ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" березня 2016 р. Справа № 914/3372/15

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого-судді Мельник Г.І.

суддів Кравчук Н.М.

ОСОБА_1

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю Аграрно-транспортна фірма Транс Агро б/н від 14.01.2016 року

на рішення господарського суду Львівської області від 10.12.2015 р.

у справі № 914/3372/15

за позовом ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю Аграрно-транспортна фірма Транс Агро, м. Запоріжжя

до відповідача ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю Авто Граф, м. Львів

про стягнення 71063,19 грн.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_3 представник (довіреність б/н від 10.02.2016 року)

від відповідача: ОСОБА_4 представник (довіреність б/н від 06.01.2016 року)

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 01.02.2016р. у складі колегії: головуючого судді Мельник Г.І., суддів Михалюк О.В., Плотніцький Б.Д. апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні. У звязку з тимчасовою непрацездатністю судді Плотніцького Б.Д., розпорядженням в.о. голови Львівського апеляційного господарського суду від 12.02.2016 року у склад колегії для розгляду даної справи замість судді Плотніцького Б.Д. введено суддю Матущака О.І. При цьому, у звязку з перебуванням судді Михалюк О.В. у відпустці, розпорядженням в.о. керівника апарату суду № 57 від 18.03.2016р. призначено проведення автоматичної зміни складу колегії суддів у справі № 914/3372/15, у результаті якої в склад колегії по розгляду даної справи замість судді Михалюк О.В. введено суддю Кравчук Н.М.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Львівської області від 10.12.2015р. у справі № 914/3372/15 (суддя Артимович В.М.) в задоволенні позову відмовлено повністю; судові витрати покладено на позивача.

Рішення суду мотивоване тим, що проведення позивачем оплати коштів в сумі 39 000,00 грн. на підставі платіжного доручення № 46 від 18.03.2014р. (вчинене після укладення Договору поставки №38625944 від 17.03.2014 року) свідчить про часткове виконання ТзОВ Аграрно-транспортна фірма Транс Агро взятих на себе зобовязань по оплаті отриманого товару за Договором поставки. Разом з тим, місцевий господарський суд покликаючись на п. 11.2. Договору поставки вважає, що факт проведення позивачем оплати коштів та відповідно часткове виконання ТзОВ Аграрно-транспортна фірма Транс Агро взятих на себе зобовязань по оплаті отриманого товару за Договором поставки не спростовується вказівкою позивача у платіжному дорученні № 46 від 18.03.2014р. щодо призначення платежу сплата за обладнання зг рах 11 від 13.02.2014 року. Таким чином, судом першої інстанції відмовлено в задоволенні позовних вимог у звязку з безпідставністю та необгрунтованістю позовних вимог.

Не погоджуючись з вказаним рішенням місцевого господарського суду ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю Аграрно-транспортна фірма Транс Агро оскаржило його в апеляційному порядку, звернувшись до Львівського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою б/н від 14.01.2016 року, в якій просить скасувати рішення господарського суду Львівської області від 10.12.2015р. повністю та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задоволити повністю, оскільки вважає, що рішення Господарського суду Львівської області винесено з порушенням норм процесуального права та при недоведеності обставин, що мають значення для справи, які господарський суд визнав встановленими.

Свої доводи скаржник обґрунтовує тим, що Договір поставки № 38625944 від 17.03.2014 року та видаткова накладна № РН-0000021 представником ТзОВ «Аграрно-транспортна фірма «Транс Агро» не підписувались, печаткою підприємства підпис представника не засвідчувався.

Поряд з цим, скаржник покликається на те, що відповідачем не надано належних доказів, які б підтверджували передачу обладнання, за яке позивачем 18.03.2014 року було сплачено грошові кошти та не надано податкової накладної на суму оплати на підтвердження отриманого авансового платежу.

Крім цього, апелянт зазначає, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, оскільки господарським судом Львівської області не надсилалися на адресу ТзОВ «Аграрно-транспортна фірма «Транс Агро» процесуальні документи, відзив на позовну заяву, а судове рішення прийнято за відсутності уповноваженого представника позивача.

Скориставшись своїм правом, ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю Авто Граф подало заперечення на апеляційну скаргу, в якому доводи скаржника спростовує та просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення господарського суду Львівської області від 10.12.2015 року у справі № 914/3372/15 залишити без змін.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 01.02.2016р. апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено справу до розгляду на 16.02.2016р. У судовому засіданні Львівського апеляційного господарського суду 16.02.2016 року за згодою представників сторін оголошено перерву до 21.03.2016 року.

12.02.2016 року та 18.03.2016 року склад суду змінено, тому 16.02.2016 року та 21.03.2016 року розгляд справи розпочинався спочатку.

В дане судове засідання прибули представники позивача та відповідача.

Розглянувши апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні в ній докази, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача у судовому засіданні, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Львівської області від 10.12.2015р. у справі №914/3372/15 слід залишити без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю Аграрно-транспортна фірма Транс Агро без задоволення, виходячи з наступного.

Аналізом матеріалів справи встановлено, що позивач звернувся до суду з підстав повернення коштів в сумі 39 000,00 грн., які було перераховано останнім на підставі виставленого рахунку-фактури № СФ-0000011 від 13.02.2014р. на поточний рахунок відповідача за обладнання (програматор UTP-10 МАТТ, завантажувач даних TachoDrive, програмне забезпечення TACHOMATT PACK. тип RED) з призначенням платежу: Оплата за обладнання згідно рахунку № 11 від 13.02.2014р., що підтверджується платіжним дорученням № 46 від 18.03.2014р.

Перевіркою доводів позивача встановлено, що сторони мали намір укласти договір поставки товару (програматор UTP-10 МАТТ, завантажувач даних TachoDrive, програмне забезпечення TACHOMATT PACK тип RED), проте не досягли згоди щодо суттєвих умов договору.

Зясуванням підставності звернення до суду з даним позовом встановлено, що згідно з ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч.1 ст.193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання-відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Статтею 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Водночас, ст.174 ГК України визначає, що господарські зобов'язання можуть виникати: безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність; з акту управління господарською діяльністю; з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать; тощо.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Крім того, відповідно до частини першої статті 222 ГК України учасники господарських відносин, що порушили майнові права або законні інтереси інших суб'єктів, зобов'язані поновити їх, не чекаючи пред'явлення їм претензії чи звернення до суду.

При цьому, якщо у договорі або законі не встановлено строку (терміну), у який повинно бути виконано грошове зобов'язання, судам необхідно виходити з приписів частини другої статті 530 ЦК України. Цією нормою передбачено, між іншим, і можливість виникнення обов'язку негайного виконання; такий обов'язок випливає, наприклад, з припису частини першої статті 692 ЦК України, якою визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; відтак якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред'явив йому кредитор пов'язану з цим вимогу. При цьому передбачена законом відповідальність за невиконання грошового зобов'язання підлягає застосуванню починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару, якщо інше не вбачається з укладеного сторонами договору. Відповідні висновки випливають зі змісту частини другої статті 530 ЦК України (п. п. 1.6., 1.7. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року № 14 Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань (з наступними змінами і доповненнями).

Перевіркою доводів апеляційної скарги встановлено, що постачальник (ТзОВ «Авто Граф») виставив одержувачу (ТзОВ «Аграрно-транспортна фірма «Транс Агро») рахунок-фактуру №СФ-0000011 від 13.02.2014 року (а.с. 14) на отримання обладнання (програматор UTP-10 МАТТ, завантажувач даних TachoDrive, програмне забезпечення TACHOMATT PACK. тип RED), рахунок дійсний до сплати до 22.03.2014р.

Також, в матеріалах справи міститься рахунок-фактура № СФ-0000011 від 17.03.2014 року (а.с. 45) на отримання обладнання (програматор UTP-10 МАТТ 105.07.02.958, завантажувач даних TachoDrive, програмне забезпечення TACHOMATT), який постачальник (ТзОВ «Авто Граф») виставив одержувачу (ТзОВ «Аграрно-транспортна фірма «Транс Агро»), рахунок дійсний до сплати до 27.03.2014р. При цьому, рахунок-фактура № СФ-0000011 від 17.03.2014 року (а.с. 45) на відміну від рахунку-фактури № СФ-0000011 від 13.02.2014 року (а.с. 14) підписано та підпис скріплено печаткою постачальника ТзОВ «Авто Граф».

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, видаткова накладна № РН-0000021 від 17.03.2014 року (а.с. 47) видана одержувачу ТзОВ «Аграрно-транспортна фірма «Транс Агро» на замовлення рахунок-фактура № СФ-0000011 від 17.03.2014р. та відображає поставку обладнання (програматор UTP-10 МАТТ 105.07.02.958, завантажувач даних TachoDrive, програмне забезпечення TACHOMATT). При цьому, видаткова накладна № РН-0000021 від 17.03.2014 року підписана отримувачем директором ОСОБА_5 (який з 11.02.2013р. є керівником позивача згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців від 15.10.2015 р. № 21317866) та постачальником директором ОСОБА_6 (який з 30.12.2010р. є підписантом (особою, яка має право від імені юридичної особи вчиняти дії без довіреності) відповідача згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців від 13.10.2015р. № 21313324) та скріплена печаткою постачальника ТзОВ «Авто Граф».

Крім цього, в матеріалах справи міститься податкова накладна № 7 від 17.03.2014р. на загальну суму 57 490,00 грн., в т.ч. ПДВ 9581,67 грн., у якій зазначено вид цивільно-правового договору Договір поставки № 38625944 від 17.03.2014р. (а.с. 46).

Поряд з цим, факт складання відповідачем податкової накладної № 7 від 17.03.2014р. та включення ним до податкових зобовязань податку на додану вартість в сумі 9581,67 грн. у звязку з поставкою позивачу товару підтверджується розшифровкою податкових зобовязань та податкового кредиту в розрізі контрагентів (Додаток 5), що є додатком до податкової декларації з податку на додану вартість за березень 2014р. (а.с. 48).

Таким чином, судова колегія звертає увагу на те, що видаткова накладна № РН-0000021 від 17.03.2014 року видана на замовлення рахунок-фактура № СФ-0000011 від 17.03.2014р., який виписано одержувачу ТзОВ «Аграрно-транспортна фірма «Транс Агро» та відображено у податковій накладній № 7 від 17.03.2014 року.

Відтак, враховуючи викладене колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги в частині покликання скаржника на те, що відповідачем не надано податкової накладної на суму оплати на підтвердження отриманого авансового платежу спростовуються документальними доказами у справі.

Більше того, позивачем (скаржником у справі) належними та допустимими доказами не доведено ні звернення до органу фіскальної служби із заявою про відмову постачальника надати податкову накладну до податкової декларації з податку на додану вартість за березень 2014р., так і не спростовано включення до податкового кредиту податку на додану вартість в сумі 9581,67 грн. на підставі зазначеної вище податкової накладної, виданої відповідачем.

Одночасно, спростовуючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що 28.05.2014 року між Державним підприємством «Всеукраїнський державний науково виробничий центр стандартизації, метрології, сертифікації та захисту прав споживачів» (Виконавець) та ТзОВ «Аграрно-транспортна фірма «Транс Агро» (Замовник) укладено Договір про надання послуг № 220-В80/14 (а.с. 95), відповідно до умов якого Виконавець зобовязаний виконати послугу, а саме здійснити державну метрологічну атестацію тахотестера UTP-10 МАТТ 105.07.02.958, що також підтверджується Актом № 220-В80/14 від 28.05.2014 року здачі-приймання робіт (а.с. 94).

Разом з тим, судова колегія звертає увагу на те, що рахунок-фактура №СФ-0000011 від 13.02.2014 року (а.с. 14), на яку покликається позивач та яка долучена до матеріалів справи містить посилання про отримання обладнання програматор UTP-10 МАТТ, завантажувач даних TachoDrive, програмне забезпечення TACHOMATT PACK. тип RED, проте рахунок-фактура № СФ-0000011 від 17.03.2014 року (а.с. 45) містить посилання про отримання обладнання програматор UTP-10 МАТТ 105.07.02.958, завантажувач даних TachoDrive, програмне забезпечення TACHOMATT, а саме на програматор UTP-10 МАТТ 105.07.02.958, метрологічну атестацію якого здійснено за замовленням ТзОВ «Аграрно-транспортна фірма «Транс Агро» (позивача і скаржника у справі) за Договором про надання послуг № 220-В80/14 від 28.05.2014 року.

Таким чином, покликання скаржника на те, що ТзОВ «Аграрно-транспортна фірма «Транс Агро» не отримало програматор UTP-10 МАТТ 105.07.02.958 є безпідставними та спростовуються документальними доказами у справі.

Щодо платіжного доручення № 46 від 18.03.2014 року (а.с. 15) колегія суддів зазначає, що платник ТзОВ «Аграрно-транспортна фірма «Транс Агро» перерахував на рахунок отримувача ТзОВ «Авто Граф» грошові кошти у розмірі 39 000,00 грн. з призначенням платежу: сплата за обладнання зг рах 11 від 13.02.2014р.

Проте, як встановлено судом, підтверджується матеріалами справи та поясненнями представника відповідача у судових засіданнях Львівського апеляційного господарського суду, а також зазначено позивачем у позовній заяві грошові кошти у розмірі 39 000,00 грн. це часткова оплата (аванс) за обладнання визначене у видатковій накладній № РН-0000021 від 17.03.2014 року, яку платник ТзОВ «Аграрно-транспортна фірма «Транс Агро» перерахував на рахунок отримувача ТзОВ «Авто Граф».

Як вбачається із позовної заяви та апеляційної скарги доводи ТзОВ «Аграрно-транспортна фірма «Транс Агро» зводяться до того, що позивачем не було отримано обладнання, за яке останнім перераховано відповідачу аванс у розмірі 39 000,00 грн. Проте аналізуючи матеріали справи, колегія суддів зазначає, що документальними доказами спростовуються доводи позивача, оскільки факт отримання позивачем від відповідача програматора UTP-10 МАТТ 105.07.02.958 підтверджується в тому числі і діями самого позивача при укладенні Договору про надання послуг № 220-В80/14 від 28.05.2014 року.

Разом з тим, перевіряючи доводи скаржника викладені в апеляційній скарзі та у клопотанні про призначення судової почеркознавчої експертизи (вхідний номер канцелярії Львівського апеляційного господарського суду № 01-05/780/16 від 15.02.2016 року, а.с. 160-161), колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з п. 2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 4 від 23.03.2012 року "Про деякі питання практики призначення судової експертизи" (з наступними змінами і доповненнями) статтею 1 Закону України "Про судову експертизу" визначено, що судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні, зокрема, суду. Водночас і згідно з частиною першою статті 41 ГПК експертиза призначається для з'ясування питань, що потребують спеціальних знань. Із сукупності наведених норм матеріального і процесуального права вбачається, що неприпустимо ставити перед судовими експертами правові питання, вирішення яких чинним законодавством віднесено до компетенції суду, зокрема, про відповідність окремих нормативних актів вимогам закону, про правову оцінку дій сторін тощо.

Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Якщо наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку в разі необхідності може бути здійснено господарським судом з призначенням відповідної судової експертизи.

У процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі (стаття 101 ГПК України).

Як вбачається зі змісту вищевказаного клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи позивач ставить під сумнів справжність підпису директора ТзОВ «Аграрно-транспортна фірма «Транс Агро» ОСОБА_5 на Договорі поставки № 38625944 від 17.03.2014 року та на видатковій накладній № РН-0000021 від 17.03.2014 року.

Враховуючи викладене, дослідивши матеріали справи, колегія суддів розглядаючи клопотання ТзОВ «Аграрно-транспортна фірма «Транс Агро» про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи, вважає, що договір та видаткова накладна можуть бути підписані керівником та головним бухгалтером підприємства або їх заступниками та особами, які на те уповноважені керівником підприємства.

Відповідно до ст. 42 ГПК України висновок судового експерта для господарського суду не є обовязковим і оцінюється господарським судом за правилами, встановленими статтею 43 цього Кодексу. При цьому, виходячи зі змісту статті ст. 43 ГПК України ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили, в тому числі й висновок судового експерта, який оцінюється в сукупності всіх документальних доказів у справі.

Відтак, розглянувши клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи, колегія суддів вважає, що таке клопотання є безпідставне та необґрунтоване, а тому у задоволенні такого слід відмовити.

В силу приписів статті 1 ГПК України до господарського суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється, а угода про відмову від права на звернення до господарського суду вважається недійсною.

Вказана стаття Господарського процесуального кодексу України є реалізацією ст. 55 Конституції України, відповідно до якої кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Таким чином, через норму ч. 1 ст. 55 Конституції України реалізується принцип доступності правосуддя, а гарантоване Конституцією України право на судовий захист з боку держави Україна не може бути обмежене.

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Водночас статтею 16 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Таким чином, проаналізувавши норми чинного законодавства та оцінивши документальні докази у справі в їх сукупності колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про відмову у задоволенні позовних вимог у звязку з їх безпідставністю та необґрунтованістю.

Крім цього, покликання скаржника на те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, оскільки господарським судом Львівської області не надсилалися на адресу ТзОВ «Аграрно-транспортна фірма «Транс Агро» процесуальні документи, відзив на позовну заяву, а судове рішення прийнято за відсутності уповноваженого представника позивача, колегія суддів вважає безпідставними враховуючи наступне.

Згідно з п. 2. Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15.03.2010р. №01-08/140 "Про деякі питання запобігання зловживанню процесуальними правами в господарському судочинстві" особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце її розгляду судом, якщо ухвалу про порушення провадження у справі надіслано за поштовою адресою, зазначеною у позовній заяві. У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Відповідно до розяснень п. 3.9.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (з наступними змінами і доповненнями) у разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Як вбачається з матеріалів справи (позовної заяви, а.с. 5-8 та виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, а.с. 18) місцезнаходження юридичної особи ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Аграрно-транспортна фірма «Транс Агро» - 69002, м. Запоріжжя, вул. Дзержинського, 16.

При цьому, як вбачається з поштового конверта (а.с. 78) скерованого ТзОВ «Аграрно-транспортна фірма «Транс Агро» на адресу 69002, м. Запоріжжя, вул. Дзержинського, 16 такий повернуто господарському суду Львівської області за закінченням терміну зберігання, що підтверджується довідкою органу поштового звязку ф20 (а.с. 77).

Таким чином, ТзОВ «Аграрно-транспортна фірма «Транс Агро», яке є позивачем у даній справі належним чином було повідомлене про час і місце розгляду справи судом, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

Відтак, судова колегія вважає, що скаржником у справі не доведено обставини на які він покликається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст.ст. 33 та 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Отже, з огляду на викладене вище, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Львівської області від 10.12.2015р. відповідає матеріалам справи, ґрунтується на чинному законодавстві і підстав для його скасування немає, а інші зазначені в апеляційній скарзі доводи скаржника не відповідають матеріалам справи, документально не обґрунтовані, не базуються на законодавстві, що регулює спірні правовідносини, а тому не визнаються такими, що можуть бути підставою згідно ст. 104 ГПК України для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103, 105 ГПК України, - Львівський апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В :

1. У задоволенні клопотання про призначення судової-почеркознавчої експертизи ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю Аграрно-транспортна фірма Транс Агро б/н від 15.02.2016 року відмовити.

2. Рішення Господарського суду Львівської області від 10.12.2015 року у справі № 914/3372/15 залишити без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю Аграрно-транспортна фірма Транс Агро б/н від 14.01.2016 року без задоволення.

3. Судовий збір за перегляд рішення Господарського суду Львівської області в апеляційному порядку покласти на скаржника.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

Матеріали справи скеровуються в Господарський суд Львівської області.

Повний текст постанови складений 25.03.2016р.

Головуючий-суддя Мельник Г.І.

Суддя Кравчук Н.М.

Суддя Матущак О.І.