РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.03.2016Справа №910/2469/16

Господарський суд міста Києва в складі:

головуючого судді Привалова А.І.

при секретарі Островській О.С.

розглянувши справу № 910/2469/16

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Інтернаціональні

телекомунікації»;

до товариства з обмеженою відповідальністю «Е-КОМЕРС»;

про стягнення 244 628,13 грн.

за участю представників сторін:

від позивача: Подокопний С.А., довіреність № 23-Д від 05.01.2016р.

від відповідача: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва звернулось товариство з обмеженою відповідальністю «Інтернаціональні телекомунікації» (надалі - позивач) з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Е-КОМЕРС» (надалі - відповідач) про стягнення 244 628,13 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач в порушення умов укладеного між сторонами Договору комісії № ДК/44/16 від 17.02.2014р. у визначений строк не сплатив повну суму за реалізований товар та не повернув нереалізований товар, внаслідок чого виникла заборгованість у сумі 144 582,99 грн., за прострочення оплати якої нараховані пеня в сумі 39 065,14 грн., 4587,04 грн. - 3% річних та 56 392,96 грн. - інфляційних втрат.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.02.2016р. порушено провадження у справі № 910/2469/16 та призначено її розгляд на 17.03.2016р.

Присутній у судовому засіданні 17.03.2016р. представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, вимоги ухвали про порушення провадження у справі від 16.02.2016р. не виконав, відзив на позов та витребувані докази не подав.

Відповідач належним чином повідомлений про призначення справи до розгляду в засіданні господарського суду, про час і місце його проведення.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК України. (п. 3.9.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

Згідно ст. 64 Господарського процесуального кодексу України, ухвала про порушення провадження у справі надсилається сторонам за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала направляється за адресою місцезнаходження сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

У відповідності до ст. 87 Господарського процесуального кодексу України, ухвалу про порушення провадження у справі від 16.02.2016р. було надіслана відповідачу рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення на адресу, що зазначена у Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, та отримана останнім.

Оскільки про поважні причини неявки в судове засідання представника відповідача суд не повідомлений; клопотань про відкладення розгляду справи від відповідача не надходило, тому суд вважає, що, у відповідності до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, справа може бути розглянута за наявними в ній матеріалами, без участі представника відповідача, яких достатньо для винесення рішення по суті.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих позивачем, у нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, в засіданні суду була оголошена вступна та резолютивна частини рішення.

Розглянувши подані позивачем документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

17.02.2014р. між позивачем (за договором - комітент) та відповідачем (за договором - комісіонер) було укладено договір комісії № ДК/44/16, у відповідності з п.п. 1.1., 1.2. якого відповідач зобов'язався від свого імені, але за рахунок і в інтересах позивача продати товар, перелік якого зазначено в Додатку № 1 до даного договору (далі - товар), третій особі (надалі - покупець). Доручення вважається виконаним комісіонером після продажу товару покупцеві на умовах, визначених комітентом в даному договорі та додатку № 1 до нього, передачі товару покупцеві та перерахування визначеної суми грошових коштів за проданий товар на розрахунковий рахунок комітента.

Згідно з умовами п.3.1 договору, комітент зобов'язаний передати комісіонеру товар в кількості, визначеній сторонами, за актом прийому-передачі товару на комісію; протягом 5 (п'яти) днів з моменту отримання звіту комісіонера прийняти від комісіонера звіт, надані з ним документи (податкові накладні та ін., за умови належного оформлення зазначених документів у відповідності даному договору.

Умовами п.2.1 договору встановлено обов'язок комісіонера особисто (або із залученням найманих працівників) виконати надане йому доручення у відповідності з указівками комітента, передбаченими даним договором та додатком № 1 до нього; прийняти всі необхідні міри для продажу товару комітента; у відповідності з умовами даного договору скласти та надати комітенту в електронному вигляді інформацію про продаж за звітний період (1 календарний місяць) у вигляді таблиці «Дані про продаж» не пізніше 2-го числа місяця, наступного за звітним; узгодити звіт комісіонера та підписані 2 екземпляра разом з податковою накладною, на суму зазначеної винагороди, надати комітенту в строки не пізніше 10-го числа місяця, наступного за звітним; протягом строку дії даного договору забезпечити належні умови зберігання товару. Відповідальність за знищення та псування товару покладається на комісіонера з моменту отримання товару від комітента.

Відповідно до п.6.2 договору, комітент має право зобов'язати комісіонера повернути товар, який був переданий на комісію, в будь-який момент, повідомивши про це комісіонера за 10 робочих днів до визначеної дати повернення.

За умовами п.7.1 договору, за виконання доручення (реалізацію товару) комісіонер отримує винагороду в розмірі, зазначеному в Додатку № 1, який є невід'ємною частиною даного договору.

Так, сторонами було підписано додаток № 1 до договору, яким визначено, що винагорода комісіонера за кожну одиницю проданого покупцю товару визначається в наступному розмірі:

- базова винагорода - 60,00 грн. з ПДВ;

- бонус для торгового персоналу - 30,00 грн. з ПДВ.

Комісіонер отримує право на винагороду після продажу товару покупцю та здійснення розрахунків з комісіонером за проданий товар (п.7.2 договору).

В умовах п.8.1 договору сторони погодили, що один раз на місяць, не пізніше 5-го числа поточного місяця, комісіонер сплачує комітенту суму грошових коштів за реалізований комісіонером у звітному місяці товар, згідно даного договору та звіту комісіонера, на розрахунковий рахунок комітента.

Відповідно до п.8.2 договору, повернення покупцем товару, який був проданий йому комісіонером, здійснюється відповідно до процедури повернення (додаток ; 6). Розмір винагороди, яка виплачується комітентом, в цьому випадку зменшується на суму винагороди за повернутий покупцем товар.

Як встановлено судом, позивачем відповідачу за період з 10.04.2014р. по 23.12.2014р. було передано товар згідно умов договору у кількості 230 одиниць на загальну суму 215 366,00 грн., що підтверджується відповідними актами прийому-передачі товару на комісію та товарно-транспортними накладними (копії містяться в матеріалах справи, а оригінали були оглянуті в судовому засіданні), підписаними уповноваженими представниками сторін.

Матеріалами справи, зокрема звітами комісіонера (акт виконаних послуг) підтверджується, що за період з 17.02.2014р. по 31.03.2015р. відповідачем на виконання умов договору було здійснено реалізацію товару покупцям у кількості 185 одиниць товару на загальну суму 147 415,00 грн.

Однак, в порушення взятих на себе, згідно з п.8.1 договору, зобов'язань, відповідач частково сплатив позивачу за реалізований товару в сумі 64 987,01 грн.

Отже, на день розгляду справи заборгованість відповідача перед позивачем за реалізований товар становить 82 427,99 грн.

Крім того, згідно з п.11.1 договору, договір вступає в силу з моменту його підписання обома сторонами і діє до 31.12.2014р. Строк дії договору є строком виконання доручення.

Відповідно до умов п.13.2.1 договору, комітент направляє вимогу комісіонеру у вигляді листа про необхідність повернути товар в кількості, яка зазначається в залишку на кінець останнього звіту комісіонера. Комісіонер надає товар у визначеній кількості на регіональний склад комітента протягом 20 днів з моменту отримання вимоги від комітента.

Оскільки отриманий, однак нереалізований товар, відповідач не повернув у повному обсязі, а також у зв'язку з закінченням строку дії спірного договору, позивач 19.11.2015р. цінним листом направив відповідачу вимогу за вих. № 4420-21 від 18.11.2015р. про сплату боргу в сумі 82 427,99 грн. та повернення нереалізованого товару в кількості 45 одиниць на суму 62 255,00 грн. Проте, відповідач вказану вимогу залишив без відповіді та задоволення.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначає, що у відповідача, як комісіонера, існує заборгованість перед позивачем, як комітентом, за договором комісії, яка виникла у зв'язку з тим, що відповідачем згідно договору перераховано позивачу грошові кошти за реалізований товар лише частково, а також не повернуто нереалізований товар, з огляду на що позивачем заявлено до стягнення суму заборгованості за договором у розмірі 144 582,99 грн.

Згідно ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України, майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 1011 Цивільного кодексу України, за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов'язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента.

Договір комісії може бути укладений на визначений строк або без визначення строку, з визначенням або без визначення території його виконання, з умовою чи без умови щодо асортименту товарів, які є предметом комісії. Комітент може бути зобов'язаний утримуватися від укладення договору комісії з іншими особами. Істотними умовами договору комісії, за якими комісіонер зобов'язується продати або купити майно, є умови про це майно та його ціну (ст. 1012 Цивільного кодексу України).

Статтею 1014 Цивільного кодексу України визначено, що комісіонер зобов'язаний вчиняти правочини на умовах, найбільш вигідних для комітента, і відповідно до його вказівок. Якщо у договорі комісії таких вказівок немає, комісіонер зобов'язаний вчиняти правочини відповідно до звичаїв ділового обороту або вимог, що звичайно ставляться.. Якщо комісіонер вчинив правочин на умовах більш вигідних, ніж ті, що були визначені комітентом, додатково одержана вигода належить комітентові.

Після вчинення правочину за дорученням комітента комісіонер повинен надати комітентові звіт і передати йому все одержане за договором комісії. Комітент, який має заперечення щодо звіту комісіонера, повинен повідомити його про це протягом тридцяти днів від дня отримання звіту. Якщо такі заперечення не надійдуть, звіт вважається прийнятим (ст. 1022 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкт господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Згідно зі ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов і вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Приписами статті 33 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

На час розгляду спору в господарському суді відповідачем не заперечений факт отримання товару за представленими актами та товарно-транспортними накладними, та не надано доказів повної оплати за реалізований товару, та повернення нереалізованого товару загалом на суму 144 582,99 грн., відтак, позовна вимога про стягнення з відповідача суми основного боргу в розмірі 144 582,99 грн. підлягає задоволенню.

Також, у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань, позивач просить суд стягнути з відповідача 39 065,14 грн. пені, яка розрахована за період з 21.01.2015р. по 21.07.2015р. включно, 3% річних у сумі 4587,04 грн., які розраховані за період з 21.01.2015р. по 10.02.2016р. включно, та 56 392,96 грн. - інфляційних втрат, які розраховані за період з 21.01.2015р. по 31.12.2015р. включно.

Відповідно до положень ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Умовами пункту 12.1 договору передбачено, що у разі прострочки платежу комітенту суми вартості товару, проданого комісіонером покупцю, комісіонер виплачує пеню з моменту фактичної дати виникнення боргу в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за кожний день прострочки.

Згідно з ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання. У разі, якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність.

Відповідно до ч. 1. ст. 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

У сфері господарювання, згідно з ч. 2 ст. 217 та ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, застосовуються господарські санкції, зокрема, штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Спеціальним законом, що регулює договірні правовідносини між платниками і одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за невчасне виконання грошових зобов'язань, є Закон України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" від 22.11.1996р. № 543/96, відповідно до статті 3 якого, розмір пені за порушення грошового зобов'язання розраховується із суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до ст. 55 Господарського процесуального кодексу України, суд, перевіривши розрахунок позивача щодо нарахування пені, який доданий до позовної заяви, визнав його необґрунтованим, оскільки умовами п.12.1 договору передбачено відповідальність у вигляді пені за прострочку платежу комітенту вартості проданого товару покупцю, у зв'язку з чим вимога про стягнення пені підлягає задоволенню в сумі 22 271,37 грн., згідно уточненого розрахунку суду з урахуванням того, що вартість проданого товару, оплата якого прострочена відповідачем, становить 82 427,99 грн.

Згідно ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, передбачене законом право кредитора вимагати сплати річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть якого полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Тобто, у разі неналежного виконання боржником грошового зобов'язання виникають нові додаткові зобов'язання, які тягнуть за собою втрату матеріального характеру.

Відповідно до ст. 55 Господарського процесуального кодексу України, суд, перевіривши розрахунок позивача щодо нарахування інфляційних втрат, який доданий до позовної заяви, визнав його обґрунтованим та задовольняє вимогу про стягнення інфляційних втрат у сумі 56 392,96 грн.

Відповідно до ст. 55 Господарського процесуального кодексу України, суд, перевіривши розрахунок позивача щодо нарахування 3% річних, який доданий до позовної заяви, визнав його необґрунтованим та задовольняє вимогу про стягнення 3% річних у сумі 4573,86 грн. згідно з уточненим розрахунком суду за період з 21.01.2015р. по 09.02.2016р. включно, оскільки датою складання позовної заяви є 09.02.2016р., проте позивачем нараховані 3% річних за період з 21.01.2015р. по 10.02.2016р. включно

Враховуючи вищевикладені обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Е-КОМЕРС» (04074, м. Київ, вул. Новозабарська, 2/6, корпус 2; ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Інтернаціональні телекомунікації» (65007, м. Одеса, вул. Мала Арнаутська, 66; ) основний борг у сумі 144 582 грн. 99 коп., 22 271 грн. 37 коп. - пені, 4573 грн. 86 коп. - 3% річних, 56 392 грн. 96 коп. - інфляційних втрат та витрати по сплаті судового збору в сумі 6417 грн. 32 коп. Видати наказ.

3. В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, оформленого відповідно до вимог ст. 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення підписано: 22.03.2016р.

Суддя А.І. Привалов