ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.03.2016р. Справа№ 914/639/16

Господарський суд Львівської області у складі судді Іванчук С.В., при секретарі судового засіданні Білані О.Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи за позовом: Фізичної особи підприємця ОСОБА_2, м.Сколе Львівської області

до відповідача: Комунального підприємства "Сколівське житлово-комунальне господарство", м.Сколе Львівської області

про стягнення заборгованості

За участю представників:

від позивача: ОСОБА_3 - представник;

від відповідача: Тесля С.М. - представник.

Права та обов'язки сторін передбачені ст.ст.20, 22 ГПК України роз'яснено, заяви про відвід судді не поступали, за клопотанням присутніх представників сторін в судовому засіданні не проводилася технічна фіксація судового процесу.

Суть спору: На розгляд господарського суду Львівської області поступив позов Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 до Комунального підприємства "Сколівське житлово-комунальне господарство" про стягнення інфляційних втрат в розмірі 25162грн. 60коп. та 3% річних у розмірі 3028грн. 49коп.

Ухвалою суду від 10.03.2016р. порушено провадження у справі та призначено її до судового розгляду на 29.03.2016р. З метою повного і всестороннього з'ясування всіх обставин спору, для забезпечення принципу змагальності, враховуючи невиконання сторонами в повному обсязі вимог попередньої ухвали суду, в судовому засіданні оголошувалась перерва до 17год. 00хв. 29.03.2016р.

В судове засідання 29.03.2016р. представник позивача явку забезпечив, позовні вимоги підтримав з підстав, викладених в позовній заяві і просить суд позов задоволити. Представником позивача на виконання вимог ухвали суду від 10.03.2016р., через канцелярію суду (вх.№13575/16 від 29.03.2016р.) подано клопотання від 29.03.2016р. про долучення до матеріалів справи документів згідно додатків, а саме договору суборенди транспортного засобу №1 від 01.01.2014р., додатку до договору №1 від 01.01.2014р., додаткової угоди до договору №1 від 01.01.2014р., а також рахунки-фактури щодо оренди транспортного засобу. Крім цього, представником позивача на виконання вимог ухвали суду від 10.03.2016р., через канцелярію суду (вх.№13643/16 від 29.03.2016р.) подано заяву №28031 від 28.03.2016р., в якій позивач повідомляє суд, що в провадженні господарських судів України або іншого органу, який в межах своєї компетенції вирішує спір, немає справи зі спору між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав та немає рішення цих органів з такого спору.

В судове засідання 29.03.2016р. представник відповідача явку забезпечив, позовні вимоги визнав повністю, через канцелярію суду представник відповідача подав клопотання (вх.№13180/16 від 28.03.2016р.) з доданими до нього документами згідно додатків. В поданому клопотанні відповідач зазначив, що оскільки фінансування комунального підприємства "Сколівське житлово-комунальне господарство" здійснюється Сколівською міською радою Львівської області, а рахунки останньої вже більше ніж три роки заблоковані, то відповідно комунальне підприємство не отримує належного фінансування для здійснення своєї господарської діяльності, що і призводить до прострочення виконання належним чином своїх зобов'язань перед контрагентами. Крім цього, до поданого клопотання (вх.№13180/16 від 28.03.2016р.) відповідачем долучено контррозрахунок інфляційних втрат, який у перерахунку становить 25162грн. 60коп. та 3% річних який у перерахунку відповідача становить 3028грн. 49коп., а також долучено акт звірки розрахунків від 22.03.2016р. про наявність у відповідача заборгованості перед позивачем в розмірі 119600грн. 00коп., підписаний та скріплений печатками обох сторін.

Дослідивши подані суду документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, сукупно оцінивши докази, які мають значення для справи, господарський суд Львівської області,

в с т а н о в и в:

01.01.2014р. між Фізичною особою підприємцем ОСОБА_2 (орендодавець) та Комунальним підприємством "Сколівське житлово-комунальне господарство" (орендар) укладено договір №1 суборенди транспортного засобу.

Відповідно до п.п. 1.1., 1.2. договору суборенди у порядку та на умовах, визначених цим договором, орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування транспортний засіб, зазначений у пункті 1.2. договору. Предмет суборенди: вид транспортного засобу автомобіль - (сміттєвоз-С); марка та модель - МАЗ - 5335; державний реєстраційний номер - НОМЕР_2; рік випуску - 1985; номер свідоцтва про державну реєстрацію НОМЕР_3; опис технічного стану - умовно на ходу, без технічних пошкоджень.

За умовами п.п. 3.1. договору суборенди розмір орендної плати за цим договором становить 7900,00 грн. за кожен місяць оренди.

Відповідно до п.п. 3.3. договору суборенди розмір, форма, періодичність та спосіб внесення орендної плати за цим договором можуть бути змінені за взаємною згодою сторін, яка оформляється додатковою угодою до цього договору.

Згідно п. 3.1 додатку до договору суборенди від 24.03.2014р. № 1 розмір орендної плати становить 8950,00 грн. за кожен місяць оренди з 01.04.2014р.

27.08.2014 р. сторонами було укладено ще одну додаткову угоду до договору суборенди № 1 від 01.01.2014р., якою сторони внесли зміни до п. 3.1 договору, а саме погодили, що розмір орендної плати за повний календарний місяць становитиме 10700,00 грн.

Відповідно до ч.2ст.35 ГПК України факти встановлені рішенням господарського суду під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів,в яких беруть участь ті самі сторони.

Так, рішенням господарського суду Львівської області від 02.06.2015р. у справі №914/1182/15, позов задоволено частково. Присуджено до стягнення з Комунального підприємства "Сколівське житлово-комунальне господарство" на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 165775,03 грн., з них 119600,00 грн. - заборгованості з орендної плати; 5124,81 грн. - 3% річних; 37527,50 грн. - інфляційних втрат та 3522,72 грн. - судового збору. Провадження у справі в частині стягнення 12100,00 грн. основного боргу припинено у зв'язку із оплатою.

Позивач у позовній заяві зазначив, що починаючи з 01.04.2015р. відповідач не здійснив жодного платежу на виконання рішення господарського суду Львівської області від 02.06.2015р. у справі №914/1182/15.

Позивач зазначає, що суд при прийнятті рішення від 02.06.2015р. у справі №914/1182/15 виходив із розрахунків, складених до 01.04.2015р., а відтак нарахування інфляційних втрат та 3% річних у даному спорі слід проводити з 01.04.2015р.

Станом на день прийняття рішення доказів оплати суду не представлено.

Відповідно до статті 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і не господарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

В силу положень статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу інших актів цивільного законодавства.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно ч.3 ст. 774 Цивільного кодексу України до договору піднайму застосовуються положення про договір найму.

Відповідно до ч.1 ст.759 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно з п.1 ст. 762 ЦК України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Стаття 599 Цивільного кодексу України вказує на те, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивачем на підставі ст.625 ЦК України нараховано інфляційні втрати в розмірі 25162грн. 60коп. за період з квітня 2015р. по січень 2016р. та 3% річних у розмірі 3028грн. 49коп. за період з 01.04.2015р. по 01.02.2016р.

Відповідно до п.п.1.10, 3.1, 5.1, 5.4, 7.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання через відсутність у нього необхідних коштів, оскільки згадане правило обумовлено замінністю грошей як їх юридичною властивістю. Тому у випадках порушення грошового зобов'язання суди не повинні приймати доводи боржника з посиланням на неможливість виконання грошового зобов'язання через відсутність необхідних коштів (стаття 607 ЦК України) або на відсутність вини (статті 614, 617 ЦК України чи стаття 218 ГК України). Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання. Кредитор вправі вимагати, в тому числі в судовому порядку, сплати боржником сум інфляційних нарахувань та процентів річних як разом зі сплатою суми основного боргу, так і окремо від неї. За відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

У листі Верховного суду України від 01.07.2014р. "Аналіз практики застосування ст.625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві" роз'яснено, що за змістом ч.2 ст.625 ЦК нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 6 червня 2012р. у справі №6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі №6-38цс11). Отже, проценти, передбачені ст.625 ЦК, не є штрафними санкціями (постанова Верховного Суду України від 17 жовтня 2011р. у справі №6-42цс11). Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК підставою застосування передбаченої цією нормою відповідальності є прострочення боржником виконання грошового зобов'язання. Як передбачено ч.1 ст.612 ЦК, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору (ч.1 ст.631 ЦК). Разом з тим, вирішуючи питання про наявність вини як умови застосування відповідальності, передбаченої ст.625 ЦК, слід враховувати особливість правової природи цієї відповідальності. Беручи до уваги те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційних нарахувань та трьох процентів річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника. Це правило ґрунтується на засадах справедливості і виходить з неприпустимості безпідставного збереження грошових коштів однією стороною зобов'язання за рахунок іншої. Матеріальне становище учасників цивільного обороту схильне до змін, тому не виключено, що боржник, який не може виконати грошове зобов'язання зараз, зможе виконати його пізніше. Оскільки грошові кошти є родовими речами, неможливість виконання такого зобов'язання (наприклад, внаслідок відсутності у боржника грошей та інших підстав) не звільняє його від відповідальності.

Як вбачається з матеріалів справи, нарахування проведені позивачем у цій справі за вказаний період, не були предметом розгляду у справі №914/1182/15.

Станом на день прийняття рішення доказів оплати основного боргу, інфляційних нарахувань та 3% річних суду не представлено.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ст.33 ГПК України). Відповідно до ст.34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи викладене, подані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги до відповідача про стягнення 25162грн. 60коп. - інфляційних втрат та 3028грн. 49коп. - 3% річних є обґрунтованими, не спростованими, підтвердженими належними доказами, підлягають задоволенню та визнані відповідачем.

Судові витрати необхідно віднести на відповідача відповідно до ст.49 ГПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 3, 4-3, 12, 22, 33, 34, 35, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов задоволити.

Стягнути з Комунального підприємства "Сколівське житлово-комунальне господарство" (82600, Львівська область, м.Сколе, вул.Стрийська, 34, ) на користь Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) 25162грн. 60коп. - інфляційних втрат, 3028грн. 49коп. - 3% річних та 1378грн. 00коп. - судового збору.

Наказ видати відповідно до ст.116 ГПК України.

Суддя Іванчук С.В.

Повне рішення складено 31.03.2016р.