КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" березня 2016 р. Справа№ 910/31552/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Алданової С.О.

суддів: Мартюк А.І.

Дикунської С.Я.

при секретарі Шмиговській А.М.

за участю представників:

від позивача - Яцишин І.В. (довіреність №4813 від 09.12.2015 р.)

від відповідача - не з'явився

розглянувши матеріали апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» в особі філії «Управління магістральних газопроводів Прикарпаттятрансгаз»

на рішення господарського суду міста Києва від 03.02.2016 р.

у справі №910/31552/15 (суддя Чебикіна С.О.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» в особі філії «Управління магістральних газопроводів Прикарпаттятрансгаз»

до Державного підприємства «Управління відомчої воєнізованої охорони»

про стягнення суми

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Укртрансгаз» в особі філії «Управління магістральних газопроводів Прикарпаттятрансгаз» звернулось до господарського суду міста Києва з позовною заявою до Державного підприємства «Управління відомчої воєнізованої охорони» про стягнення збитків у розмірі 161999,00 грн.

Рішенням господарського суду міста Києва від 03.02.2016 р. в позові відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким позов задовольнити.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції є помилковим, винесеним внаслідок неправильного застосування норм матеріального права, протирічить встановленим судом фактичним обставинам справи, що призвело до прийняття неправосудного рішення.

Представник позивача в судовому засіданні повністю підтримав доводи апеляційної скарги, просив скаргу задовольнити, рішення скасувати, позов задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив.

Враховуючи те, що в матеріалах справи містяться докази належного повідомлення всіх учасників судового процесу про час та місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, а строки розгляду апеляційної скарги обмежені ст. 102 ГПК України, колегія суддів, вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції у даній справі в апеляційному порядку без участі представника відповідача.

Колегія суддів зазначає, що ухвалою від 03.03.2016 р. явка сторін у судове засідання обов'язковою не визнавалась.

Зважаючи на те, що неявка представника відповідача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, апеляційний господарський суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

20.01.2015 р. між Публічним акціонерним товариством «Укртрансгаз» в особі філії «Управління магістральних газопроводів Прикарпаттятрансгаз» (замовник) та Державним підприємством «Управління відомчої воєнізованої охорони» (виконавець) було укладено договір № від 20.01.2015 р. щодо закупівлі послуги, пересувний пост охорони, за умовами якого виконавець зобов'язується протягом строку дії договору надати послуги, зазначені в пункті 1.2. цього договору, а замовник - прийняти і оплатити такі послуги (п. 1.1 договору).

Ціна цього договору становить (визначається за результатами процедури закупівлі) 3841204,08 грн., в тому числі ПДВ - 640200,68 грн., відображається у розрахунку вартості надання послуги (додаток №4, п. 3.1 договору) та може бути зменшена за взаємною згодою сторін (п. 3.2. договору).

Оплата за надані послуги проводиться щомісячно згідно рахунку протягом 30 днів після підписання акту про надання послуг (п. 4.1. договору).

На виконання умов договору сторонами було укладено акти приймання здачі-прийняття робіт (надання послуг) за січень-травень 2015 року на загальну суму 1132889,68 грн.

Вказані акти підписано та скріплено печатками сторін, що свідчить про те, що позивачу надано послуги без будь-яких зауважень з його боку.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем було належним чином виконано умови договору, а позивач здійснив оплату наданих послуг.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 632 ЦК України, ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.

Державною фінансовою інспекцією в Івано-Франківській області за період з 20.11.2013 р. по 16.01.2015 р. було проведено планову ревізію фінансово-господарської діяльності філії Управління магістральних газопроводів «Прикарпаттрансгаз» Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» і складено довідку №8 від 21.07.2015 р., якою було встановлено завищення вартості послуг з охорони за договором № від 20.01.2015 р.

24.07.2015 р. позивач звернувся до відповідача з претензією-вимогою №3054/31-06 про необхідність проведення коригування вартості завищених робіт згідно довідки ревізії Державної фінансової інспекції у Львівській області від 29.01.2015 р.

13.08.2015 р. відповідачем було направлено позивачу заперечення на претензію-вимогу, в яких він відмовився від коригування вартості виконаних робіт.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтями 525, 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні», головними завданнями органу державного фінансового контролю є: здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів, правильністю визначення потреби в бюджетних коштах та взяттям зобов'язань, ефективним використанням коштів і майна, станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності у міністерствах та інших органах виконавчої влади, державних фондах, фондах загальнообов'язкового державного соціального страхування, бюджетних установах і суб'єктах господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах, в установах та організаціях, які отримують (отримували у періоді, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів, державних фондів та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування або використовують (використовували у періоді, який перевіряється) державне чи комунальне майно, за дотриманням бюджетного законодавства, дотриманням законодавства про державні закупівлі, діяльністю суб'єктів господарської діяльності незалежно від форми власності, які не віднесені законодавством до підконтрольних установ, за судовим рішенням, ухваленим у кримінальному провадженні.

За змістом п.п. 1, 7, 10 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні», органу державного фінансового контролю надається право: перевіряти в ході державного фінансового контролю грошові та бухгалтерські документи, звіти, кошториси й інші документи, що підтверджують надходження і витрачання коштів та матеріальних цінностей, документи щодо проведення процедур державних закупівель, проводити перевірки фактичної наявності цінностей (коштів, цінних паперів, сировини, матеріалів, готової продукції, устаткування тощо); пред'являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства; звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

З огляду на вищезазначене, органу державного фінансового контролю надано можливість здійснювати контроль за використанням коштів державного і місцевого бюджету та у разі виявлення порушень законодавства пред'являти обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень.

При виявленні збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, орган державного фінансового контролю має право визначати їх розмір та звернутися до суду в інтересах держави.

Вимога органу державного фінансового контролю спрямована на приведення роботи підконтрольної організації у відповідність із вимогами законодавства у майбутньому і є обов'язковою до виконання. Що ж стосується відшкодування виявлених збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, то про їх наявність може бути зазначено у вимозі, але вони не можуть бути примусово відшкодовані шляхом вимоги. Такі збитки відшкодовуються у добровільному порядку або шляхом звернення органу державного фінансового контролю до суду з відповідним позовом.

Орган державного фінансового контролю має право заявляти вимогу про усунення порушень, виявлених у ході перевірки підконтрольних установ, яка обов'язкова до виконання лише в частині усунення допущених порушень законодавства і за допомогою якої неможливо примусово стягнути кошти на відшкодування виявлених в ході перевірки збитків.

Частиною 2 ст. 224 ГК України передбачено, що під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Частиною 1 ст. 225 ГК України визначено, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Отже, для застосування такого виду господарської санкції (правового наслідку порушення зобов'язання) як стягнення збитків необхідна наявність всіх елементів складу цивільного (господарського) правопорушення: протиправної поведінки; збитків; причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника і збитками; вини.

При відсутності хоча б одного з цих елементів господарсько-правова відповідальність не настає.

З огляду на вищевикладене, позивачем не доведено наявність всіх елементів складу правопорушення, а відтак колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги про стягнення з відповідача збитків у сумі 161999,00 грн. у зв'язку із завищенням відповідачем вартості послуг за договором № від 20.01.2015 р. є необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Водночас, колегія суддів враховує, що акт перевірки (ревізії) може бути підставою для вчинення відповідних процесуальних дій посадовими особами (зокрема - пред'явлення відповідного позову до суду) щодо порушника, однак не позбавляє відповідну особу процесуального обов'язку доводити свої вимоги належними та допустимими доказами. Названий акт ревізії, є окремою процесуальною дією уповноваженого органу, який фактично не є стороною укладених договорів, а тому, наслідки цієї дії не можуть застосовуватися до договірних правовідносин, які виникли та існували між позивачем і відповідачем.

Крім того, акт ревізії є одним із доказів та оцінюється судом у сукупності з іншими доказами з урахуванням приписів ст. 43 ГПК України, відповідно до якої господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. При, цьому, обставини, вказані в такому акті в господарському судочинстві повинні підтверджуватися належними доказами у відповідності до статей 33 та 34 ГПК України.

Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що відповідальність за можливе порушення відповідачем у цій справі (завищення вартості виконаних підрядних робіт), може настати за наявності рішення відповідного компетентного органу цього питання, оскільки згідно чинного законодавства вона є індивідуальною для особи порушника (директора/начальника підприємства, установи, організації, головного бухгалтера тощо). У зв'язку з цим акт ревізії фінансово-господарської діяльності позивача, яким встановлено завищення вартості виконаних робіт, автоматично не зумовлює настання господарсько-правової відповідальності відповідача з підстав, передбачених ст. 218 ГК України.

Отже, у даному випадку, господарсько-правова відповідальність, яка може застосовуватись до позивача є індивідуальною та не має жодного відношення до правовідносин сторін, які склались на підставі укладеного між ними договору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачем, в порушення зазначеної норми, належним чином апеляційну скаргу не обґрунтовано, доказів та підстав для скасування рішення суду першої інстанції апеляційному суду не наведено.

З огляду на викладене, посилання скаржника на те, що рішення суду першої інстанції є помилковим, винесеним внаслідок неправильного застосування норм матеріального права, протирічить встановленим судом фактичним обставинам справи, що призвело до прийняття неправосудного рішення, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Крім того, доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду та не підтверджуються наявними матеріалами справи.

Тому колегія суддів вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 03.02.2016 р. у даній справі є таким, що відповідає нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам та матеріалам справи, у зв'язку з чим підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, ст. 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» в особі філії «Управління магістральних газопроводів Прикарпаттятрансгаз» залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 03.02.2016 р. у справі №910/31552/15 залишити без змін.

Справу №910/31552/15 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання судовим рішенням апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя С.О. Алданова

Судді А.І. Мартюк

С.Я. Дикунська