ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" березня 2016 р. Справа № 921/1105/15-г/4

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Матущака О.І.

суддів Дубник О.П.

ОСОБА_1

розглянувши апеляційну скаргу дочірнього підприємства Державної акціонерної компанії "Хліб України" Кременецький комбінат хлібопродуктів" м. Кременець

на рішення господарського суду Тернопільської області від 24.12.2015 р.

у справі № 921/1105/15-г/4

за позовом публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" м. Київ

до відповідача дочірнього підприємства Державної акціонерної компанії "Хліб України" Кременецький комбінат хлібопродуктів" м. Кременець

про cтягнення заборгованості в сумі 1 244 655,10 грн., з яких: 600000,00 грн. фінансової допомоги, 109800,00 грн. пені, 42000,00 грн. 7% штрафу, 459123,59 грн. інфляційного збільшення боргу, 33731,51 грн. 3% річних.

за участю представників сторін від:

позивача: не зявився

відповідача: не зявився

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Тернопільської області від 24.12.2015 р. (суддя Н.М.Бурда) стягнуто з дочірнього підприємства ДАК «Хліб України» Кременецький комбінат хлібопродуктів» на користь ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» 600 000,00 грн. фінансової допомоги, 109 800,00 грн. пені, 42 000, 00 грн. 7% штрафу, 459 123,59 грн. інфляційних втрат, 33 731, 51 грн. 3% річних та 18 669,83 грн. в повернення сплаченого судового збору.

Рішення суду мотивоване тим, що відповідачем не виконано умови договору в частини повернення наданих позивачем грошових коштів в якості фінансової допомоги. В частині стягнення пені, штрафу, інфляційних втрат та 3% річних рішення суду обґрунтоване простроченням виконання зобовязання.

Відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення місцевого господарського суду, прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що згідно статуту відповідача, директор підприємства «укладає угоди за погодженням з компанією на суму, що перевищує 30 000грн. з одним контрагентом». Таким чином, при укладенні договору з позивачем, директор повинен був отримати погодження дочірнього підприємства Державної ДАК «Хліб України» Кременецький комбінат хлібопродуктів», проте цього зроблено не було. Окрім цього, скаржник в тексті апеляційної скарги зазначає, що копія вказаного статуту додається, однак, такого не було долучено до матеріалів апеляційної скарги. Також відповідач зазначає, що оскільки договір суперечить статуту, суд першої інстанції повинен був визнати такий договір недійсним в порядку ст.83 ГПК України.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якій просить рішення місцевого господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Свої заперечення обґрунтовує тим, що господарський суд не зобовязаний визнавати договір недійсним, а відповідач з таким позовом до суду не звертався.

В судове засідання представники сторін не зявилися, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомили. А тому, суд вважає за можливе розгляд справи провести без їх участі за наявними в справі документами, враховуючи положення ст.75 ГПК України.

Розглянувши наявні у справі матеріали, давши належну оцінку доводам апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного господарського суду прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення господарського суду першої інстанції частковому скасуванню, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та перевірено Львівським апеляційним господарським судом, 16.09.2013 р. між ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» (сторона 1) та дочірнім підприємством ДАК «Хліб України» Кременецький комбінат хлібопродуктів» (сторона 2) укладено договір фінансової допомоги №467.

Згідно п.п.1.1., 2.1, 4.1, 6.1, 6.3, 8.1, 8.3 вказаного договору, сторона 1 надає стороні 2 поворотну фінансову допомогу в сумі 600 000 грн., а сторона 2 зобовязується повернути надані кошти в порядку та на умовах, передбачених даним договором.

Сторона 2 зобов'язується погасити суму фінансової допомоги в строк до 15.12.2013р.

У випадку порушення зобовязання, що виникає з цього договору, сторони несуть відповідальність, визначену цим договором та (або) чинним в Україні законодавством.

У випадку несвоєчасного повернення фінансової допомоги згідно умов даного договору, сторона 2 сплачує стороні 1 на вимогу останньої пеню у розмірі 0,1% від загальної суми фінансової допомоги за кожен день прострочення, а за прострочення понад 30 днів додатково стягується штраф у розмірі 7 % від загальної суми фінансової допомоги за даним договором.

Цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту передання фінансової допомоги стороні 2 і закінчується 15.12.2013р.

Закінчення строку цього договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього договору.

На виконання умов договору сторона 1 перерахувала на рахунок сторони 2 грошові кошти у розмірі 600 000 грн., що підтверджується копією платіжного доручення №К1488 від 18.09.2013р.

Як вбачається з матеріалів справи, станом на 03.11.2015р. відповідач зобовязання щодо повернення суми фінансової допомоги в розмірі 600 000 грн. не виконано, що і стало підставою звернення до суду.

При прийнятті постанови судова колегія суддів виходила з такого.

Відповідно до ст. 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору. А за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Відповідно до ст. ст. 204, 629 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Договір є обовязковим для виконання сторонами.

Таким чином, оскільки в матеріалах справи відсутні докази визнання недійсним договору чи підстави для виходу за межі позовних вимог в порядку ч.2 ст.83 ГПК України та визнання такого недійсним судом, посилання апелянта на неправомірні дії суду першої інстанції, є необґрунтованими та безпідставними.

Необхідно зазначити, що укладений між сторонами договір є за своєю правовою природою договором позики.

Так, згідно ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Наявними матеріалами справи встановлено, що позивач надав відповідачу фінансову допомогу у розмірі 600 000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням №К1488 від 18.09.2013р.

Відтак, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про стягнення з відповідача 600 000, 00 грн. в повернення фінансової допомоги за договором №467 від 16.09.2013 р.

Відповідно до ст.ст. 530, 610, 625 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (терміни).

Порушенням зобовязання є невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як встановлено місцевим господарським судом та перевірено судом апеляційної інстанції строк виконання зобовязання настав 16.12.2013 р.

Відтак, здійснивши перерахунок 3% річних та інфляційних втрат за період з 16.12.2013р. по 30.10.2015 р. згідно інформаційно-правової системи Ліга - Закон, судова колегія погоджується з позицією суду першої інстанції про стягнення з відповідача 33 731,51грн. 3 % річних.

Одночасно, колегія суддів зазначає, що при здійсненні розрахунку інфляційних втрат за період з 16.12.2013р. по 30.10.2015 р., судом допущено математичну помилку, а саме, з відповідача підлягає до стягнення 445 354,98 грн. інфляційних втрат, замість 459 123,59 грн., які були необґрунтовано заявлені позивачем та не перевірені (перераховані) судом першої інстанції.

Щодо стягнення пені та 7% штрафу суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 193, 230 ГК України, порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Здійснивши перерахунок 7% штрафу відповідно до інформаційно-правової системи Ліга Закон, колегія суддів вважає правомірним висновок суду першої інстанції про стягнення з відповідача 42 000,00 грн. 7% штрафу.

Разом з тим, Львівський апеляційний господарський суд звертає увагу на таке.

Згідно ч.6 ст.232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано.

Відповідно до ст.3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» та ч.2 ст.343 ГК України, розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Якщо в укладеному сторонами договорі зазначено вищий розмір пені, ніж передбачений у цій нормі, застосуванню підлягає пеня в розмірі згаданої подвійної облікової ставки (вказаної позиції дотримується Вищий господарський суд у постанові пленуму №14 від 17.12.2013 р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань».

А отже, до стягнення з відповідача підлягає пені у розмірі 45 320,55 грн., а не 109 800,00 грн. у розмірі 0,1 %, як встановлено у договорі сторін.

З огляду на вищевикладене, сума заборгованості, яка підлягає до стягнення з відповідача становить: 600 000, 00 грн. фінансової допомоги, 45 320,55 грн. пені, 42 000, 00 грн. 7% штрафу, 445 354,98 грн. інфляційних втрат, 33 731, 51 грн. 3% річних.

Згідно ст. 33, абзацу 2 ст. 34, ст. 43 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

За таких обставин, апеляційний господарський суд прийшов до висновку, що рішення суду необхідно скасувати частково, в цій частині прийняти нове рішення, яким стягнути пеню в розмірі 45 320,55 грн., 445 354,98 грн. інфляційних втрат. В решті позовних вимог рішення місцевого суду необхідно залишити без змін.

Разом з тим, що ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 04.02.2016р. відстрочено сплату судового збору за подання апеляційної скарги до 17.03.2016р. Відтак, судовий збір у розмірі 20 536, 81 грн. підлягає до стягнення з апелянта в дохід державного бюджету України.

При скасуванні рішення суду проводиться новий розподіл судових витрат на підставі ст.49 ГПК України. Згідно цієї ж статті, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення 17 495,50 грн. судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції, а з позивача на користь відповідача 1 291, 77 грн. за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 104, 105 ГПК України, -

Львівський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу задовольнити частково.

2. Рішення господарського суду Тернопільської області від 24.12.2015 р. у справі № 921/1105/15-г/4 скасувати частково. В цій частині прийняти нове рішення.

Стягнути з дочірнього підприємства Державної акціонерної компанії «Хліб України» Кременецький комбінат хлібопродуктів» (м. Кременець, Тернопільська область, вул. С.Петлюри, 37, ідент. код 00956112) на користь публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» (м.Київ, вул. Саксаганського, 1, ідент. код 37243279) 45 320,55 грн. пені та 445 354,98грн. інфляційних втрат.

В решті рішення залишити без змін.

3. Стягнути з дочірнього підприємства Державної акціонерної компанії «Хліб України» Кременецький комбінат хлібопродуктів» (м. Кременець, Тернопільська область, вул. С.Петлюри, 37, ідент. код 00956112) на користь публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» (м.Київ, вул. Саксаганського, 1, ідент. код 37243279) 17 495,50 грн. судового збору за розгляд справи у суді першої інстанції

4. Стягнути з дочірнього підприємства Державної акціонерної компанії «Хліб України» Кременецький комбінат хлібопродуктів» (м. Кременець, Тернопільська область, вул. С.Петлюри, 37, ідент. код 00956112) 20 536, 81 грн. судового збору в дохід державного бюджету України за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

5. Стягнути з публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» (м.Київ, вул. Саксаганського, 1, ідент. код 37243279) на користь дочірнього підприємства Державної акціонерної компанії «Хліб України» Кременецький комбінат хлібопродуктів» (м. Кременець, Тернопільська область, вул. С.Петлюри, 37, ідент. код 00956112) 1 291, 77 грн. судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Господарському суду першої інстанції видати накази на виконання даної постанови.

6. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

7. Матеріали справи скерувати в господарський суд Тернопільської області.

ОСОБА_2 Матущак

Судді О.П. Дубник

ОСОБА_1