КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" березня 2016 р. Справа№ 910/10308/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Отрюха Б.В.

Михальської Ю.Б.

за участю представників сторін:

від Прокуратури: м. Києва Колодяжна А.В.

від позивача - 1: Теренчук Р.В. - представник

від позивача - 2: Єленіна С.М. - представник, Борисенко Д.В. - представник

від відповідача - 1: Вага Ю.В. - представник

від відповідача - 2: Чижик В.М. - представник

від відповідача- 3: Метенко Т.І. - представник

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Заступника прокурора міста Києва

на рішення

Господарського суду міста Києва

від 22.06.2015

у справі № 910/10308/15 (суддя Бондарчук В.В.)

за позовом Заступника прокурора міста Києва в інтересах держави в особі Державної служби геології та надр України, Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Надра України"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Голден Деррік", Приватного акціонерного товариства "Девон", Приватного акціонерного товариства "Видобувна компанія "Укрнафтобуріння"

про визнання права власності

ВСТАНОВИВ:

Заступник прокурора міста Києва в інтересах держави в особі Державної служби геології та надр України, Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Надра України" звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Голден Деррік", Приватного акціонерного товариства "Девон", Закритого акціонерного товариства "Видобувна компанія "Укрнафтобуріння" про визнання права власності Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Надра України" на частку у розмірі 35% у спільній частковій власності за договором про спільну діяльність № 1-Д21/008/2000 від 28.11.2000 р. вартістю 13 800 000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що договір купівлі - продажу № 230/12 від 15.05.2012 р. розірвано за рішенням суду, тому власником частки 35 % у праві спільної часткової власності за договором про спільну діяльність є Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Надра України".

30.04.2015 р. представник позивача-2 через відділ документального забезпечення суду подав заяву про зміну предмету позову, відповідно до якої просить суд визнати за Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Надра України" право власності на частку у праві спільної часткової власності (спільному майні учасників) за Договором № 1-Д/008/2000 від 28.11.2000 р. про спільну діяльність на Сахалінському родовищі у розмірі 35%; внести зміни до Договору № 1-Д/008/2000 від 28.11.2000 р. про спільну діяльність на Сахалінському родовищі, виклавши його в новій редакції, запропонованій представником позивача-2.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.06.2015 у задоволенні позову Заступника прокурора міста Києва в інтересах держави в особі Державної служби геології та надр України, ПАТ "Національна акціонерна компанія "Надра України" відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням Заступник прокурора міста Києва звернувся до суду з апеляційною скаргою, просить оскаржуване рішення скасувати, позовні вимоги задовольнити повністю, посилаючись на неповне з»ясування обставин справи, порушення місцевим господарським судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на те, що суд першої інстанції надав перевагу необґрунтованим доводам відповідачів, невірно застосував до спірних відносин вимоги ст.ст. 16, 20, ч. 3-4 сг. 653 ЦК України та безпідставно не застосував приписи ст. 55 Конституції України, ч. 1 ст. 321, ч. 1 ст. 328, ст. 392, ч. 2 ст. 697 ЦК України, що відповідно до вимог ст. 104 ГПК України є підставою для скасування рішення суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні матеріали справи у повному обсязі, перевіривши повноту встановлення обставин справи та їх юридичну оцінку, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, заслухавши пояснення представників сторін, колегія встановила наступне.

28.11.2000р. між Полтавським державним геологічним підприємством "Полтаванафтогазгеологія" ( реорганізовано у Дочірнє підприємство НАК "Надра України" "Полтаванафтогазгеологія") та Закритим акціонерним товариством "Девон" (найменування змінено на Приватне акціонерне товариство "Девон") було укладено договір № 1-Д21/008/2000 про спільну інвестиційну та виробничу діяльність на геологічне вивчення з дослідно-промисловою експлуатацією і промисловою розробкою Сахалінського родовища.

Додатковою угодою до договору від 30.07.2007 № 5 до складу учасників включено Національну акціонерну компанію "Надра України" та викладено договір про спільну діяльність у новій редакції.

Згідно п. 1.1 договору предмет договору є спільна діяльність учасників з метою геологічного вивчення, дослідно-промислової розробки ділянки надр на певній території в межах програми робіт спільної діяльності.

Пунктом 6.1 договору сторони погодили, що внесене учасниками майно, яким вони володіли на праві власності, майно, продукція, створені в результаті спільної діяльності, та одержані від такої діяльності доходи є спільною частковою власністю учасників.

Відповідно до п.п. 4.1, 4.2, 4.3 договору сторони визначили розміри часток учасників у таких пропорціях: ТОВ "Девон" - 60%, НАК "Надра України" - 35% та ДП НАК "Надра України" "Полтаванафтогазгеологія" - 5%.

15.05.2012 р. між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Надра України" (продавець за умовами договору) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Голден Деррік" (покупець за умовами договору) було укладено договір купівлі-продажу № 230/12 частки у праві спільної часткової власності (спільному майні учасників) за договором № 1-Д21/008/2000 від 28.11.2000 р. про спільну діяльність на Сахалінському родовищі, укладеним між Національною акціонерною компанією "Надра України", Дочірнім підприємством Національної акціонерної компанії "Надра України" "Полтавнафтогазгеологія" та Закритим акціонерним товариством "Девон" (з усіма додатками, змінами і доповненнями, додатковими угодами, що є невід'ємною частиною вказаного договору).

Пунктом 1 укладеного договору купівлі-продажу продавець підтвердив, що станом на дату укладення даного договору частка продавця у праві спільної часткової власності (спільному майні учасників) за договором № 1-Д21/008/2000 від 28.11.2000 р. про спільну діяльність (далі - Договір про спільну діяльність) становить 35 %.

Згідно п. 2 договору купівлі-продажу продавець (позивач) передає покупцю (відповідачу), а покупець з дати укладення цього договору набуває право власності на частку продавця у праві спільної часткової власності (спільному майні учасників) за Договором про спільну діяльність у розмірі 35 %.

У зв'язку із укладенням вищевказаного договору купівлі-продажу № 230/12 частки у праві спільної часткової власності за договором №1-Д21/008/2000 від 28.11.2000 р. про спільну діяльність на Сахалінському родовищі Закритим акціонерним товариством "Видобувна компанія "Укрнафтобуріння", Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Надра України", Дочірнім підприємством "НАК "Надра України"Полтавнафтогазгеологія", Закритим акціонерним товариством "Девон", Товариством з обмеженою відповідальністю "Годен Деррік" були внесені зміни до договору про спільну діяльність №1-Д21/008/2000 від 28.11.2000 р. шляхом укладення 15.05.2012 р. додаткової угоди № 8, пунктом 30 якої визначили частки сторін при розподілі прибутку: ТОВ «Голден Деррік» - 20%, ТОВ «Девон» - 40%, ЗАТ «Видобувна компанія «Укрнафтобуріння» - 40%.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 03.11.2014 р. у справі № 910/19411/14 за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Надра України" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Голден Деррік" про розірвання договору було повністю задоволено позов, розірвано договір купівлі-продажу № 230/12 від 15.05.2012 р,. укладений між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Надра України" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Голден Деррік".

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.01.2015 р. рішення Господарського суду міста Києва від 03.11.2014 р. у справі № 910/19411/14 залишено без змін.

Прокурор вважає, що процедура набуття права власності товариством на частку відбулося із значними порушеннями, оскільки зобов'язання між сторонами договору купівлі-продажу в повній мірі не виконано, товариство не сплатило вартість придбаної частки та договір припинив свою дію, у зв'язку із його розірванням у судовому порядку, а тому ПАТ "Національна акціонерна компанія "Надра України" має право повернути собі у власність частку у розмірі 35% у праві спільної часткової власності за договором спільної діяльності на Сахалінському родовищі.

Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Надра України" направлявся лист №92/2/01/13 до відповідачів про внесення змін до договору про спільну діяльність в частині включення компанії до складу учасників із часткою участі 35%, проте у відповідь на зазначене звернення отримано відмову.

Обґрунтовуючи позовні вимоги прокурор зазначає, що частка ПАТ "Національна акціонерна компанія "Надра України" у розмірі 35% у праві спільної часткової власності за договором про спільну діяльність №1-Д21/008/2000 від 28.11.2000 р. не визнається та заперечується відповідачами, а отже право власності останнього підлягає захисту шляхом його визнання.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 03.11.2014 р. у справі №910/19411/14, договір купівлі-продажу №230/12 від 15.05.2012 р. розірвано у судовому порядку.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом договору є продаж частки ПАТ "Національна акціонерна компанія "Надра України" у розмірі 35 % у праві спільної часткової власності (спільному майні учасників) за договором про спільну діяльність №1-Д21/008/2000 від 28.11.2000 р.

Відповідно до ч. 3-4 ст. 653 ЦК України у разі зміни або розірвання договору зобов'язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов'язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо договір змінений або розірваний у зв'язку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору.

Таким чином, норма права, яка регулює наслідки розірвання договору, у тому числі у судовому порядку, передбачає можливість для другої сторони лише відшкодувати завдані збитки, проте не встановлює жодних прав на повернення такого майна, що суттєво відрізняється від наслідків визнання договору недійсним (двостороння реституція).

Аналогічна правова позиція також викладена у постанові Вищого господарського суду України у справі №2-29/4957-2006 від 06.06.2006 р.

Загальними підставами для накладення відповідальності на особу, яка заподіяла збитки, є: настання збитків; протиправна поведінка особи, що заподіяла збитки; безпосередній причинний зв'язок між протиправною поведінкою і настанням збитків; вина.

Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: витрати, які особа зробила для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); витрати, яких особа зазнала у зв'язку із знищенням або пошкодженням речі; витрати, які б особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Предметом спору у даній справі є саме визнання права власності, а не стягнення завданих збитків на користь ПАТ "Національна акціонерна компанія "Надра України".

Виходячи зі специфіки права власності 35 % у праві спільної часткової власності, яка складається із грошових коштів, матеріальних і нематеріальних активів, майнових та немайнових прав, що обліковуються на окремому балансі та відповідно не підлягають державній реєстрації, має посвідчуватися виключно положеннями договору про спільну діяльність №1-Д21/008/2000 від 28.11.2000 р.

Відповідно до ст. 1134 ЦК України внесене учасниками майно, яким вони володіли на праві власності, а також вироблена у результаті спільної діяльності продукція та одержані від такої діяльності плоди і доходи є спільною частковою власністю учасників, якщо інше не встановлено договором простого товариства або законом.

Внесене учасниками майно, яким вони володіли на підставах інших, ніж право власності, використовується в інтересах усіх учасників і є їхнім спільним майном.

Відповідно та Додаткової угоди № 8 від 15.05.2012 після виходу ПАТ "Національна акціонерна компанія "Надра України" із учасників договору про спільну діяльність, у зв'язку з продажем своєї частки, 35%, які належали ПАТ "Національна акціонерна компанія "Надра України", було перерозподілено між «Голден Деррік» - 20%, ПАТ "Девон" - 40%, ПАТ "Видобувна компанія "Укрнафтобуріння" - 40%. Тобто частка 35% у спільній діяльності за договором № 1-Д 21/008/2000 від 28.11.2000р. на даний час за наявності діючої додаткової угоди № 8 до договору, не існує (вона змінилася, оскільки розподілена між учасниками спільної діяльності).

В судовому засіданні представник позивача звернув увагу колегії на постанову Вищого господарського суду України у справі № 910/10304/15 від 24.12.2015р. за аналогічними обставинами між тими ж сторонами, відповідно до якої позов прокурора у аналогічній справі було задоволено.

Колегія погоджується з висновком Вищого господарського суду України про те, що право вибору способу захисту належить позивачеві. Але колегія не вважає дану постанову преюдиційною у даній справі.

Так, прокурор (позивач) має право обрання способу захисту, але колегія вважає, що у даному випадку позов про визнання права власності на 35% частки у спільній діяльності як наслідок розірвання договору купівлі-продажу частки, задоволенню не підлягає, оскільки у даному випадку настають наслідки розірвання договору, передбачені ст. 653 ЦК України, як правильно зазначив суд першої інстанції.

Визнати право власності на частку у 35% у спільній діяльності неможливо, оскільки на даний час такої частки не існує.

Що стосується позовних вимог про внесення змін до договору про спільну діяльність, то в даному випадку слід зазначити наступне.

Як встановлено частиною 1 статті 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до умов частини 2-4 статті 188 Господарського кодексу України сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи, ПАТ "Національна акціонерна компанія "Надра України" неодноразово направлялися на адресу відповідачів проекти договорів про внесення змін до договору про спільну діяльність №1-Д21/008/2000 від 28.11.2000 р. в частині посвідчення частки позивача-2 у розмірі 35 % у праві спільної часткової власності за вказаним договором, а відповідачами в свою чергу відмовлено в укладенні такої угоди.

Вищезазначене свідчить про виникнення спору між сторонами з приводу внесення змін до договору про спільну діяльність №1-Д21/008/2000 від 28.11.2000 р. в частині посвідчення частки позивача-2 у розмірі 35 % у праві спільної часткової власності.

Право спільної часткової власності, яке складається із грошових коштів, матеріальних і нематеріальних активів, майнових та немайнових прав, що обліковуються на окремому балансі та відповідно не підлягають державній реєстрації, має посвідчуватися виключно положеннями договору про спільну діяльність №1-Д21/008/2000 від 28.11.2000 р., внесення змін до якого можливе лише за згодою сторін або у судовому порядку у разі існування спору.

Відповідно до норм ст. 651 ЦК України та ст. 188 ГК України передбачена можливість внесення змін до договору лише сторонами договору, а ПАТ "Національна акціонерна компанія "Надра України" вийшли з учасників спільної діяльності, і на даний момент (момент винесення рішення судом першої інстанції) не є стороною договору про спільну діяльність, а тому не має права на внесення змін до договору.

Аналізуючи вищевикладене, колегія приходить до висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог та відсутності підстав для задоволення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 43 ГПК України Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об»єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Статтями 33, 34 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи вищевикладене, колегія приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими із заявлених у позові підстав та спосіб, а тому задоволенню не підлягають.

Колегія не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, оскільки вони спростовуються матеріалами та обставинами справи.

Обґрунтування позивачем та прокурором своєї позиції на тому, що частина 4 ст. 653 ЦК України застосовується лише у випадку, коли обидві сторони виконали договір, посилаючись на позицію Вищого господарського суду України від 07.11.2012р. у справі № 5023/1584/12.

Колегія вважає вищезазначене твердження, викладене у постанові ВГСУ є помилковим, таким, що не передбачене статтею 653 ЦК України. Зазначена позиція є одинокою на відміну від постанов із протилежною позицією, яка чітко передбачена нормою статті 653 ЦК України про неможливість повернення виконаного в розірваному договорі.

Крім того, позиція Вищого господарського суду України у справі № 5023/1584/12 суперечить висновкам постанови Верховного Суду України від 20.02.2013 року по справі № 6-158цс12, у якій застосування положень ч. 4 ст. 653 ЦК України не ставиться в залежність від виконання договору обома чи однією із сторін. Верховний Суд України надав однозначний і остаточний висновок про неможливість повернення виконаного за розірваним договором, навіть у випадку, якщо договір був виконаний лише однією із сторін.

Також колегія зазначає, що розірвання договору купівлі-продажу та припинення зобов'язання за ним не призводять до несправедливого порушення співвідношення майнових інтересів, оскільки ПАТ "Національна акціонерна компанія "Надра України" має право вимагати відшкодування збитків за ч. 5 ст. 653 ЦК України.

Крім того, до правовідносин у даній справі не може бути застосовано механізм захисту права власності шляхом визнання права на майно за ст.392 ЦК України, оскільки звернення особи із відповідним позовом є можливим, якщо ця особа є власником майна.

За змістом цієї норми цивільне право підлягає захисту в разі, коли сторони не перебувають між собою в зобов'язальних відносинах, і при цьому має місце його реальне оспорювання учасником цивільних відносин, унаслідок чого власник майна не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з існуванням сумнівів або претензій щодо спірного майна з боку третіх осіб. Позивачем у справі про визнання права власності завжди є особа, яка має право власності на майно, тобто вже стала його власником, а не намагається ним стати через пред'явлення позову. Наявність між сторонами зобов'язальних правовідносин, для яких характерним є спосіб повернення майна, переданого за договором, виключає можливість пред'явлення позову про визнання права власності. В такому випадку права осіб, які перебувають у зобов'язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов'язального права.

Аналогічна позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України № 910/15143/13 від 24.12.2014.

Крім того, колегія зазначає, що договірний характер правовідносин у випадку розірвання договору виключає можливість застосування ст.1212 ЦК України. Виконане у зобов'язанні за ч.4 ст.653 ЦК України поверненню не підлягає, якщо іншого не передбачено законом або договором. Розірвання договору не скасовує факт його укладення та правовідносин, що склалися між сторонами до його розірвання.

Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд України у постанові № 3-129гс 14 від 14.10.2104, постанова від 17.03.2014 у справі № 13/096-12, а також Вищий господарський суд України у постанові № 5011-33/8437-2012 від 16.07.2014.

Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що рішення Господарського суду м. Києва обґрунтоване, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже, підстав для його скасування не вбачається, у зв'язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Заступника прокурора міста Києва на рішення Господарського суду міста Києва від 22.06.2015 у справі № 910/10308/15 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 22.06.2015 у справі № 910/10308/15 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/10308/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді Б.В. Отрюх

Ю.Б. Михальська