ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.03.2016 Справа №917/22/16

м. Полтава

за позовом Приватного акціонерного товариства «Райз-Максимко», юр. адреса: вул. Матросова, 10, м. Червонозаводське, Лохвицький район, Полтавська область, 37240; поштова адреса: вул. Леніна, 55, с. Сватки, Гадяцький район, Полтавська область, 37312

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Гадячсир», вул. Будька, 47, м. Гадяч, Полтавська область, 37300

про стягнення 4 316 700,85 грн.

Суддя Пушко І.І.

Представники:

Від позивача: ОСОБА_1, довіреність від 10.11.2015 року №148;

Від відповідача: ОСОБА_2, довіреність від 02.03.2016 року №9.

Резолютивна частина рішення оголошена згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України 21.03.2016 року.

Повне рішення складено та підписано 28.03.2016 року.

Рішення приймається після перерв, які оголошувались в судових засіданнях 16.02.2016 року, 03.03.2016 року, 17.03.2016 року.

Суть справи: Розглядається позовна заява про стягнення з відповідача коштів в сумі 4 361 288,74 грн. за договором поставки №33-Г від 01.06.2012 року, з яких: 4 285 956,98 грн. основна заборгованість за товар, що був переданий в період з 01.09.2015 року по 10.12.2015 року; 15819,92 грн. 3% річних; 59511,84 грн. штраф.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним, на думку позивача, виконанням відповідачем договірних зобов'язань щодо оплати отриманого товару за договором поставки №33-Г від 01.06.2012 року, у зв'язку з чим позивач вказує на існування заборгованості та підстави нарахування і стягнення річних, штрафу за прострочення грошового зобов'язання.

15.02.2016 року позивачем подана заява про зміну підстав позову та зменшення позовних вимог (а.с. 78).

У заяві позивач повідомив суд, що відповідач частково погасив основну заборгованість за товар в розмірі 860 000,00 грн., а тому зменшив позовні вимоги на цю суму. Зміна підстав позову ґрунтується на тому, що оскільки позивач додатково поставив молоко відповідачу за видатковою накладною № 494 від 20.12.2015 року, видатковою накладною № 13 від 10.01.2016 року, видатковою накладною № 23 від 20.01.2016 року на загальну суму 823 412,11 грн., заборгованість за даними накладними збільшується.

Примірник вказаної заяви було вручено представнику відповідача в судовому засіданні. Зважаючи на те, що суд не розпочав розгляд спору по суті, заява прийнята судом до розгляду, що внесено до протоколу судового засідання від 16.02.2016 року (а.с. 95).

03.03.2016 року від позивача надійшла заява (а.с. 102) про зменшення позовних вимог в частині стягнення основного боргу в зв'язку з частковим його погашенням відповідачем в сумі 8 000,00 грн. З текстом заяви представник відповідача ознайомився в судовому засіданні. За новим розрахунком позивач просить суд стягнути з відповідача основну суму боргу в розмірі 4 241 369,09 грн. за товар, поставлений в період з 31.10.2015 року по 20.01.2016 року; штраф, що становить 59 511,84 грн., 3% річних в сумі 15 819,92 грн.

Згідно ст. 22 ГПК України, позивач вправі до прийняття рішення по справі, зокрема, зменшити розмір позовних вимог.

Оскільки такі дії позивача не суперечать законодавству, не порушують права і охоронювані законом інтереси будь-яких осіб, заява від 02.03.2016 року (вх. №2769 від 03.02.2016 року) приймається господарським судом до розгляду.

Виходячи з п. 3.10. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», у разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір. Згідно абзацу четвертого підпункту 4.6 пункту 4 вказаної постанови зменшення позивачем суми позову, в тому числі й з підстав необґрунтованості первісного розрахунку ціни позову, не є відмовою від позову. В такому випадку припинення провадження в частині зменшення відповідної суми не здійснюється, - про таке зменшення зазначається в описовій частині судового рішення, а предметом спору стає вимога про стягнення суми в зменшеному розмірі.

Таким чином, ціна позову, яку згідно з частиною третьою статті 55 ГПК вказує позивач складає 4 316 700,85 грн., з них: 4 241 369,09 грн. - основний борг; 59 511,84 грн. штраф; 15 819,92 грн. - 3% річних.

Відповідач проти позовних вимог заперечує, у відзиві на позов посилається, зокрема, на те, що позивачем, під час здійснення поставок молока у 2015 році, в порушення умов Договору, жодного разу не було надано ТОВ «Гадячсир» повного пакету супровідних документів згідно п.2.3. Договору, а саме: товарно-транспортні накладні Ф1-ТН надані частково; спеціалізовані товарні накладні за формою № 1 ТН (МС) не надані взагалі.

Відповідач також зазначив, що в звязку з систематичним невиконанням умов Договору Постачальником 03.07.2015 року ТОВ «Гадячсир» було направлено на адресу ПрАТ «Райз-Максимко» Повідомлення № 350 з попередженням про те, що у разі ухилення від виконання умов п.2.4. Договору, ТОВ «Гадячсир», в подальшому, без додаткових попереджень чи повідомлень, буде проводитись призупинення оплати товару, поставленого без повного пакету супровідних документів. Незважаючи на це, Позивач, не дотримуючись умов Договору, добровільно, на свій страх та ризик, здійснював поставки Товару Відповідачу без надання зазначених вище документів. Враховуючи, що Постачальником до цього часу не надано Покупцеві повного пакету документів, зазначених у п. 2.3. Договору, зокрема спеціалізованих товарних накладних за формою № 1 - ТН (МС), ТОВ «Гадячсир», скориставшись своїм правом, передбаченим п. 2.4. Договору, було призупинено оплату товару за Договором, що виключає порушення законних прав Позивача та тягне за собою відсутність підстав для задоволення позову, оскільки є наслідком порушення умов Договору Постачальником.

Відповідач вважає, що посилання Позивача на Приймальні квитанції, як на доказ, що підтверджує факт отримання товару Відповідачем є абсолютно безпідставним, оскільки такі приймальні квитанції не є первинними документами, що підтверджують факт отримання товару. Переважна більшість Видаткових накладних, що надані Позивачем до матеріалів справи не містять у собі таких обовязкових реквізитів - особистого підпису, печатки або інших даних, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції зі сторони Покупця ТОВ «Гадячсир». У звязку з цим, такі Видаткові накладні також не можуть вважатися належними первинними бухгалтерськими документами та бути доказами (фіксувати факт) проведення господарських операцій з поставки товару. На думку Відповідача, Позивачем не надано належних доказів, на яких ґрунтуються позовні вимоги, а відповідно не доведено факт існування заборгованості.

Відповідачем подане клопотання від 17.03.2016 року про зупинення провадження у справі (а.с. 111-112), в обґрунтування якого відповідач посилається на наявність в провадженні господарського суду Полтавської області справи №917/382/16, предметом розгляду по якій є позовні вимоги ТОВ «Гадячсир» до Приватного акціонерного товариства «Райз-Максимко» про визнання недійсним договору поставки молочної сировини №33-Г від 01.06.2012 року.

Судом приймається до уваги, що нормами діючого законодавства України встановлена презумпція правомірності правочину.

Відповідно до ч.1 ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Враховуючи наявність вказаної презумпції, розгляд господарським судом справи про визнання недійсним договору поставки молочної сировини №33-Г від 01.06.2012 року не є обставиною, яка свідчить про неможливість розгляду даної справи до вирішення по суті справи №917/382/16, в звязку з чим заявлене клопотання є необґрунтованим і задоволенню не підлягає.

Крім того, судом приймається до уваги, що відповідачем оспорюється дійсність Договору поставки молочної сировини №33-Г від 01.06.2012 року з підстав перевищення своїх повноважень особою, яка підписала вказаний договір зі сторони ТОВ «Гадячсир» в 2012 році. При цьому, матеріали справи свідчать про те, що відповідний позов був поданий відповідачем до суду 12.03.2016р., тобто за 7 днів до закінчення продовженого на 15 днів строку розгляду даної справи.

Відповідно до ч.1 ст.4 ГПК України господарський суд вирішує господарські спори на підставі Конституції України, цього Кодексу, інших законодавчих актів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Застосовуючи згідно з ч. 1 ст. 4 ГПК України, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи частину 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» («Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain») від 07.07.1989 р.).

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 -69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Таким чином, суд вважає, що подане відповідачем клопотання фактично спрямоване на затягування судового процесу.

За таких обставин, клопотання про зупинення провадження у справі відхиляється судом як необґрунтоване.

В той же час, за наявності судового рішення, що набрала законної сили, про визнання недійсним договору поставки молочної сировини №33-Г від 01.06.2012 року, який є підставою позовних вимог по даній справі, відповідач буде мати можливість подання заяви про перегляд прийнятого по справі рішення за нововиявленими обставинами в порядку ст.112 ГПК України.

Суд надав можливість учасникам судового процесу реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень. Обставин, які б перешкоджали розглянути спір у даному судовому засіданні, судом не виявлено, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 ГПК України, суд здійснює розгляд справи за наявними в ній матеріалами згідно статті 75 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи та оцінивши подані докази, суд встановив:

01 червня 2012 року між Приватним акціонерним товариством «Райз-Максимко» (позивач, постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Гадячсир» (відповідач, покупець) було укладено договір поставки № 35-Г ( а.с.13-15, далі Договір).

Відповідно до п.1.1. Договору постачальник зобов'язався систематично передавати у власність покупця молочну сировину (молоко коровяче незбиране, яке піддавалося попередній фізичній обробці (фільтрації, охолодженню), далі за текстом молоко, а покупець зобовязався приймати й оплачувати молоко на умовах та в порядку визначеному цим договором.

Кількість молока зазначається в спеціалізованій товарній накладній на перевезення молочної сировини за формою-1 ТН (МС), затвердженого наказом Міністерства аграрної політики України № 176 від 01 липня 2002 року (далі за текстом Товарна накладна), ціна - у протоколах погодження цін (додаток №1), які після погодження ( в порядку передбаченому цим договором), належного оформлення та підписання сторонами, є невід'ємною частиною даного договору (п. 1.2. Договору).

Згідно пункту 2.2. Договору право власності на молоко переходить до покупця з моменту його приймання і визначається датою підписання представником Покупця товарної накладної крім випадку виявлення Покупцем невідповідності молока вимогам ДСТУ 3662-97, діючим в Україні стандартам, а також ветеринарним та санітарним вимогам.

На кожну партію молока Постачальник зобовязаний надати Покупцю наступні супровідні документи: - товарно-транспортну накладну Ф1-ТН, спеціалізовану товарну накладну формою №1-ТН(МС), оформлені відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема, із заповненням в них усіх реквізитів щодо кількості та якості молока; - видаткову накладну; - податкову накладну; ветеринарне свідоцтво (Ф2), яке надається Постачальником Покупцю на заплановану кількість молока, що передаватиметься у власність Покупця, на кожний місяць не пізніше 3 числа поточного місяця (п. 2.3. Договору).

Пунктом 2.5. Договору визначено, що не пізніше 3-го числа місяця наступного за звітним покупцем, на підставі товарних накладних на перевезення молочної сировини, виписується приймальна квитанція за формою № З-ПК (МС), в якій вказується кількість та вартість молочної сировини.

Кінцеве (остаточне) приймання, оприбуткування та оплата молока здійснюється покупцем відповідно до кількісних та якісних показників, що зазначаються останнім в товарній накладній в графі «Прийнято» при прийманні молока на власному складі (п. 3.3. Договору).

Ціна на молоко встановлюється в національній валюті України гривні, та погоджується Сторонами шляхом підписання Протоколу погодження цін (Додаток №1), який є невідємною частиною цього Договору (п. 5.1. Договору).

В пункті 5.4. Договору сторони визначили, що покупець проводить оплату за придбане молоко у безготівковому порядку шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Постачальника протягом 10 (десяти) банківських днів з моменту переходу права власності на молоко.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказує на те, що ним на виконання умов договору в період з 10 вересня 2015 року по 20 січня 2016 року передавався відповідачу товар на загальну суму 8 468 554,89 грн., оплату якого відповідач здійснив частково, залишок суми основного боргу складає 4 241 369,09 грн. Заборгованість ТОВ «Гадячсир» перед ПрАТ «Райз-Максимко» за видатковою накладною № 356 від 10.09.2015 року, видатковою накладною № 357 від 20.09.2015 року, видатковою накладною № 379 від 30.09.2015 року, видатковою накладною № 397 від 10.10.2015 року, видатковою накладною № 398 від 20.10.2015 року погашена в повному обсязі, тому позовні вимоги про стягнення боргу за ними не висуваються, а прострочена заборгованість по оплаті товару, переданого за вказаними накладними є підставою для стягнення 3% річних та штрафу.

Ухвалою про порушення провадження у справі від 06.01.2016 року на сторони покладався обов'язок здійснити звірення взаємних розрахунків стосовно заборгованості, яка є предметом спору. 29.02.2016 року позивач надіслав відповідачу акт звірки взаємних розрахунків, який отриманий відповідачем 02.03.2016 року. Докази відправки акту звірки та його отримання в матеріалах справи (а.с. 105), факт отримання зазначеного відправлення відповідачем не заперечується, проте відповідач участі у звірці не прийняв. Не була звірка проведена не дивлячись і на повторні вказівки суду в засіданнях (протоколи судових засідань від 03.03.2016 року, від 17.03.2016 року, а.с. 110, 125). Будь-яких пояснень щодо неприйняття участі у звірці відповідачем не надано. Невиконання вимог суду потягло за собою винесення судом окремої ухвали для вжиття керівником ТОВ «Гадячсир» необхідних заходів для усунення виявлених недоліків.

За таких обставин, в звязку з ненаданням відповідачем свого контррозрахунку розміру заявлених вимог, а також відсутності підписаного акту звірки розрахунків сторін, при вирішенні спору судом приймаються до уваги надані позивачем розрахунки суми боргу, наявні у справі платіжні доручення про часткову оплату товару та докази поставки товару.

В період з 10 вересня 2015 року по 20 січня 2016 року на виконання Договору № 33-Г від 01.06.2012 року ПрАТ «Райз-Максимко», як постачальником за Договором, передавався ТОВ «Гадячсир», як покупцю за Договором, товар (молоко) на загальну суму 8 468 554,89 грн.

Факт передачі товару саме за цим Договором поставки в розмірі 8 468 554,89 грн. підтверджується наступними доказами:

1) видатковими накладними:

- видаткова накладна № 356 від 10.09.2015 року на суму 762 736,73 грн. (оплачена повністю) (а.с. 17);

- видаткова накладна № 357 від 20.09.2015 року на загальну суму 722823,05 грн. (оплачена повністю) (а.с. 17);

- видаткова накладна № 379 від 30.09.2015 року на загальну суму 966 036,65 грн. (оплачена повністю) (а.с. 18);

- видаткова накладна № 397 від 10.10.2015 року на загальну суму 684 578,31 грн. (оплачена повністю) (а.с. 21);

- видаткова накладна № 398 від 20.10.2015 року на загальну суму 710 566,37 грн. (оплачена повністю) (а.с. 21);

- видаткова накладна №421 від 31.10.2015 року на суму 815 474,65 грн., яка оплачена відповідачем частково і заборгованість по ній становить 168057,03 грн. (а.с. 22);

- видаткова накладна №440 від 10.11.2015 року на суму 778215,55 грн. (а.с. 25);

- видаткова накладна №444 від 20.11.2015 року на суму 777 725,21 грн. (а.с. 25);

- видаткова накладна №466 від 30.11.2015 року на суму 805 232,99 грн. (а.с. 26);

- видаткова накладна № 479 від 10.12.2015 року на суму 888 726,27 грн. (а.с. 26);

- видаткова накладна № 494 від 20.12.2015 року на суму 630 041,70 грн. (а.с. 66);

- видаткова накладна №13 від 10.01.2016 року на суму 42 095 ,63 грн. (а.с. 66);

- видаткова накладна №23 від 20.01.2016 року на суму 151 274,78 грн. (а.с.80).

Товар отримувався відповідачем без будь-яких зауважень щодо його кількості, якості чи ціни.

2) приймальними квитанціями:

- №130 від 31.10.2015 року за період з 01.10.2015 року до 31.10.2015 року на загальну суму 2 210 619,33 грн. (а.с. 20);

- №126 від 30.11.2015 року за період з 01.11.2015 року до 30.11.2015 року на загальну суму 2 361 173,75 грн. (а.с. 24);

- №122 від 31.12.2015 року за період з 01.12.2015 року до 31.12.2015 року на загальну суму 1 518 767 ,97 грн. (а.с. 141);

- №113 від 31.01.2016 року за період з 01.01.2016 року до 31.01.2016 року на загальну суму 193 370,41 грн.(а.с. 139).

В приймальних квитанціях відповідачем зазначені кількість, якість та загальна вартість прийнятого від позивача молока у відповідному місяці.

3) Довіреностями на отримання товару уповноваженою особою відповідача на імя ОСОБА_3:

- від 01.10.2015 року №1382 (а.с. 23);

- від 01.11.2015 року № 1476 (а.с. 27);

- від 01.12.2015 року № 1607 (а.с. 140).

4) Спеціалізованими товарними накладними:

- від 10.01.2016 року (а.с. 131);

- від 20.01.2016 року (а.с. 131);

- від 08.01.2016 року (а.с. 132).

В зазначених спеціалізованих товарних накладних містяться підписи представників постачальника (позивача) та покупця (відповідача).

Планову закупівельну ціну сторони узгоджували в протоколах погодження цін:

- протокол від 13.10.2015 року про встановлення ціни з 13.10.2015 року (а.с. 142);

- протокол від 30.10.2015 року про встановлення ціни з 01.11.2015 року (а.с. 143);

- протокол від 10.11.2015 року про встановлення ціни з 12.11.2015 року (а.с. 144);

- протокол від 18.11.2015 року про встановлення ціни з 20.11.2015 року (а.с. 145);

- протокол від 26.11.2015 року про встановлення ціни з 01.12.2015 року (а.с. 146).

Протоколи підписані та завірені печатками уповноваженими представниками сторін.

При прийнятті рішення зі спору суд виходив з наступного.

Згідно ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). Відповідно ст.631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права та виконати обов'язки відповідно до договору.

Між сторонами по справі виникли зобов'язання з договору поставки, згідно якого, в силу ст.712 ЦК України, продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частини перша та шоста статті 265 ГК України передбачають, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Згідно норм цивільного та господарського законодавства договір купівлі-продажу є оплатним, тобто при набуванні речі у власність, покупець сплачує продавцеві вартість (ціну) речі, яка обумовлена договором, зобов'язуючим, що обумовлено взаємним виникненням у кожної із сторін прав та обов'язків, а саме, зобов'язання продавця передати покупцю річ та право вимоги оплати і зобов'язання покупця сплати вартість отриманої речі та право її вимоги.

Отже, змістом договору купівлі продажу є ті умови, з приводу яких сторони досягли згоди.

За змістом ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити продукцію (товар) після його прийняття або прийняття товарно-розпорядчих документів на нього, якщо договором чи товарно-розпорядчими документами не визначено іншого строку оплати.

У відповідності до ст. 509 ЦК України, ст. 173 ГК України, в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій. а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК, ст. 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідач, підписавши видаткові накладні за Договором поставки товару №33-Г від 01.06.2012 року, приймальні квитанції та видавши довіреності взяв на себе зобов'язання з оплати товару, які виконав частково. На момент розгляду справи зобов'язання відповідача в частині 4 241 369,09 грн. не виконані. Доказів оплати боргу в повному обсязі матеріали справи не містять.

Стосовно заперечень відповідача, викладених у відзиві на позов, судом приймається до уваги наступне.

Відповідач у відзиві та його представник в судовому засіданні не заперечує факт отримання від позивача товару (молока) в обсягах та за ціною, визначених позивачем в позовній заяві.

Заперечення відповідача проти позову ґрунтуються на положеннях п.2.4 Договору, відповідно до якого у випадку якщо постачальник своєчасно не надасть покупцю документи (всі разом або будь-який з них окремо), що зазначені в п. 2.3. цього Договору, або надасть зазначені документи (всі разом або будь-який з них окремо) неналежно оформленими, то в цьому випадку покупець має право призупинити оплату молока згідно п. 5.4. цього Договору до моменту надання постачальником належним чином оформлених документів, зазначених в п. 2.3. цього Договору.

Також відповідач вважає, що він мав право відповідно до ч.3 ст.538 ЦК України зупинити виконання свого обовязку по оплаті до моменту передачі позивачем документів, визначених п.2.3 Договору.

Суд звертає увагу, що посилаючись на ненадання позивачем документів, визначених п.2.3 Договору, позивач не зазначає, які саме документи та по відношенню до якої саме партії товару не були надані.

Посилання відповідача у відзиві на позов на ненадання позивачем спеціалізованих товарних накладних за формою №1-ТН(МС) є необґрунтованим. Оригінали зазначених накладних за спірний період (жовтень 2015р. січень 2016р.) були надані представником позивача та оглянуті в судовому засіданні 21.03.2016р. за участю представників сторін (протокол судового засідання від 21.03.2016р., а.с. 147). В зазначених спеціалізованих товарних накладних, як встановлено судом, містяться підписи представників постачальника (позивача) та покупця (відповідача).

Позивачем були надані суду також протоколи погодження цін (додаток №1 до Договору) (а.с142 - 146).

Відповідач не посилається у відзиві на позов на те, що вартість поставленого товару, відображена у видаткових накладних та у приймальних квитанціях за формою №3-ПК(МС) не відповідає ціні, визначеній відповідно до договору. При цьому визначена в приймальних квитанціях середня закупівельна ціна на 1 кг є нижчою за ціну, визначену в додатку №1 до Договору.

Судом приймається до увагу, що відповідно до п.5.4 Договору строк оплати за придбане молоко починає свій перебіг з моменту переходу права власності на молоко.

Відповідно до п.2. 2 Договору, такий момент співпадає з моментом підписання представником покупця саме товарної накладної. В п.1.2 договору сторони визначили, що під товарною накладною слід розуміти саме спеціалізовану товарну накладну.

За таких обставин, оскільки факт підписання сторонами відповідних спеціалізованих товарних накладних був встановлений судом, у відповідача виникло зобовязання по оплаті.

Судом також приймається до уваги, що форма спеціалізованої товарної накладної Форма-1 ТН (МС), яка була затверджена наказом Міністерства аграрної політики України №176 від 01.07.2002р., а в подальшому наказом Міністерства аграрної політики України від 01.12.2015р. №457, не містить в собі відомостей про вартість молочної сировини, а лише відомості про її кількість (масу) та якість.

Фактична вартість переданого позивачем товару (молока) була визначена сторонами у видаткових накладних та у приймальних квитанціях (а.с. 16-26, 62-66, 139, 141), при цьому видаткові накладні за вересень-грудень 2015р. підписані представником відповідача, підпис засвідчений печаткою.

Як свідчать пояснення представника позивача в судовому засіданні, передані відповідачу видаткові накладні №13 від 10.01.2016р. (а.с.66) та №23 від 20.01.2016р. (а.с.80) відповідачем не підписані та повернуті позивачу не були.

Разом з тим, факт передачі товару (молока) за вказаними видатковими накладним підтверджується спеціалізованими товарними накладними за січень 2016р. (а.с. 131-132), оглянутими в судовому засіданні, та не заперечується відповідачем.

Згідно з п.2.5 договору не пізніше 3-го числа місяця, наступного за звітним, Покупцем, на підставі товарних накладних на перевезення молочної сировини, виписується приймальна квитанція за формою № З-ПК (МС), в якій вказується кількість та вартість молочної сировини.

Покупцем (відповідачем) виписані приймальні квитанції, в яких зазначені кількість, якість та загальна вартість прийнятого від позивача молока у відповідному місяці. Зазначені приймальні квитанції № 113 від 31.01.2016 року (а.с.139.), № 141 від 31.12.2015 року (а.с. 141) підписані керівником відповідача ОСОБА_4, повноваження якого підтверджується витягом є Єдиного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (а.с. 97-98).

За таких обставин, відповідачем в особі керівника фактично погоджені обсяги та вартість товару, отриманого від позивача у спірному періоді (вересень 2015р. січень 2016р.).

Оскільки, відповідно до п.2.5 договору, приймальні квитанції складаються саме покупцем (відповідачем) на підставі товарних накладних, підписанням зазначених приймальних квитанції відповідач в особі керівника узгодив вартість та кількість переданого позивачем товару у відповідному періоді.

Посилання відповідача на наявність підстав для призупинення оплати отриманого товару в звязку з ненаданням позивачем в повному обсязі документів, передбачених п.2.3 договору, з посиланням на ч.3 ст.538 ЦК України визначається судом необґрунтованим.

По-перше, відповідач не зазначив, які саме документи та відносно якої саме партії товару не були надані.

По-друге, до спірних правовідносин підлягає застосування не загальна норма викладена в ст.. 538 ЦК України, а ст. 666 ЦК України, якою встановлені правові наслідки невиконання продавцем обов'язку передати приналежності товару та документи, що стосуються товару.

Відповідно до ч.1 ст.666 ЦК України якщо продавець не передає покупцеві приналежності товару та документи, що стосуються товару та підлягають переданню разом з товаром відповідно до договору купівлі-продажу або актів цивільного законодавства, покупець має право встановити розумний строк для їх передання.

Ч.2 чт.666 ЦК України передбачає якщо приналежності товару або документи, що стосуються товару, не передані продавцем у встановлений строк, покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу та повернути товар продавцеві.

Відповідач не надав суду доказів встановлення позивачу строку для передання документів, визначених п.2.3 Договору та доказів направлення відповідного повідомлення про встановлення такого строку.

В той же час, п.2.3 Договору конкретний строк для передачі зазначених документів не встановлений.

П.2.4 надає відповідачу право на призупинення оплати лише в разі, якщо постачальник не надав вказані документи своєчасно.

За відсутності домовленості сторін щодо встановлення зазначеного строку, прострочення з боку постачальника (позивача) свого обовязку щодо надання відповідних документів може мати місце лише в разі встановлення такого строку покупцем (відповідачем) відповідно до вимог ч.2 ст.530 ЦК України, ч.1 ст.666 ЦК України.

Додане до відзиву на позов повідомлення відповідача, датоване 03.07.2015р. (а.с. 121) не може стосуватися поставок молока, які здійснювалися у спірному періоді (вересень 2015р. січень 2016р.).

Посилання у вказаному листі на можливе призупинення оплати в майбутньому без додаткових повідомлень суперечить зазначеним вище нормам ч.2 ст.530 ЦК України, ч.1 ст.666 ЦК України.

Відповідно до ст.546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі (ст.547 ЦК України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ст.549 ЦК України). Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ст.551 ЦК України).

Відповідно до пункту 6.2 Договору у випадку якщо заборгованість з оплати молока (п. 5.4 цього договору) становить 10 (календарних) днів і більше, покупець зобов'язаний сплатити постачальнику штраф у розмірі 1 (одного) % від суми боргу.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

На підставі вищевикладеного позивачем нараховано відповідачу:

- штраф в сумі 59 511,84 грн., з розрахунку 5 951 183,52 грн. (сума заборгованості поставленого та не оплаченого товару згідно умов договору за період з 01.09.2015 року по 20.11.2015 року) х 1%;

- 3% річних в сумі 15819,92 грн. за періоди (розрахунок в матеріалах справи, а.с. 7-8): з 25.09.2015 року по 05.11.2015 року (за видатковою накладною №356 від 10.09.2015 року); з 03.10.2015 року по 12.11.2015 року (за видатковою накладною №357 20.09.2015 року); з 16.10.2015 року по 19.11.2015 року (за видатковою накладною №379 від 30.09.2015 року); з 25.10.2015 року по 02.12.2015 року (за видатковою накладною №397 від 10.10.2015 року); з 04.11.2015 року по 18.12.2015 року (за видатковою накладною №398 від 20.11.2015 року); з 14.11.2015 року по 18.12.2015 року (за видатковою накладною №421 від 31.10.2015 року); з 25.11.2015 року по 18.12.2015 року (за видатковою накладною №440 від 10.11.2015 року); з 05.12.2015 року по 18.12.2015 року (за видатковою накладною №444 від 20.11.2015 року); з 15.12.2015 року по 18.12.2015 року (за видатковою накладною №466 від 30.11.2015 року).

Приймаючи до уваги, що судом встановлено прострочення відповідачем грошового зобовязання, вимоги позивача про стягнення 3% річних суд визнає правомірними та такими, що підлягають задоволенню в межах заявлених сум, оскільки при перевірці їх розміру та правильності нарахування судом не було виявлено завищення з боку позивача.

Перевірка правильності розрахунку 3% річних проводилася за допомогою калькулятора підрахунку заборгованості та штрафних санкцій інформаційної системи «Ліга. Закон».

Вимоги про стягнення штрафу суд визнає правомірними та такими, що підлягають задоволенню повністю.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В силу вказаної норми предметом доказування є обставини, які свідчать про дійсні права та обов'язки сторін у справі та складаються з фактів, якими позивач обґрунтовує підстави позову, та фактів, якими відповідач обґрунтовує заперечення проти позову.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст.34 ГПК України).

Частиною 1 ст.43 ГПК України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, а згідно ч. 2 цієї ж статті ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно положень ст. 4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, враховуючи, що позивач взяті на себе зобов'язання виконав належним чином, поставивши відповідачу товар в період з 10.09.2015 року по 20.01.2016 року на загальну суму 8 468 554,89 грн. за договором №33-Г від 01.06.2012 року, тоді як відповідач коштів за товар не сплатив, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі з покладенням судового збору на відповідача в порядку ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 22, 44, 49, 82-85 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В :

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Гадячсир» (вул. Будька, 47, м. Гадяч, Гадяцький район, Полтавська область, 37300, ) на користь Приватного акціонерного товариства «Райз-Максимко» (юр. адреса: вул. Матросова, 10, м. Червонозаводське, Лохвицький район, Полтавська область, 37240, ): 4 241 369 грн. 09 коп. основного боргу; 59 511 грн.84 коп. штрафу, 15 819 грн. 92 коп. 3% річних; 64 750 грн. 51 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. Видати наказ із набранням рішенням законної сили.

Повне рішення складено 28.03.2016 року

Суддя Пушко І.І.