РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.03.2016Справа №910/13236/15
Суддя Мудрий С.М., розглянувши справу

за позовом товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Індіго"

до приватного акціонерного товариства "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп"

про стягнення 7 463,59 грн.

Представники:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: Дубовий О.С. - представник за довіреністю № 214-2015 від 23.12.2015 року.

встановив:

Товариство з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Індіго" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до приватного акціонерного товариства "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" про стягнення 7 465,59 грн. страхового відшкодування.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 26.12.2008р. між товариством з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Індіго" та ОСОБА_3 укладено договір №206-27080-08 добровільного страхування наземного транспорту автомобіля марки Mitsubishi, д.н. НОМЕР_1.

31.10.2009 року у м. Києві на вул. Якубовського сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки Dacia, д.н. НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_4 та автомобілем Mitsubishi, д.н. НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_5.

Постановою Голосіївського районного суду міста Києва від 18.11.2009 р. № 3-12131/09 року ОСОБА_4 визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Страхувальник подав заяву страховику про настання випадку та виплату страхового відшкодування.

Товариство з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Індіго"на виконання умов договору, виплатило страхове відшкодування в розмірі 7 463,59 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 3833 від 20.09.2013 року.

Цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу марки Dacia, д.н. НОМЕР_2, на момент ДТП, застрахована у приватного акціонерного товариства "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп", згідно полісу № ВС/1888454.

Так, до товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Індіго" у порядку регресу перейшло право на отримання від відповідача компенсації шкоди, тому позивач звернувся до суду.

Рішенням господарського суду м. Києва від 17.06.2015 року у справі №910/13236/15 позов задоволено повністю. Стягнуто з приватного акціонерного товариства "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" (04050, м. Київ, вул. Глибочицька, 44 ідентифікаційний код 24175269) з будь-якого рахунку виявленого державним виконавцем при виконанні рішення на користь товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Індіго" (01011, м. Київ, вул. Немировича-Данченка, 1, ) 7 463 грн. 59 коп. - страхового відшкодування, 1 827 грн. 00 коп. судового збору.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 06.10.2015 року апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" на рішення господарського суду міста Києва від 17.06.2015 року у справі №910/13236/15 залишено без задоволення. Рішенням господарського суду м. Києва від 17.06.2015 року у справі №910/13236/15 залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 18.02.2016 року касаційну скаргу приватного акціонерного товариства "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" задоволено частково. Рішення господарського суду міста Києва від 17.06.2015 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 06.10.2015 року у справі № 910/13236/15 - скасовано, а справу передано на новий розгляд до господарського суду міста Києва.

Розпорядженням керівника апарату господарського суду м. Києва №04-23/351 від 24.02.2016 року, відповідно до п. 2.3.52 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, було призначено повторний автоматичний розподіл справи № 910/13236/15.

В результаті зазначеного автоматичного розподілу справу №910/13236/15 передано на новий розгляд судді Мудрому С.М.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 25.02.2016 року прийнято справу до провадження, розгляд справи призначено на 22.03.2016 року.

У судове засідання 22.03.2016 року представник позивача не з'явився, вимоги ухвали суду від 25.02.2016 року не виконав, про поважні причини неявки суд не повідомив, хоча про час та дату судового засідання повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 015.

Представник відповідача не виконав вимоги ухвали суду від 25.02.2016 року.

Представник відповідача заперечував проти позову та просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.

26 грудня 2008 року між товариством з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Індіго" та ОСОБА_3 укладено договір № 206-27080-08 добровільного страхування наземного транспорту автомобіля марки Mitsubishi, д.н. НОМЕР_1.

Згідно з ч.1 статті 16 Закону України «Про страхування», договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору. Дана норма кореспондується із статтею 979 Цивільного кодексу України, якою визначено, що за договором страхування страховик зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити страхувальникові або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до довідки відділу Державної автомобільної інспекції з обслуговування Голосіївського району м. Києва вих. № 5376 від 10.11.2009 року, 31.10.2009 року у м. Києві на вул. Якубовського сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки Dacia, д.н. НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_4 та автомобілем Mitsubishi, д.н. НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_5.

Постановою Голосіївського районного суду міста Києва від 18.11.2009 р. № 3-12131/09 року ОСОБА_4 визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Страхувальник подав заяву страховику про настання випадку та виплату страхового відшкодування.

З звіту № 4417 про оцінку майна від 30.11.2009 року видно, що вартість відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля становить 10 258,33 грн.

Згідно із страховим актом № 11847/206/__ від 16.07.2013 року та розрахунком до нього, розмір страхового відшкодування становить 7 463,59 грн.

Товариство з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Індіго" на виконання умов договору, виплатило страхове відшкодування в розмірі 7 463,59 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 3833 від 20.09.2013 року.

Цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу марки Dacia, д.н. НОМЕР_2, на момент ДТП, застрахована у приватного акціонерного товариства "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп", згідно полісу № ВС/1888454.

Так, до товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Індіго" у порядку регресу перейшло право на отримання від відповідача компенсації шкоди, тому позивач звернувся до суду.

Відповідно до ч. 2 ст.512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений у випадках, встановлених законом.

Такий випадок встановлено статтею 993 Цивільного кодексу України та статтею 27 Закону України "Про страхування", згідно із якими до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Тобто у таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика. Нового зобов'язання з відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора: потерпілий (страхувальник) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Отже, страховик виступає замість потерпілого у деліктному зобов'язанні.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Новий кредитор набуває прав та обов'язків свого попередника.

Відповідно, заміною кредитора деліктне зобов'язання не припиняється, оскільки відповідальна за спричинену шкоду особа свій обов'язок із відшкодування шкоди не виконала.

Наведену правову позицію висловлено у постанові від 23.09.2015 р. Верховного Суду України по справі № 3-303гс15.

Частиною 2 ст.1187 Цивільного кодексу України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно із ст.1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За цими нормами страхувальник, який отримав майнову шкоду в деліктному правовідношенні, набуває право вимоги відшкодування до заподіювача й строк такої вимоги починає спливати у момент заподіяння шкоди, але у зв'язку з погашенням шкоди коштами страхового відшкодування до страховика переходить право вимоги (права кредитора, яким у деліктному зобов'язанні є потерпілий) до заподіювача.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний суд України у постанові від 25.12.2013 р. по справі № 6-112цс13 та Вищий господарський суд України у постанові від 06.10.2014 р. по справі № 922/1265/13.

Нового зобов'язання з відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки потерпілий (страхувальник) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди, тобто, страховик виступає замість страхувальника. Наведену правову позицію висловлено у постанові від 04.11.2014 р. Верховного Суду України по справі № 3-162гс14.

Отже, враховуючи наведе вище, приймаючи до уваги приписи чинного законодавства України, з огляду на здійснення позивачем страхового відшкодування за договором № 206-27080-08 від 26.12.2008р., у правовідносинах, що виникли з підстав спричинення шкоди, відбулась заміна кредитора у деліктному зобов'язанні.

Таким чином, суд дійшов висновку, що фактично права та обов'язки страхувальника, ОСОБА_3, в тому числі, право вимоги до особи, що визнана винною у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди та заподіянні шкоди, перейшло до страховика, тобто до товариства з додатковою відповідальністю «СК «Індіго» в межах ліміту відповідальності відповідача та розміру франшизи, що встановлені відповідним полісом.

Відповідач у відзиві № 15-115 від 11.06.2014 р. проти позовних вимог заперечив з огляду на те, що позивачем пропущено встановлений ст.257 Цивільного кодексу України строк для звернення до суду з розглядуваним позовом.

Суд приймає до уваги твердження відповідача щодо пропущення позивачем встановленого строку позовної давності з огляду на наступне:

Відповідно до п.2.1 Постанови №10 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" за змістом ч. 2 ст.9 Цивільного кодексу України та ч.1 ст.223 Господарського кодексу України позовна давність має застосовуватися до вимог, що випливають з майново-господарських зобов'язань, визначених ст. 175 Господарського кодексу України.

При цьому, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до прийняття ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.ч.3 та 4 ст.267 Цивільного кодексу України).

Згідно з п.2.1 Постанови №10 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності. Відтак її може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання, письмового чи усного.

Положеннями ст.256 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За приписами п.2.2 Постанови №10 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Аналогічна позиція міститься також в постанові від 12.06.2007 р. Верховного Суду України у справі № П-9/161-16/165.

Таким чином, при застосуванні позовної давності та наслідків її спливу (ст.267 Цивільного кодексу України) необхідно досліджувати та встановлювати насамперед обставини про те, чи порушено право особи, про захист якого вона просить, і лише після цього - у випадку встановленого порушення, і наявності заяви сторони про застосування позовної давності - застосовувати позовну давність та наслідки її спливу.

За висновками суду, невиплата позивачу, як особі, яка у відповідності до положень договору № 206-27080-08 від 26 грудня 2008 року здійснила оплату страхового відшкодування, розміру фактичних витрат, свідчить про наявність порушеного права товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія "Індіго".

Статтею 257 вказаного Кодексу України встановлений загальний строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (позовна давність), у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України).

Страхувальник, який зазнав майнової шкоди в деліктному правовідношенні, набуває право вимоги відшкодування до заподіювача й строк такої вимоги починає спливати у момент заподіяння шкоди. При цьому, у зв'язку з погашенням шкоди коштами страхового відшкодування до страховика переходить право вимоги (права кредитора, яким у деліктному зобов'язанні є потерпілий) до винної особи із залишком строку позовної давності, оскільки відповідно до ст.262 Цивільного кодексу України заміна сторін у зобов'язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.

У спірному зобов'язанні відбулася заміна кредитора - страхувальник передав страховикові, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат право вимоги до особи (осіб), відповідальної за завдані збитки. Однак, строк позовної давності у страховому зобов'язанні є загальним (три роки) та його перебіг починається від дня настання страхового випадку - дорожньо-транспортної пригоди.

За таких обставин, саме з моменту вчинення дорожньо-транспортної пригоди у потерпілої особи (страхувальник, а після виплати страхового відшкодування - страховик) виникло право подати позов до суду. Тотожна правова позиція викладена в постанові від 25.12.2013р. Верховного Суду України по справі №6-112цч13 та постанові від 23.09.2015 р. Верховного Суду України по справі № 3-303гс15.

Твердження позивача про те, що товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія "Індіго" звернулось до суду з розглядуваним позовом в порядку регресу, а отже строк позовної давності у даному випадку повинен розраховуватись на підставі приписів ч. 6 ст. 261 Цивільного кодексу України, відповідно до якої за регресними зобов'язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов'язання, є необґрунтованими. При цьому, суд виходить з наступного.

За таких обставин, враховуючи висновки суду щодо безпідставності посилань позивача на виникнення у нього права на звернення до суду з розглядуваним позовом саме в порядку регресу, необґрунтованим та позбавленим правового обґрунтування є у даному випадку і застосування норми ч.6 ст.261 Цивільного кодексу України для визначення початку перебігу позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем.

Як вже зазначалось вище, згідно зі ст.262 Цивільного кодексу України зміна сторін у зобов'язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності, тобто, у даному випадку перебіг позовної давності починається з моменту настання страхового випадку - дорожньо-транспортної пригоди, яка відповідно до довідки № 5376 від 10.11.2009 р. відділу Державної автомобільної інспекції з обслуговування Голосіївського району м. Києва сталась 31 жовтня 2009 року.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 Цивільного кодексу України).

Позивач звернувся до суду з розглядуваним позовом 25 травня 2015 року, про що свідчить відмітка суду на позовній заяві вих. № 11555/09 від 23.05.2015 р.

Отже, враховуючи встановлений законодавством трирічний строк позовної давності, суд дійшов висновку, що термін, в межах якого страхувальник, а після виплати страхового відшкодування страховик, могли звернутись до суду з позовом до приватного акціонерного товариства "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" про стягнення суми страхового відшкодування, закінчився ще 30.10.2012р.

Таким чином, позивач звернувся до відповідача після закінчення трирічного строку, тому вимога позивача щодо стягнення з приватного акціонерного товариства "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" про стягнення 7 465,59 грн. страхового відшкодування є не обґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.1 статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з ч.1 статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з статтею 44 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Судовий збір, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на позивача.

На підставі викладеного, керуючись 44, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Відповідно до частини 5 статті 85 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата підписання повного тексту рішення 31.03.2016 року.

Суддя С.М.Мудрий