариство з обмеженою відповідальністю "Еко-Комуненерго" звернулося до господарського суду Харківської області з позовом до відповідача - Управління Служби Безпеки України в Харківській області в якому просить суд:

- зняти (звільнити) з-під арешту належну на праві власності ТОВ "Еко-Комуненерго" будівлю літ. "Р/1-7" загальною площею 17323,2 кв. м., що розташована за адресою: м. Харків, вул. Плеханівська, 126, обтяжену на підставі постанови №70/6/1946 від 18.05.2010 року старшого слідчого з ОВС слідчого відділу УСБУ в Харківській області ОСОБА_3;

- виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна (Державного реєстру речових прав на нерухоме майно) запис №9848432 від 20.05.2010 року про обтяження - арешт на нерухоме майно будівлю літ. Р/1-7, загальною площею 17323,2 кв.м., що розташована за адресою: м. Харків, вул. Плеханівська, 126, належну на праві власності ТОВ Еко-Комуненерго;

- виключити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис №4072231 від 26.12.2013 року про обтяження - арешт на нерухоме майно будівлю літ. Р/1-7, загальною площею 17323,2 кв.м., що розташована за адресою: м.Харків, вул. Плеханівська, 126, належну на праві власності ТОВ Еко-Комуненерго;

- виключити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис №5496045 від 25.05.2010 року про обтяження - арешт на нерухоме майно будівлю літ. Р/1-7, загальною площею 17 323,2 кв.м., що розташована за адресою: м. Харків, вул. Плеханівська, 126 належну на праві власності ТОВ Еко-Комуненерго.

Колегія суддів, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному дослідженні в судовому засіданні з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв'язок, не знаходить підстав для задоволення позовних вимог, та відповідно - відмовляє у задоволенні апеляційної скарги з наступних підстав.

Згідно з Основним Законом України права і свободи людини і громадянина захищаються судом; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (частини 1, 2 статті 55 Конституції України).

Конституція України закріпила основні засади судочинства (частина 3 статті 129). Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист, зокрема шляхом забезпечення перевірки судових рішень в апеляційному та касаційному порядках, крім випадків, встановлених законом (пункт 8 частини 3 статті 129 Конституції України).

Як наголошено в рішенні Конституційного Суду України від 30.01.2003 року №3-рп/2003, "правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах" (абзац десятий пункту 9 мотивувальної частини). Такий висновок узгоджується з правовою позицією Конституційного Суду України, висловленою в Рішенні від 25.12.1997 року N 9-зп, за якою суд не може відмовити у правосудді, якщо мають місце ущемлення прав і свобод громадян, інакше це буде порушенням права на судовий захист, яке згідно зі статтею 64 Конституції України не може бути обмежене (пункти 1, 2 резолютивної частини).

Відповідно до статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Положень статті 4 ГПК України передбачають, що господарський суд вирішує господарські спори на підставі Конституції України, цього Кодексу, інших законодавчих актів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Господарський суд не застосовує акти державних та інших органів, якщо ці акти не відповідають законодавству України.

Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Статтею 16 ГПК України, встановлено виключну підсудність справ господарському суду у спорах про право власності на майно або про витребування майна з чужого незаконного володіння чи про усунення перешкод у користуванні майном.

Діючими нормами Кримінального процесуального кодексу України та Кодексу адміністративного судочинства України не передбачено, що розгляд вимог, які становлять предмет позову у даній справі, має здійснюватися за правилами кримінального чи адміністративного судочинства, а тому судова колегія дійшла висновку, що відповідно до статті 12 ГПК України дана справа підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 24.10.2011 року № 10 "Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам" згідно з якої місцеві господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають з господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені процесуальним законом до їх підсудності, та на вимоги статей 1, 41, 12 ГПК господарські суди розглядають справи в порядку позовного провадження, коли склад учасників спору відповідає приписам статті 1 ГПК, а правовідносини, з яких виник спір, мають господарський характер.

Як свідчать матеріали справи, спірні правовідносини між сторонами склалися в процесі організації та діяльності державного органу, яка повязана із збиранням, перевіркою та оцінкою доказів з метою всебічного, повного і обєктивного зясування події кримінального правопорушення, винності конкретної особи у вчинені злочину та інших обставин, що підлягають доказуванню у кримінальній справі.

Зокрема, позивач вважає, що через наявність постанови слідчого ОВС СВ УСБУ в Харківській області про накладення арешту на нежитлову будівлю загальною площею 17323,2 кв. м., яка розташована за адресою м. Харків, вул. Плеханівська, 126, позбавлений можливості здійснити дії з реєстрації права власності на вказане нерухоме майно.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його невизнання та право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Слід зазначити, що наявність права на пред'явлення позову не є безумовною підставою для здійснення судового захисту, а є лише однією з необхідних умов реалізації права, встановленого нормами закону щодо захисту прав і охоронюваних законом інтересів, які порушені або оспорюються.

Отже, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, та повинен встановити наявність чи відсутність факту порушення або оспорювання охоронюваного законом інтересу і, відповідно, ухвалити рішення про захист порушеного права або відмовити позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Згідно статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, примусове виконання обов'язку в натурі, визнання незаконними дії чи бездіяльності органу місцевого самоврядування.

Згідно частини 1 статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 року N 475/97-ВР, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до статті 317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Стаття 321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості.

Частиною 2 статті 328 ЦК України встановлено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно частини 4 статті 334 ЦК України якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

З матеріалів справи вбачається, що нерухоме майно загальною площею 17323,2 кв. м., яке розташоване за адресою м. Харків, вул. Плеханівська, 126 є обєктом права власності, набуте позивачем на підставі оплатного договору купівлі-продажу нежитлової будівлі від 22.09.2008 року №4020. Даний договір не суперечить закону, на час розгляду справи є чинним.

Право власності на вказану будівлю зареєстровано 28.04.2014 року державним реєстратором Реєстраційної служби ХМУЮ Харківської області та видано витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 21044150 від 28.04.2014 року.

ТОВ «Еко-Комуненерго» неодноразово звертався до Реєстраційної служби з проханням перенести відомості про право власності на нежитлову будівлю загальною площею 17323,2 кв. м., яка розташована за адресою м. Харків, вул. Плеханівська, 126 до нового реєстру, проте підприємству було відмовлено у звязку з наявністю активного запису про заборону №7952140, накладеного на підставі постанови слідчого ОВС СВ УСБУ в Харківській області.

15.04.2014 року позивач звернувся із скаргою до прокуратури Харківської області, однією із вимог якої було проведення перевірки щодо накладення арешту на майно ТОВ «Еко-Комуненерго».

Листом від 15.05.2014 року за №04/4-14 прокуратурою Харківської області повідомлено позивача, що 13.07.2009 року було порушено кримінальну справі №1946 за фактом розтрати службовими особами ДП «Завод ім. В.О. Малишева» державного майна в особливо великих розмірах шляхом зловживання службовим становищем. Обєктом посягання стали будівлі центральної заводської лабораторії, розташованої за адресою: м. Харків, вул. Плеханівська, 126, за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України.

У відповідності до статті 125 КПК України (редакція статті на час винесення постанови про накладення арешту на майно) слідчий за клопотанням цивільного позивача або з своєї ініціативи зобов'язаний вжити заходів до забезпечення заявленого в кримінальній справі цивільного позову, а також можливого в майбутньому цивільного позову, склавши про це постанову. В справах про злочини, за які кримінальним законом передбачена конфіскація майна, слідчий зобов'язаний вжити необхідних заходів до забезпечення виконання вироку в частині можливої конфіскації майна, склавши про це постанову.

Так, з метою вжиття заходів до забезпечення можливого цивільного позову, слідчим ОВС СВ УСБУ в Харківській області у межах кримінального провадження № 1946, винесено постанову про арешт на майно - нежитлову будівлю загальною площею 17323,2 кв. м., що розташована за адресою м. Харків, вул. Плеханівська, 126.

Проте, під час проведення досудового слідства у вказані й кримінальній справі встановлено відсутність факту спричинення збитків ДП «Завод ім. В.О. Малишева» від реалізації центральної заводської лабораторії, розташованої за адресою: м. Харків, вул. Плеханівська, 126.

Кримінальна справа №1946 закрита на підставі пункту 2 статті 6 КПК України.

Проте, 15.03.2011 року постановою слідчого відділу Комінтернівського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області поновлено досудове слідство по кримінальній справі №1946, кримінальна справа №1946 прийнята до провадження.

26.09.2012 року постановою про призупинення досудового слідства досудове слідство по кримінальній справі №1946 призупинено, оперативно-пошукові дії по справі продовжені.

У звязку з викладеним, вбачається, що лише службова особа слідчого відділу Комінтернівського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області, уповноважена в межах компетенції, передбаченої Кримінально-процесуальним кодексом України та іншими законодавчими актами України на безпосереднє провадження досудового слідства у кримінальній справі.

Листом від 11.09.2015 року начальник слідчого ВУСБ України в Харківській області повідомив про відсутність у слідчому відділі кримінальної справи №1946.

Таким чином, у ОВС СВ УСБУ в Харківській області на даний час не має законних підстав для звільнення з-під арешту майна, оскільки кримінальна справа №1946 була передана до слідчого відділу Комінтернівського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області.

Твердження позивача про те, що відсутність факту спричинення збитків ДП «Завод ім. В.О. Малишева» від реалізації будівлі центральної заводської лабораторії, розташованої за адресою: м. Харків, вул. Плеханівська, 126, автоматично скасовує будь-які заборони щодо операцій з даною будівлею, є безпідставними та не ґрунтуються на законодавстві.

Пунктом 9 розділу XI «Перехідні положення» КПК України зазначено, що запобіжні заходи, арешт майна, відсторонення від посади, застосовані під час дізнання та досудового слідства до набрання чинності цим Кодексом, продовжують свою дію до моменту їх зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Відповідно до частин 1, 5, 6 статті 234 КПК (редакція статті на час винесення постанови про накладення арешту на майно) дії слідчого можуть бути оскаржені прокуророві як безпосередньо, так і через слідчого. Дії слідчого можуть бути оскаржені до суду. Скарги на дії слідчого розглядаються судом першої інстанції при попередньому розгляді справи або при розгляді її по суті, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

У Рішенні Європейського суду від 29.11.1991 року у справі «ОСОБА_4 Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю.

При цьому відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі "Іванов проти України" (Ivanov v. Ukraine), № 15007/02, пп. 74-75, рішення від 07.12.2006 року) сумлінність за ініціювання слідчих дій повністю покладається на державу.

Виходячи з сукупності вищевикладених обставин, позивач не позбавлений права на звернення до слідчого відділу Комінтернівського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області для вирішення питання скасування арештів у відповідності до вимог КПК України, або оскарження бездіяльності слідчого до прокурора чи компетентного суду, яким у даному випадку господарський суд бути не може.

Викладені висновки суду, узгоджуються зі прецедентною практикою Європейського суду з прав людини (Справа № 51585/99 «Хорват проти Хорватії» 26.07.2001 року, № 71362/01 «Смирнов проти Російської Федерації» від 07.06.2007 року, у справі № 66561/01 «Меріт проти України»), а також рішенням Конституційного Суду України № 19-рп/2011 від 14.12.2011 року, в частині права заявників на захист в судому порядку на стадії досудового розслідування свого порушеного права власності.

Зважаючи на норми Конституції України, статті 2 КПК України, згідно яких завданнями кримінального судочинства є охорона прав та законних інтересів фізичних та юридичних осіб, судова колегія приходить до висновку про відсутність підстав для зняття з-під арешту з майна.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів встановила, що у даному випадку скаржником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів відзначає відсутність належних доказів щодо обставин, передбачених статтею 104 Господарського процесуального кодексу України, які підтверджували б наявність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що рішення господарського суду Харківської області від 11.01.2016 року по справі №922/4555/15 прийняте при належному зясуванні обставин, що мають значення для справи та у відповідності до норм матеріального і процесуального права і відсутні підстави для його скасування, в звязку з чим, апеляційна скарга ТОВ "Еко-Комуненерго" не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись статтями 99, 101, 102, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ТОВ "Еко-Комуненерго" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 11.01.2016 року по справі №922/4555/15 залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом 20-ти днів.

Головуючий суддя Істоміна О.А.

Суддя Барбашова С.В.

Суддя Білецька А.М.