РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.03.2016Справа №910/2949/16

За позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1
до 1. Відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві 2. Управління державної казначейської служби України у Голосіївському районі м. Києві
про стягнення 8293,86 грн.

Суддя Грєхова О.А.

Представники сторін:

від позивача: не з'явилися;

від відповідача-1: не з'явилися;

від відповідача-2: не з'явилися.

СУТЬ СПОРУ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (надалі - позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві (надалі - відповідач-1) та Управління державної казначейської служби України у Голосіївському районі м. Києві (надалі - відповідач-2) про стягнення 8293,86 грн. інфляційних втрат.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.02.2016 порушено провадження у справі №910/2949/16 та призначено до розгляду на 21.03.2016.

Сторони в судове засідання 21.03.2016 не з'явилися, про причини неявки суду не повідомили, хоча про час та місце розгляду справи повідомлені своєчасно та належним чином.

Відповідно до п. 3.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка представників сторін не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними ній матеріалами.

На виконання вимог ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України складено протокол судового засідання, який долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 82 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 21.03.2016 відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 28.10.2013 у справі №5011-36/5174-2012, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 05.06.2014 та постановою Вищого господарського суду України від 04.09.2014, позовні вимоги Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про стягнення заборгованості задоволено частково. Вирішено стягнути з ПАТ «Укрсоцбанк» на користь ФОП ОСОБА_1 25677 грн. 59 грн. заборгованості з орендної плати.

На виконання вказаного рішення Господарським судом міста Києва 24.07.2014 видано наказ №5011-36/5174-2012.

31.07.2014 ФОП ОСОБА_1 звернувся до відділу Державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві з заявою про відкриття виконавчого провадження.

На підставі вищевказаної заяви, 25.09.2014 заступником начальника відділу Державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання наказу №5011-36/5174-2012 виданого 24.07.2014 Господарським судом міста Києва про стягнення з ПАТ «Укрсоцбанк» на користь ФОП ОСОБА_1 заборгованості у розмірі 25677 грн. 59 грн.

Звертаючись до суду з даним позовом ФОП ОСОБА_1 зазначає, що ВДВС Голосіївського РУЮ надало до управління Казначейства платіжне доручення від 22.12.2014 №4516 на суму 25677,59 грн. на його користь, яке оплачено 29.01.2015, але повернуто АТ «ОТП Банк» у зв'язку з невірно вказаними реквізитами одержувача.

Оскільки, за твердженням ФОП ОСОБА_1, кошти були перераховані на його рахунок лише 22.06.2015, на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України позивачем нараховано та заявлено до стягнення з Відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві через Управління державної казначейської служби України у Голосіївському районі м. Києві 8293,86 грн. інфляційних втрат за період з лютого 2015 року по травень 2015 року включно.

Статтею 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено відповідальність за порушення грошового зобов'язання. Так, частиною першою цієї статті визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. У частині другій зазначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Для правильного застосування ст. 625 ЦК України необхідно проаналізувати, в яких випадках і правовідносинах слід її застосовувати та на яких підставах.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання і дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань. При цьому важливим виявляється питання, які зобов'язання є грошовими.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Грошовим, за змістом статей 524, 533-535, 625 ЦК України, є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.

Грошове зобов'язання виражається в грошових одиницях України або в грошовому еквіваленті в іноземній валюті. Якщо зобов'язання виражене в банківському металі, то відповідне правовідношення не є грошовим зобов'язанням, і до нього не застосовуються норми про відповідальність за порушення такого зобов'язання.

Отже, грошові зобов'язання, відповідальність за які встановлена ст. 625 ЦК, передбачають насамперед договірні правовідносини.

Разом з тим не є грошовими зобов'язання, в яких грошові знаки використовуються не як засіб погашення грошового боргу, а виконують роль товару: зобов'язання передачі грошей, що випливають з угод обміну валюти, опціону, купівлі-продажу монет і банкнот, зобов'язання повернути грошові знаки, які перебували на зберіганні, передати перевізником банкноти за договором перевезення та ін. З огляду на це положення ст. 625 ЦК не застосовуються до зазначених відносин.

За змістом ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Частиною 2 статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець: здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом; надає сторонам виконавчого провадження та їх представникам можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; розглядає заяви сторін та інших учасників виконавчого провадження і їхні клопотання; заявляє в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; роз'яснює сторонам їхні права і обов'язки.

З урахуванням наведеного суд зазначає, що обов'язок з перерахування 25677 грн. 59 грн. відповідно до наказу Господарського судом міста Києва №5011-36/5174-2012 від 24.07.2014, є грошовим зобов'язанням боржника (ПАТ «Укрсоцбанк») перед стягувачем (позивачем), а не державного виконавця який лише здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення суду.

При цьому суд звертає увагу позивача, що відповідно до ч. 1 ст. 82 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або до керівника відповідного органу державної виконавчої служби вищого рівня чи до суду.

Відповідальність же державних виконавців під час виконання рішення регламентована статтею 11 Закону України «Про державну виконавчу службу».

Враховуючи вищевикладене, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 43, 32, 33, 34, 43, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 28.03.2016.

Суддя О.А. Грєхова