РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.03.2016Справа №910/1627/16

За позовомПублічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Миколаївгаз»
доПублічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»
провнесення змін до договору на купівлю-продаж природного газу

СуддяСташків Р.Б.

Представники:
від позивача - не з'явився;
від відповідача - Єршова С.В. (представник за довіреністю).
СУТЬ СПОРУ:

У лютому 2016 року Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації «Миколаївгаз» (далі - позивач або ПАТ «Миколаївгаз») звернулося до господарського суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі - відповідач або НАК «Нафтогаз України») про внесення змін до договору від 04.01.2013 № 13-222-ВТВ на купівлю-продаж природного газу (далі - Договір), укладеного між ПАТ «Миколаївгаз» та НАК «Нафтогаз України», виклавши в новій редакції його пункт 6.1 статті 6 «Порядок та умови проведення розрахунків» та статтю 11 «Строк дії Договору».

Позовні вимоги мотивовані тим, що після укладення Договору, у зв'язку із змінами у порядку (структури) формування державними органами тарифів на постачання та транспортування природного газу газорозподільчими газопроводами для споживачів позивача, такі тарифи перестали покривати позивачу витрати на природний газ для потреб ВТВ та НВ, позаяк, на думку позивача, стали меншими за економічно обґрунтовані, що призводить до збитків підприємства. Позивач вважає, що вказані зміни у порядку (структурі) формування таких тарифів є істотною зміною обставин, якими сторони керувалися при укладенні Договору, а тому виникла необхідність у внесенні змін до Договору шляхом викладення його окремих (вище вказаних положень) у новій редакції. Оскільки відповідач відмовився вносити відповідні зміни, то, на думку позивача, на підставі частини 2 статті 651 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) такі зміни повинні бути внесені до Договору у судовому порядку.

Відповідач позов не визнав. Свої заперечення мотивував тим, що обставини на які посилається позивач, не є підставою для застосування частини 2 статті 651 ЦК України, оскільки в розумінні цієї норми не є істотною зміною обставин, якими сторони керувались при укладені Договору (у редакції внесених за їх погодженням змін).

Розгляд справи у зв'язку із неявкою представника позивача відкладався.

Позивач у судове засідання повторно не з'явився, хоча був належним чином повідомлений про призначення справи до розгляду в засіданні суду, про час і місце його проведення, що підтверджується наявним у матеріалах справи повідомленням про вручення представнику позивача поштового відправлення з ухвалою суду про призначення зазначеного судового засідання.

Про поважні причини неявки в судове засідання представника позивача суд не повідомлений. Клопотань про відкладення розгляду справи від позивача не надходило.

Обставин, які б перешкоджали чи не дозволяли розглянути спір у даному судовому засіданні судом не було встановлено.

За таких обставин, суд не вбачає за необхідне відкладати розгляд справи та відповідно до статті 75 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) здійснює її розгляд за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши надані сторонами докази та оцінивши їх у сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

04.01.2013 між НАК «Нафтогаз України» (Продавець) та ПАТ «Миколаївгаз» (Покупець) було укладено Договір, який відповідає типовій формі договору на купівлю-продаж природного газу (між власниками та постачальниками природного газу), затвердженої постановою НКРЕ від 05.07.2012 № 849.

За умовами Договору НАК «Нафтогаз України» зобов'язувалася у 2013 році передавати ПАТ «Миколаївгаз» у власність природний газ, який використовується останнім виключно для виробничо-технологічних витрат та нормативних втрат ПАТ «Миколаївгаз».

Умови договору сторонами неодноразово переглядались, шляхом укладення додаткових угод до нього.

Відповідно до пункту 2.1 Договору (у редакції додаткової угоди № 12 від 05.02.2015) Продавець зобов'язувався передати Покупцеві у період з 01.01.2013 по 31.12.2015 газ у обсязі до 65718,689 тис. куб. м.

Пунктом 5.1 Договору (у редакції додаткової угоди № 18 від 12.10.2015) передбачено, що ціна на природний газ розміщується на офіційному веб-сайті Продавця, а тарифи на транспортування природного, нафтового газу і газу (метану) вугільних родовищ магістральними та розподільчими трубопроводами установлюється Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

При цьому, пунктом 5.3 Договору (у редакції додаткової угоди № 18 від 12.10.2015) сторони передбачили, що у разі зміни тарифів на транспортування та/або розподіл природного газу, вони є обов'язковими за цим Договором з моменту введення їх в дію. У разі, якщо Покупець не погоджується на відповідні зміни, він має право змінити постачальника (Продавця) відповідно до порядку, передбаченого Законом України «Про ринок природного газу».

Ціна газу, встановлена умовами пункту 5.2 Договору, протягом дії останнього змінювалась згідно з умовами додаткових угод.

Згідно з пунктом 6.1 Договору (у редакції додаткової угоди № 11 від 22.12.2014): «Оплата за газ здійснюється Покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати планових обсягів газу протягом місяця поставки з урахуванням положень 6.2 Договору.

Остаточний розрахунок за фактично використаний природний газ за цим договором здійснюється Покупцем після отримання повних розрахунків за послуги з транспортування природного газу газорозподільчими мережами, наданими Продавцю в попередньому місяці, відповідно до договорів на розподіл природного газу, укладеними між Продавцем і Покупцем.

У разі, якщо до 20 числа місяця, наступного за місяцем поставки природного газу за цим договором Продавець повністю розрахувався за послуги з транспортування природного газу газорозподільними мережами, наданими Продавцю в попередньому місяці, остаточний розрахунок за використаний природний газ здійснюється покупцем на підставі акту приймання-передачі до 20 числа місяця наступного за місяцем поставки газу.

У будь якому випадку остаточний розрахунок за фактично використаний природний газ за цим договором здійснюється покупцем не пізніше 20 числа місяця наступного за місяцем закінчення дії договору в частині поставки газу.».

Відповідно до статті 11 Договору (у редакції додаткової угоди № 11 від 22.12.2014), Договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін, поширює дію на правовідносини, що фактично склались між сторонами з 01.01.2013, і діє в частині реалізації газу до 31.12.2015, а в частині проведення розрахунків за газ - до їх повного здійснення.

Як убачається з матеріалів справи, 10.12.2015 позивачем було скеровано на адресу відповідача лист № 04-01/4489 від 10.12.2015 з проектом додаткової угоди № 20 від 10.12.2015 до Договору (підписаною з боку позивача), які були отримані останнім 14.12.2015 (підтверджується залученою до матеріалів справи копією повідомлення про вручення поштового відправлення).

Відповідно до змісту зазначеного проекту додаткової угоди № 20 від 10.12.2015, позивач пропонував пункт 6.1 статті 6 та статтю 11 Договору викласти в нових редакціях, відповідно до яких продовжити строк остаточного розрахунку за фактично використаний природний газ до 20.01.2018, та продовжити строк дії Договору в частині проведення розрахунків за газ - до 20.01.2018. Крім того, у пункті 6.1 статті 6 Договору пропонував передбачити наступне положення: «Дата остаточного розрахунку переглядається за ініціативою однієї із сторін у разі істотної зміни обставин, зокрема:

- зміни тарифу на транспортування природного газу;

- підвищення цін на природний газ;

- прийняття або неприйняття органами державної влади наказів, розпоряджень, постанов тощо, які прямо чи опосередковано стосуються взаємовідносин сторін.

Сторона, яка отримала пропозицію про заміну строків остаточних розрахунків за договором, зобов'язана у двадцятиденний строк розглянути її та надати відповідь на таку пропозицію.

У разі наявності розбіжностей з даними пропозиціями, сторона, яка не згодна з пропозиціями, передає питання врегулювання розбіжностей до суду у двадцятиденний строк.

Якщо сторона, яка одержала пропозицію, не передасть у зазначений двадцятиденний строк до суду розбіжності чи не надасть відповіді на пропозиції, то пропозиції другої сторони щодо зміни строків розрахунків вважаються прийнятими.».

Проте, відповідачем додаткову угоду №20 від 10.12.2015 підписано не було, що і стало підставою для звернення до суду із зазначеним позовом.

Обґрунтовуючи необхідність внесення вищевказаних змін до Договору, позивач посилається на таке.

Згідно з пунктом 12 частини 2 статті 21 Закону України «Про засади функціонування ринку природного газу» (чинного на момент виникнення правовідносин) газотранспортні та газорозподільні підприємства зобов'язані дотримуватися норм виробничо- технологічних витрат, витрат на власні потреби та норм питомих витрат природного газу для газотранспортних та газорозподільних підприємств.

У пункті 4.2 Договору сторони передбачили, що обсяги виробничо-технологічних витрат та нормованих втрат природного газу визначаються (розраховуються) газорозподільним підприємством згідно з Методикою визначення питомих втрат та виробничо-технологічних витрат природного газу під час його транспортування газорозподільними мережами, затвердженою наказом №264 від 30.05.2003 та Методикою визначення питомих втрат природного газу при його вимірюваннях побутовими лічильниками в разі не приведення об'єму газу до стандартних умов, затвердженою наказом № 595 від 21.10.2003 Міністерства палива та енергетики України і зареєстрованою в Мінюсті 25.12.2003 за № 1224/8545.

Відповідно до вищезазначених Методик виробничо-технологічні (нормовані) втрати газу - це граничний витік газу, під час якого ще можливо забезпечити надійне функціонування та умовну нормативну герметичність газопроводів, з'єднувальних деталей, арматури, компенсаторів, газового обладнання, приладів тощо. Крім того, до виробничо-технологічних втрат належить об'єм витоку газу під час технічного обслуговування, поточного ремонту, заміни арматури, приладів, обладнання, що використовує газ, і з'єднувальних деталей, який не перевищує норм, установлених чинними нормативними документами.

До виробничо-технологічних витрат газу належать витрати газу під час врізування або підключення новозбудованих, або після капітального ремонту, або реконструйованих газопроводів, об'єктів системи газопостачання житлових та громадських будівель, промислових підприємств тощо, а також у разі виконання пусконалагоджувальних робіт на них та витрати газу на опалення газорегуляторних пунктів та іншого газорегуляторного обладнання.

Пунктом 1.3 наказу Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 23.11.2011 № 737 «Про визначення розмірів нормативних втрат і виробничо-технологічних витрат природного газу в газорозподільних мережах» було передбачено, що на підставі даних, отриманих від газорозподільних підприємств щодо розрахованих річних обсягів нормативних втрат і виробничо-технологічних витрат природного газу, Міністерство енергетики та вугільної промисловості України впродовж місяця затверджує щодо кожного газорозподільного підприємства розміри нормативних втрат і виробничо- технологічних витрат природного газу в газорозподільних мережах на наступний календарний рік.

Наказом №1060 від 21.12.2012 Міненерговугілля України «Про затвердження розмірів нормативних втрат і виробничо-технологічних витрат газорозподільних підприємств на 2013 рік» розмір нормативних втрат і виробничо-технологічних витрат для позивача на 2013 рік становив 24089,0 тис. куб. м., а заплановані позивачем обсяги нормативних втрат і виробничо-технологічних втрат, відповідно до пункту 2.1 Договору, з 01.01.2013 по 31.12.2013 складали 16370,0 тис. куб. м.

Тобто, на думку позивача, на момент укладення спірного правочину, його умови були прийнятними для покупця і останній не міг передбачити істотну зміну обставин в майбутньому.

Наказом № 664 від 24.09.2014 Міністерство енергетики та вугільної промисловості України визначило для позивача розмір виробничо-технологічних витрат та нормативних втрат в обсязі 20323 тис. куб. м., що менше розрахованих згідно Методик обсягів газу на 8105,8 тис. куб. м. і складає 71,5% від заявленого обсягу, а також менше ніж фактично придбано у НАК «Нафтогаз України» на 5594,14 тис. куб. м. і складає 80,3% від фактично закуплених обсягів, що, на думку позивача, унеможливило затвердження НКРЕКП вищого тарифу на транспортування природного газу, який би давав можливість ПАТ «Миколаївгаз» своєчасно компенсувати вартість закупленого у 2014 році газу на дані потреби.

На виконання наказу Міненерговугілля України № 737 від 23.11.2011 позивач листом від 16.10.2014 № 07-01/3638 надав до Міненерговугілля України на затвердження розрахункові обсяги виробничо-технологічних витрат та нормативних втрат на 2015 рік в розмірі 27489,61 тис. куб. м. природного газу.

Проте, Міненерговугілля України лише у березні 2015 року, наказом від 02.03.2015 № 122, затверджено обсяг природного газу на виробничо-технологічних витрат та нормативних втрат на 2015 рік (дані обсяги застосовуються, починаючи з 1 січня 2015 року) в розмірі 18565 тис. куб. м., що менше, ніж розраховані позивачем розрахункові величини на 8924,6 тис. куб. м., тобто на 67,5%.

Не погоджуючись з прийнятим Міненерговугілля України наказом від 02.03.2015 року № 122, позивач звернувся до суду з позовом про скасування даного наказу в частині встановлення розміру нормативних втрат та виробничо-технологічних витрат природного газу в газорозподільних мережах на 2015 рік та зобов'язання затвердити на 2015 рік розміри нормативних втрат та виробничо-технологічних витрат природного газу в газорозподільних мережах на підставі Методики визначення питомих втрат та виробничо-технологічних втрат природного газу під час його транспортування газорозподільними мережами, затверджених наказом Міністерства палива та енергетики України від 30.05.2003 № 264, та Методики визначення питомих втрат природного газу при його вимірюваннях побутовими лічильниками в разі неприведення об'єму газу до стандартних умов, затвердженої наказом Міністерства палива та енергетики України від 21.10.2003 №595.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.09.2015 у справі №826/15132/15, яка набрала законної сили, позов задоволено повністю.

Водночас, позивач зазначає, що відповідно до пункту 1.5 Методики розрахунку тарифів на транспортування та постачання природного газу для підприємств з газопостачання та газифікації, затвердженої постановою НКРЕ від 04.09.2002 року № 983 тарифи, визначені за цією Методикою, повинні забезпечувати підприємствам з газопостачання та газифікації покриття економічно обґрунтованих витрат виробництва, отримання передбаченого планом прибутку, достатнього для проведення нормальної виробничо-господарської діяльності, сплату всіх податків, обов'язкових платежів та бюджетних відрахувань відповідно до чинного законодавства України.

Позивач вказує, що затвердження розміру тарифу на транспортування природного газу НКРЕ для позивача на 2014 рік постановами від 30.12.2013 № 1825 та від 30.04.2014 №602, відбулося за відсутності затвердженого Міненерговугілля України обсягу природного газу на виробничо-технологічних витрат та нормативних втрат і не покривали товариству витрат на його придбання.

У постанові НКРЕКП про затвердження тарифу на транспортування природного газу для позивача від 03.03.2015 № 523, що набрала чинності з 1 квітня 2015 року, витрати природного газу на виробничо-технологічні витрати та нормативні втрати, які закладені в тариф менші, ніж розраховані позивачем на 14,5%.

Постановою НКРЕКП від 30.06.2015 № 1908 затверджено новий тариф на транспортування природного газу розподільними газопроводами, і до нього закладені суми виробничо-технологічних витрат та нормативних втрат, які менші від розрахованих відповідно до Методик на 30%.

Вказані обставини, за твердженнями позивача, призвели до дефіциту коштів для розрахунків за природний газ для потреб виробничо-технологічних витрат та нормативних втрат, що не дає йому вчасно розрахуватись за обсяги природного газу, отриманого за Договором.

За твердженням позивача, на момент укладення Договору він не міг передбачити значне збільшення ціни на природний газ та водночас незначне збільшення власного тарифу на транспортування природного газу розподільними газопроводами. На його думку, виконання Договору на діючих умовах порушить співвідношення майнових інтересів сторін і позбавить позивача того, на що він розраховував при його укладенні.

Вищенаведені обставини у їх сукупності, на думку позивача, свідчать про істотну зміну обставин, що у відповідності до приписів статті 652 ЦК України є підставою для внесення змін до Договору та викладення умов останнього в редакції додаткової угоди №20 від 10.12.2015.

За таких обставин справи позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи слідує, що 28.10.2015 між сторонами було укладено додаткову угоду № 19 (змінили з 01.11.2015 ціну газу), у пункті 2 якої передбачено, що крім зміни пункту 5.2 Договору решта умов цього Договору залишається незмінною і обов'язковою для виконання сторонами.

Таким чином, обставини, які можуть бути підставою, зокрема, для зміни Договору відповідно до статті 652 ЦК України, повинні почати існувати вже після 28.10.2015, і бути такими, які сторони після цієї дати не могли передбачити.

Згідно з частиною 1 статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Подібне положення також закріплено й у частині 1 статті 188 ГК України.

Частиною 2 статті 651 ЦК України передбачено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Порядок зміни господарського договору врегульований статтею 188 ГК України. Зокрема, відповідно до частини 4 цієї статті у разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений двадцятиденний строк після одержання пропозиції про зміну (розірвання) договору, з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Статтею 652 ЦК України врегульовано зміну або розірвання договору у зв'язку з істотною зміною обставин. За приписами даної норми зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Відповідно до частини 1 статті 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання.

Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, договір може бути на підставі та з дотриманням умов частин 2, 4 статті 652 ЦК України змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони.

Виходячи з вимог положень частин 2, 4 статті 652 ЦК України, зміна договору у зв'язку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках. При цьому, така зміна договору можлива за наявності одночасно таких умов:

1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане;

2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися;

3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору;

4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Крім названих вище чотирьох умов для зміни договору додатково необхідна ще одна з таких умов:

1) розірвання договору суперечить суспільним інтересам;

2) розірвання договору потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом.

Відтак, за істотної зміни обставин, у разі встановлення винятковості випадку, для зміни договору за рішенням суду, заінтересованій стороні (позивачу) необхідно довести наявність одночасно п'яти умов (чотирьох передбачених частиною 2 статті 652 ЦК України і однієї з двох, передбачених частиною 4 цієї статті).

Як на істотну зміну обставин, позивач посилається на те, що у зв'язку із змінами у порядку формування державними органами тарифів на постачання та транспортування природного газу газорозподільчими газопроводами для споживачів позивача, обсягів виробничо-технологічних витрат та нормованих втрат природного газу розрахованих для ПАТ «Миколаївгаз», такі тарифи перестали покривати позивачу витрати на природний газ для потреб виробничо-технологічних витрат та нормативних втрат, позаяк, на його думку, стали меншими за економічно обґрунтовані. Це призводить до збитків товариства та неможливості виконання ним своїх зобов'язань перед відповідачем за Договором у встановлені строки.

Позивач стверджує, що якби він міг передбачити ці обставини, то не укладав би Договір на зазначених умовах.

Як було встановлено вище судом, між позивачем та відповідачем було укладено низку додаткових угод, у тому числі щодо зміни строків оплати за поставлений природний газ. При цьому, додатковою угодою від 22.12.2014 до Договору сторони вже змінювали строк остаточного розрахунку до 20.01.2016, а додатковою угодою від 12.10.2015 до Договору, зокрема, передбачали можливість зміни тарифів на транспортування та/або розподіл природного газу.

Таким чином, при укладенні в грудні 2014 року та жовтні 2015 року додаткових угод позивачу вже було відомо про прийняття Міністерством енергетики та вугільної промисловості України наказу від 24.09.2014 № 664 та наказу Міненерговугілля від 02.03.2015 № 122 (постановою Окружного адміністративного суду від 25.09.15 у справі №826/15132/15 скасовано додаток до наказу Міненерговугілля від 02.03.2015 № 122) і відповідно про зменшення розміру виробничо-технологічних витрат та нормативних втрат на 2014 рік, також враховуючи зменшення розміру виробничо-технологічних витрат та нормативних втрат на 2014 рік позивач не міг не передбачити можливість подальшої зміни розміру виробничо-технологічних витрат та нормативних втрат на 2015 рік.

Враховуючи зазначені обставини відсутні підстави вважати істотною зміною обставин прийняття Міністерством енергетики та вугільної промисловості України наказів про зменшення обсягів виробничо-технологічних витрат та нормативних втрат, оскільки на момент підписання додаткової угоди про встановлення строку остаточного розрахунку (20 січня 2016 року) позивачу було достовірно відомо про існування у 2014 році та можливість настання у 2015 році відповідних обставин.

З умов Договору випливає, що позивач як замовник послуг та платник за Договором здійснює оплату відповідачу за поставлений останнім природний газ у відповідності до ціни, яка установлюється та змінюється НКРЕКП (розділ 5 Договору).

Крім того, на момент укладання Договору та внесення до нього відповідних, узгоджених між сторонами, змін позивачу повинні були бути відомі обставини на які він посилається у позовній заяві, як-то: затвердження та зміна НКРЕКП граничного рівня цін на транспортування та постачання природного газу для позивача; затвердження Міненерговугілля рівня обсягів природного газу для виробничо-технологічних витрат та нормативних втрат позивача.

За таких обставин слідує, що ризик зміни обставин несе саме позивач, як заінтересована сторона, що в розумінні пункту 4 частини 2 статті 652 ЦК України виключає можливість внесення змін до договору за рішенням суду.

Спірними змінами до Договору позивач фактично просить суд надати відстрочку виконання ним встановленого Договором зобов'язання на два роки, посилаючись на те, що державними органами встановлений менший обсяг газу для виробничо-технологічних витрат та нормативних втрат позивача ніж запланований.

При цьому жодних посилань на залежність між цінами на транспортування газу споживачам позивача та розрахунком за отриманий ним від відповідача природний газ за Договором останній не містить.

Тобто, Позивач наполягає на тому, що сторонами укладений договір поставки товару, проте, оскільки кошти на оплату товару позивач бере з надання послуг по іншому договору, і ціна цих послуг змінилась, то такі обставини можуть бути підставами для зміни строку розрахунків за спірним Договором у судовому порядку.

Однак, такий висновок не ґрунтується на вимогах чинного законодавства України.

Суд зауважує, що при обранні конкретного способу захисту цивільного права особа, яка звернулася до суду за захистом, повинна враховувати характер порушеного права та можливість його захисту в обраний нею спосіб. Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб'єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обв'язку зобов'язаною стороною. Спосіб захисту втілює безпосередньо мету, якої прагне досягнути суб'єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв'язку з порушення його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Обраний позивачем спосіб захисту не відповідає характеру порушеного права позивача та виключає можливість його захисту у такий спосіб.

Крім того, враховуючи інфляційні процеси у державі, запропоновані позивачем зміни до Договору (фактичне відстрочення платежу на два роки) спричинять для відповідача більшу шкоду, ніж дія цього Договору у чинній редакції (відповідач не зможе компенсувати інфляційні втрати), що в силу частини 4 статті 652 ЦК України виключає можливість внесення у Договір змін у судовому порядку (тобто, позивачем не доведено, що розірвання Договору в розумінні даної норми суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом).

Також позивачем і всупереч положенням статей 33, 34 ГПК України не доведено суду належними і допустимими доказами необхідність відстрочення платежу на два роки.

Отже, за встановлених обставин, позивачем, у супереч положенням статей 33, 34 ГПК України, не доведено суду належними та допустимими доказами винятковості випадку для внесення запропонованих позивачем змін до Договору, а також наявності одночасно п'яти умов (чотирьох передбачених частиною 2 статті 652 ЦК України та однієї з двох, передбачених частиною 4 цієї статті) для внесення таких змін.

Виходячи із вищезазначеного, підстави для задоволення позову відсутні.

Крім того, відсутні підстави для задоволення позову й у зв'язку тим, що:

- заявлені позивачем обставини, які він вважає істотною зміною обставин, були йому заздалегідь відомі та навіть частково припинили своє існування;

- відсутній безпосередній вплив нових обставин на неможливість виконання позивачем грошових зобов'язань за Договором на існуючих умовах;

- обраний позивачем спосіб захисту його порушеного права не відповідає змісту порушеного суб'єктивного права та характеру такого порушення;

- запропоновані позивачем зміни не відповідають принципам господарської діяльності та вимогам законодавства України.

Інші доводи та заперечення сторін, наведені у наданих суду позові, відзиві та поясненнях, судом розглянуті та досліджені, але до уваги та врахування при вирішенні спору не приймаються, оскільки не спростовують вищеописаних встановлених судом обставин, і через це на результат вирішення спору (відмову в позові) не впливають.

Суми, які підлягають сплаті за витрати, пов'язані з розглядом справи, при відмові в позові покладаються на позивача (частина 5 статті 49 ГПК України).

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 32-34, 43, 44, 49, 75, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 23.03.2016

СуддяСташків Р.Б.