КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" березня 2016 р. Справа№ 911/4096/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шапрана В.В.

суддів: Андрієнка В.В.

Буравльова С.І.

при секретарі Місюк О.П.

за участю представників:

від позивача - Скляренко О.П.

від відповідача - Назаренко Є.О., Жога М.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю „АСТАТ плюс" на рішення Господарського суду Київської області від 05.11.2015 (cуддя Антонова В.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю „АСТАТ плюс"

до Товариства з обмеженою відповідальністю „ВІО ІНВЕСТ"

про встановлення порядку користування майном,-

за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю „ВІО ІНВЕСТ"

до Товариства з обмеженою відповідальністю „АСТАТ плюс"

про встановлення порядку користування майном,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач за первісним позовом звернувся до Господарського суду Київської області із позовом до відповідача про встановлення порядку користування нежитловим приміщенням. Відповідач, в свою чергу, звернувся до позивача із зустрічним позовом також з вимогою про встановлення порядку користування приміщенням.

Рішенням Господарського суду Київської області від 05.11.2015 в задоволені первісного позову було відмовлено, зустрічний позов залишений без розгляду.

Не погодившись з рішенням Господарського суду Київської області від 05.11.2015, Товариство з обмеженою відповідальністю „АСТАТ плюс" звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення в частині відмовлення у задоволенні первісного позову в повному обсязі та прийняти в цій частині нове рішення, яким первісний позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідно до протоколу про автоматизований розподіл судової справи апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Шапран В.В., судді: Андрієнко В.В., Буравльов С.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 22.01.2016 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю „АСТАТ плюс" прийнято до провадження та призначено до розгляду на 23.02.2016.

В судовому засідання 23.02.2016 по справі оголошено перерву відповідно до ст. 77 ГПК України до 24.03.2016.

В призначене судове засідання 24.03.2016 з`явилися представник позивача та відповідача та надали усні пояснення стосовно предмету спору.

Апеляційний господарський суд, розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, дослідивши наявні матеріали справи, встановив наступне:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Астат Плюс" є власником ? частки нежитлового приміщення торгівельно-побутового центру, загальною площею 1717,1 кв.м., розташованого за адресою Київська область, Києво-Святошинський район, м. Вишневе, вул. Машинобудівників, буд. 11а, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 08.10.2009 та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно за номером 24094421 від 09.10.2009.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Віо Інвест" є власником ? частки нежитлового приміщення торгівельно-побутового центру, загальною площею 1717,1 кв.м., розташованого за адресою Київська область, Києво-Святошинський район, м. Вишневе, вул. Машинобудівників, буд. 11а, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 08.10.2009 та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно за номером 24094482 від 09.10.2009.

ТОВ "Астат Плюс" та ТОВ "Віо Інвест" володіють вищезазначеним нежитловим приміщенням на праві спільної часткової власності без виділення часток в натурі.

Позивач, звертаючись із первісним позовом до суду, мотивував свої вимоги тим, що оскільки вони з відповідачем не можуть домовитися в добровільному порядку про спосіб користування нежитловим приміщенням, він має право на судовий захист свого права, а тому пропонує встановити наступний порядок користування нежитловим приміщенням:

- групи нежитлових приміщень розташованих на 1-му поверсі - частини приміщення №1 площею 476,5 кв. м.; приміщень №№ 2 - 4; 6 - 11; 12 -16, 19 загальною площею на першому поверсі 593,2 кв. м.; розташованих на 2-му поверсі - №№ 25; 27 - 32 загальною площею на другому поверсі 152,6 кв. м.; розташованих на 3-му поверсі - №38 площею 29,3 кв. м.; загальною площею на третьому поверсі 29,3 кв. м., надаються у користування Товариству з обмеженою відповідальністю "Астат Плюс" (загальна площа яких становить 775,1 кв. м.);

- групи нежитлових приміщень розташованих на 1-му поверсі - №№ 17 - 18; 20 - 21 загальною площею по першому поверху 57,4 кв. м.; розташованих на 2-му поверсі - частина приміщення №22 площею 7 кв. м.; приміщень №№ 23; 24; 33; 34 загальною площею по другому поверху 415,5 кв. м.; розташованих на 3-му поверсі - частини приміщень №35 площею 11,5 кв. м.; приміщень №№ 36; приміщення №39, приміщень №№40-45; загальною площею по третьому поверху 302,2 кв. м., надаються в користування Товариству з обмеженою відповідальністю "Віо Інвест" (загальна площа яких становить 775,1 кв. м.);

- частина приміщення №1 площею 14,5 кв. м.; приміщення № 5 площею 14,5 кв. м.; частина приміщення №22 площею 44,6 кв. м.; приміщення № 26 площею 40 кв. м.; частина приміщення №35 площею 34,6 кв. м.; приміщення №37 площею 18,7 кв. м. залишити в загальному користуванні Товариства з обмеженою відповідальністю "Астат Плюс" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Віо Інвест".

Відповідач, заперечуючи проти заявлених позовних вимог, подав зустрічну позовну заяву, якою також просить встановити порядок користування нежитловим приміщенням, який значно відрізняється від запропонованого позивачем, зазначаючи при цьому, що за порядком, запропонованим позивачем, у користування останнього залишаються найбільш економічно вигідні приміщення, чим порушуються його права як співвласника приміщень.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст. 329 ЦК юридична особа публічного права набуває право власності на майно, передане їй у власність, та на майно, набуте нею у власність на підставах, не заборонених законом.

Статтею 355 Цивільного кодексу України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Відповідно до ст. 356 ЦК власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Суб'єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади.

Згідно ч. 1, 2 ст. 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна.

Відповідно до ст. 358 Цивільного кодексу України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов'язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Учасники права спільної часткової власності, як і індивідуальні власники, наділяються правами володіння, користування та розпорядження майном. Але оскільки право кожного співвласника не обмежується якоюсь чітко визначеною частиною, а поширюється на усе спільне майно, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою, порядок вираження якої законом не встановлено.

Тому способи вираження цієї згоди можуть бути різними, наприклад - у формі письмового договору, у формі надання доручення одному зі співласників чи іншій особі.

Інститутом, що дозволяє кожному співвласникові розширити обсяг повноважень щодо своєї частки, залишаючись при цьому співвласником, є домовленість про порядок володіння та користування майном.

Така домовленість оформляється договором. З огляду на відсутність спеціальних норм при вирішенні питання про належну форму договору про визначення порядку володіння та користування спільним майном слід керуватися загальними положеннями про форму правочину (ст. ст. 205 - 210 ЦК) та форму договору (ст. 639 ЦК).

У випадку не досягнення такої згоди, співвлісники мають право згідно ч. 3 ст. 358 Цивільного кодексу України вимагати надання у володіння та користування конкретної частини майна в натурі.

29.10.2002 рішенням Вишневої міської ради Києво-Святошинського району було попередньо погоджено місцезнаходження земельної ділянки під будівництво торгівельно-побутового центру міні комплексу по вул. Машинобудівників, площею 300 кв.м.

16.09.2003 рішенням Вишневої міської ради Києво-Святошинського району було попередньо погоджено місцезнаходження земельної ділянки під будівництво торгівельно-побутового центру міні комплексу по вул. Машинобудівників, площею 300 кв.м. та додатково 800 кв.м.

02.12.2004 рішенням Вишневої міської ради Києво-Святошинського району було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в довгострокове користування на умовах оренди та надання її під будівництво побутово-торгівельного комплексу по вул. Машинобудівників у м. Вишневе.

31.10.2006 рішенням Вишневої міської ради Києво-Святошинського району було затверджено проект та надано дозвіл позивачу на проведення будівельних робіт по будівництву торгово-побутового центру.

27.02.2008 між позивачем та відповідачем був укладений договір № 08-02- 27/2 про пайову участь у будівництві торгівельно-побутового центру, розташованого в м. Вишневе по вул. Машинобудівників, 11-а.

Предметом даного договору була пайова участь позивача та відповідача у будівництві торгівельно-побутового центру площею 1920,6 м.кв., розташованого в м. Вишневе по вул. Машинобудівників, 11-а.

24.07.2009 Інспекцією ДАБК у Київській області позивачу (на підставі акта готовності об'єкта до експлуатації від 24.07.2014) було видано Свідоцтво № 10000021 про відповідність збудованого об'єкта, в м. Вишневе по вул. Машинобудівників, 11-а, проектній документації, вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил та було підтверджено його готовність до експлуатації.

28.07.2009 між позивачем та відповідачем був укладений акт розподілу об'єкту будівництва, згідно якого кожна із сторін отримала у власність 50% від основної площі об'єкту.

Позивач, обґрунтовуючи визначений ним порядок розподілу нежитлових приміщень, що надаються в користування кожному співвласнику, зазначає, що з квітня 2004 року по грудень 2007 року позивачем здійснювалися наступні дії: проектування, замовником якого був саме позивач, розміщення на об'єкті необхідних позивачу приміщень, а саме: магазин продовольчих та промислових товарів, аптека, кафе-бар, перукарня, косметологічний кабінет та пункт хімчистки; виконання підготовчих робіт; виконання будівельних робіт: прокладка комунікацій, фундаментні та монолітно каркасні бетонні роботи.

30.09.2007 між позивачем та Приватним підприємством "Квартал-Економ- Магазин" був укладений договір про наміри.

Відповідно до умов договору про наміри позивач зобов'язувався відповідно до побажань та проектної документації ПП "Квартал-Економ-Магазин" збудувати торгівельні площі розміром 650 кв.м. на першому поверсі будівлі торгівельно-побутового центру в м. Вишневе по вул. Машинобудівників, 11-а та передати дані площі в оренду ПП "Квартал-Економ-Магазин".

Між позивачем та ПП "Квартал-Економ-Магазин" було погоджено всю необхідну документацію, яка влаштовувала сторони, та почалося будівництво Позивачем торгівельних площ для ПП "Квартал-Економ-Магазин" розміром 650 кв.м. на першому поверсі будівлі торгівельно-побутового центру.

Суд першої інстанції, постановляючи оскаржуване рішення, мотивував відмову у задоволені позовних вимог тим, що нормами чинного Господарського та цивільного кодексів України не передбачено такого способу захисту порушеного права, як встановлення порядку користування приміщенням, проте, колегія суддів не погоджується із такою позицією суду, та вважає, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню з інших підстав.

Як вбачається із наявних матеріалах справи письмових пояснень, між позивачем та відповідачем відбувався досудовий процес урегульовані порядку користування нежитловим приміщенням, що знаходиться у спільній власності обох.

Зокрема, 22.06.2015 позивачем на адресу відповідача був направлений лист та проект договору про порядок володіння та користування спільним майном.

Відповідно до вказаного листа, позивач просив відповідача надати згоду на укладання договорів оренди та запропонував укласти договір про порядок володіння та користування нежитловим приміщенням.

Відповідач, своїм листом № 15.07-29/2 від 29.07.2015 повідомив позивача про те, що умови, викладені ним в договорі про порядок володіння та користування майном є неприйнятним для нього та економічно не вигідним.

В свою чергу, відповідач за первісним позовом, зважаючи на те, що його основною діяльністю є передача в оренду та експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна, також звертався до позивача з листом, яким запропонував укласти договір оренди на належну відповідачку частку торгівельного центру, проте така пропозиція не була прийнята позивачем.

Отже, на даний час вбачається, що сторонами не досягнуто добровільної згоди щодо порядку користування належним їм майном, оскільки відповідач не приймає варіант, запропонований позивачем, а позивач - варіант відповідача.

В той же час, колегія суддів вважає за необхідне зазначити проте, що ставлячи позовні вимоги та визначаючи на власний розсуд номери приміщень, що передаються в користування йому, відповідача та залишаються у спільному користування, зазначив, що відповідачу за первісним позовом передається частина приміщення № 22, розташованого на 2-му поверсі та частина приміщення № 35, розташована на третьому поверсі, і в той же час, зазначає, що частина вказаних приміщень (№22 та 35) також залишаються у спільному користуванні обох власників.

Тобто в даному випадку порушується право відповідача на вільне розпорядження, володіння та користування належним йому майном, оскільки позивач, за його варіантом, має також право на користування приміщеннями, що пропонує виділити відповідачу.

Також, як вбачається з пояснень представників, наданих в судовому засіданні при розгляді апеляційної скарги, на даний час між ними встановлений інший порядок користування спільним майном, а у випадку затвердження варіанта, запропонованого позивачем, буде змінений порядок користування, що на думку, відповідача, погіршить його становище як власника та може призвести до збитків у господарській діяльності.

Згідно ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Стаття 15 Цивільного кодексу України встановлює, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а стаття 16 встановлює способи захисту цивільних прав та інтересів. Ними можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

В свою чергу, статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемляють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

Враховуючи все зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги ТОВ «Астат Плюс» не підлягають задоволенню, з огляду на недоведеність позивачем суду обґрунтованості, доцільності та законності встановлення порядку користування спірним нежитловим приміщенням, в варіанті запропонованим останнім, згідно якого б не відбувалось порушення прав відповідача як законного власника таких приміщень.

Статтею 33 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Всі доводи, викладені позивачем в апеляційній скарзі спростовуються всім вище зазначеним, оскільки вони повністю співпадають із доводами, викладеними в позовній заяві.

Відтак, сторони звертаючись до суду повинні враховувати те, що визначення та наповнення доказової бази переданого на розгляд суду спору покладаються саме на сторони, а не на суд. Суд вирішує спір на підставі поданих та витребуваних в порядку ст. 38 ГПК України сторонами доказів.

Щодо заявленого зустрічного позову, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про необхідність залишення його без розгляду, з урахуванням наступного.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 81 Господарського процесуального кодексу України господарський суд залишає позов без розгляду, якщо у провадженні господарського суду або іншого органу, який діє в межах своєї компетенції, є справа з господарського спору між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав.

Як вбачається з матеріалів спарви 09.10.2015 ТОВ "Віо Інвест" подало зустрічну позовну заяву (вх. 23855/15 від 09.10.2015) по справі №911/4096/15, відповідно до якої просило встановити порядок користування та володіння нежитловими приміщеннями.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 12.10.2015 зустрічну позовну заяву ТОВ "Віо Інвест" прийнято до розгляду у справі № 911/4096/15.

В той же час, 08.09.2015 ТОВ "Віо Інвест" звернулось до Господарського суду Київської області з позовною заявою до ТОВ "Астат Плюс" про встановлення порядку користування та володіння вищезазначеними нежитловими приміщеннями.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 14.09.2015 порушено провадження у справі №911/4162/15 за позовом ТОВ "Віо Інвест" до ТОВ "Астат Плюс" про встановлення права користування нежитловим приміщенням.

Подана ТОВ "Віо Інвест" зустрічна позовна заява у справі № 911/4096/15 є ідентичною позовній заяві у справі № 911/4162/15, а саме: спір у справі №911/4162/15 виник між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав.

Крім того, на момент прийняття зустрічної позовної заяви у справі № 911/4096/15 (ухвала Господарського суду Київської області від 12.10.2015), позовна заява ТОВ "Віо Інвест" вже перебувала на розгляді суду у справі № 911/4162/15.

Відповідно до п.12 Постанови пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 17.05.2011 «Про деякі питання застосування розділу ХІІ Господарського процесуального кодексу України» не підлягає скасуванню судове рішення, якщо апеляційною інстанцією буде з'ясовано, що його резолютивна частина є правильною, хоча б відповідні висновки місцевого господарського суду й не були належним чином обґрунтовані у мотивувальній частині рішення. Водночас апеляційний господарський суд у мотивувальній частині своєї постанови не лише вправі, а й повинен зазначити власну правову кваліфікацію спірних відносин та правову оцінку

обставин справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю „АСТАТ плюс" не підлягає задоволенню, а рішення суду не підлягає зміні.

Зважаючи на те, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю „АСТАТ плюс" залишається без задоволення, судові витрати, відповідно до ст. 49 ГПК України, покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю „АСТАТ плюс" залишити без задоволення, рішення Господарського суду Київської області від 05.11.2015 у справі № 911/4096/15- без змін.

Матеріали справи № 911/4096/15 повернути до Господарського суду Київської області.

Головуючий суддя В.В. Шапран

Судді В.В. Андрієнко

С.І. Буравльов