ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" березня 2016 р. Справа № 914/187/16

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого-судді Кордюк Г.Т.

суддів Гриців В.М.

ОСОБА_1

розглянувши апеляційну скаргу ЛКП Залізничнетеплоенерго, за № 10/455 від 01.03.16

на рішення господарського суду Львівської області від 15.02.16

у справі № 914/187/16

за позовом: Львівського міського комунального підприємства Львівводоканал, м. Львів

до відповідача: Львівського комунального підприємства Залізничнетеплоенерго, м. Львів

про: визнання укладеним договору № 201816 від 03.12.2015 року

За участю представників :

від позивача ОСОБА_2 представник;

від відповідача ОСОБА_3 представник;

Автоматизованою системою документообігу суду справу № 914/187/16 розподілено до розгляду судді доповідачу Кордюк Г.Т. Введено до складу судової колегії суддів Гриців В.М. та Орищин Г.В.

Ухвалами Львівського апеляційного господарського суду від 04.03.1, скаржнику поновлено строк на подання апеляційної скарги, апеляційну скаргу у даній справі прийнято до провадження, справу призначено до розгляду на 24.03.16.

У звязку із перебуванням у відпустці судді члена колегії Орищин Г.В. розпорядженням в.о. керівника апарату Львівського апеляційного господарського суду від 23.03.16 призначено проведення автоматизовану заміну складу колегії суду.

Автоматизованою системою здійснено заміну судді Орищин Г.В. та введено до складу судової колегії суддю Давид Л.Л.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 15.02.16 у справі № 914/187/16 (суддя Синчук М.) позов задоволено. Визнано укладеним між ЛМКП «Львівводоканал» та ЛКП «Залізничнетеплоенерго» договір №201816 від 03.12.15 на подачу води з комунального водопроводу для виробництва послуги централізованого водопостачання гарячої води з 02.01.16 у редакції ЛМКП «Львівводоканал».

При цьому, місцевий господарський суд виходив з того, що обовязковість укладення договору на подачу води передбачена законом, позивачем дотримано вимог розірвання попереднього договору та вимог законодавства при викладенні запропонованого проекту договору, а тому суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позову.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу в якій просить рішення Господарського суду Львівської області від 15.02.16 у даній справі скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити.

При цьому, скаржник посилається на порушення місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, на думку апелянта, укладення спірного договору не є обовязковим для відповідача, оскільки норми законів, на які послався суд першої інстанції хоч і визначають, що послуги з питного водопостачання надаються на підставі договору, проте не вказують на обязковість укладення такого договору.

Крім того, апелянт зазначає, що між сторонами у справі залишився чинним укладений договір № 201816 від 02.09.2008 року, оскільки у п.5.3 вказаного договору чітко не визначено, що позивач має право в односторонньому порядку розірвати цей договір. Також, скаржник вважає, що у нього, на момент повідомлення про розірвання договору була наявна заборгованість, а тому, на думку скаржника, дана обставина виключає можливість розірвання договору в односторонньому порядку.

Разом з цим, апелянт зазначає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки розрахункам позивача на оплату, з яких вбачається наявність боргу у відповідача перед позивачем.

23 березня 2016 року до суду від позивача надійшло заперечення на апеляційну скаргу, в якому він зазначає про законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду, а тому просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши у судовому засіданні пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права зазначає наступне:

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом,

2 вересня 2008р. між сторонами у справі укладено договір № 201816 від 02.09.2008р. на подачу води з комунального водопроводу теплопостачальним організаціям для виробництва гарячої води.

Пунктом 5.3. договору № 201816 від 02.09.2008р. на подачу води з комунального водопроводу теплопостачальним організаціям для виробництва гарячої води, договір може бути розірвано за згодою сторін.

Розірвання договору за вимогою однієї із сторін проводиться у разі письмового попередження іншої сторони за 1 місяць та при умові погашення стороною 2 (ЛКП Залізничнетеплоенерго) заборгованості за послуги водопостачання та водовідведення.

Листом від 30.11.2015р. № 10-6438 ЛМКП «Львівводоканал» повідомив ЛКП Залізничнетеплоенерго» про бажання розірвати Договір № 201816 від 02.09.2008р. з 02.01.2016р.

Як зазначено позивачем, станом на 01.01.2016 року відповідач не мав заборгованості перед позивачем по оплаті за договором № 201816 від 02.09.2008р.

З матеріалів справи вбачається, що розірванню договору передувало надіслання ЛМКП «Львівводоканал» на адресу ЛКП Залізничнетеплоенерго» листів з приводу необхідності встановлення приладів обліку води на водопровідних вводах своїх обєктів (лист №12-6974 від 27.12.13р. Проте доказів встановлення приладів обліку води на водопровідних вводах своїх обєктів ЛКП Залізничнетеплоенерго» в матеріаліах справи не міститься.

19 листопада 2015 року Національною Комісією, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг (надалі - Нацкомісія), з 27.10. по 16.11.2015 року проводилась перевірка ліцензійної діяльності ЛМКП "Львівводоканал" з централізованого водопостачання та водовідведення, за результатами якої прийнято постанову № 2812 від 19.11.2015р. Постановою визначено порушенням зі сторони ЛМКП "Львівводоканал" Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з централізованого водопостачання та водовідведення у частині наявності встановлених приладів обліку в кожній точці розподілу послуг, що призвело до накладення штрафу на ЛМКП "Львівводоканал".

Таким чином, підставою розірвання договору стало недотримання відповідачем вимог Закону України Про житлово-комунальні-послуги та Правил користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України від 27 червня 2008р. № 190, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 07.10.2008р.

Зважаючи на одностороннє розірвання договору № 201816 від 02.09.2008р., ЛМКП «Львівводоканал», 04 грудня 2015 року із супровідним листом № 10-6578 направив на адресу Львівського комунального підприємства Залізничнетеплоенерго два примірника договору № 201816 від 03.12.2015р. на подачу води з комунального водопроводу для виробництва послуги централізованого постачання гарячої води (з датою набрання чинності 02 січня 2016 року) (далі - Договір) - для ознайомлення та підписання.

25 грудня 2015року ЛМКП «Львівводоканал» отримало відповідь на лист № 16-2916 від 24.12.2015р., у якому ЛКП «Залізничнетеплоенерго» відмовилося від підписання запропонованого договору, оскільки вважає, що між сторонами діє договір № 201816 від 02.09.2008р. на подачу води з комунального водопроводу теплопостачальним організаціям для виробництва гарячої води.

Таким чином, посилаючись на припинення дії договору № 201816 від 02.09.2008р., не підписання ЛКП «Залізничнетеплоенерго» запропонованого ЛМКП «Львівводоканал» нового договору та обовязковість укладення договору у даному випадку, ЛМКП «Львівводоканал» звернулося з позовом до ЛКП «Залізничнетеплоенерго» про визнання договору укладеним в редакції позивача.

Оцінивши матеріали справи та докази, що містяться у ній, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне:

ЛМКГІ "Львівводоканал" є підприємством питного водопостачання, яке, в розумінні статті 1 Закону України Про питну воду та питне водопостачання, здійснює експлуатацію об'єктів централізованого питного водопостачання. Централізоване питне водопостачання, в свою чергу, це господарська діяльність із забезпечення споживачів питною водою за допомогою комплексу об'єктів, споруд, розподільних водопровідних мереж, пов'язаних єдиним технологічним процесом виробництва та транспортування питної води.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання комунальних послуг, зокрема послуг водопостачання встановлені Законами України Про питну воду та питне водопостачання, Про житлово-комунальні послуги, Правилами користування системами комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України від 27 червня 2008р. № 190.

Згідно цих законодавчих та нормативних актів послуги з водопостачання надаються на підставі договорів.

Зокрема відповідно до ст.22 ЗУ «Про житлово комунальні послуги» виробник зобов'язаний, зокрема, укласти договір з виконавцем (споживачем) про умови надання житлово-комунальних послуг.

Відповідно до ст. 19 Закону України Про питну воду та питне водопостачання, послуги з питного водопостачання надаються споживачам підприємством питного водопостачання (ЛМКП Львівводоканал) на підставі договору з:

підприємствами, установами або організаціями, що безпосередньо користуються централізованими питним водопостачанням;

підприємствами, установами або організаціями у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких перебуває житловий фонд і до обов'язків яких належить надання споживачам послуг з питного водопостачання та водовідведення;

об'єднаннями співвласників багатоквартирних будинків, житлово-будівельними кооперативами та іншими об'єднаннями житла, яким передано право управління багатоквартирними будинками та забезпечення надання послуг з водопостачання та водовідведення на підставі укладених ними договорів;

власниками будинків, що перебувають у приватній власності.

Договір про надання послуг з питного водопостачання укладається безпосередньо між підприємством питного водопостачання або уповноваженою ним юридичною чи фізичною особою і споживачем, визначеним у частині першій цієї статті.

Порядок надання споживачам послуг з питного водопостачання

встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства.

Стаття 20 Закону України "Про питну воду та питне водопостачання" встановлює істотні умови договору про надання послуг з питного водопостачання є: режим надання послуг; обсяги питного водопостачання за нормативами питного водопостачання; порядок надання послуг з водовідведення; розмір та порядок оплати послуг централізованого водопостачання і водовідведення; права та обов'язки сторін договору; відповідальність сторін договору.

У договорі про надання послуг з питного водопостачання

повинні бути зроблені посилання на нормативні документи, на підставі яких здійснюватиметься питне водопостачання.

За згодою сторін договору про надання послуг з питного водопостачання у ньому можуть бути зазначені інші умови.

Таким чином з наведеного вбачається, що місцевим господарським судом зроблено вірний висновок стосовно того, що договір про надання послуги з питного водопостачання є обов'язковим для сторін, оскільки це прямо передбачено законом.

Посилання скаржника на постанову ВГС Украни від 13.04.10 у справі №14/280пд, спростовуються судом апеляційної інстанції, оскільки обставини справи № 14/280пд є відмінними від обставин даної справи, оскільки стосувалися процедури узгодження розбіжностей, викладених у протоколі розбіжностей.

Також, судом апеляційної інстанції спростовуються доводи скаржника з посиланням на постанову ВГС України від 19.05.2009р. у справі № 37/340, оскільки ЛКП «Залізничнетеплоенерго» є виробником послуг централізованого постачання гарячої води ( ст.1 ЗУ «Про житлово комунальні послуги»), а тому відповідно до вищенаведеного Закону укладення договору для нього є обовязковим.

Як зазначено вище, 02.09.2008р. між сторонами у справі укладено Договір № 201816 від 02.09.2008р. на подачу води з комунального водопроводу теплопостачальним організаціям для виробництва гарячої води.

Відповідно до п. 5.3. договору № 201816 від 02.09.2008р. на подачу води з комунального водопроводу теплопостачальним організаціям для виробництва гарячої води, договір може бути розірвано за згодою сторін. Розірвання договору за вимогою однієї із сторін проводиться у разі письмового попередження іншої сторони за 1 місяць та при умові погашення стороною 2 (ЛКП Залізничнетеплоенерго) заборгованості за послуги водопостачання та водовідведення.

Листом від 30.11.2015р. № 10-6438 позивач повідомив про бажання розірвати договір № 201816 від 02.09.2008р. з 02.01.2016р. Згідно ч. 3 ст. 651 ЦК України, у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Відповідно до положень ст. 188 ГК України, зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Як встановлено місцевим господарським судом, підставою розірвання договору № 201816 від 02.09.2008р. стало недотримання відповідачем вимог Закону України Про житлово-комунальні-послуги та Правил користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України від 27 червня 2008р. № 190, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 07.10.2008р.

Відповідно до п. 2.2. Правил користування визначено, що істотні умови договору між виробником та споживачем послуг з централізованого водопостачання та водовідведення визначаються відповідно до Закону України "Про житлово-комунальні послуги".

Згідно з п.1 ч.1 ст.13 Закону України Про житлово-комунальні послуги централізоване постачання гарячої води відноситься до комунальних послуг.

В Законі України Про житлово-комунальні послуги від 21 червня 2004 року Розділом VI передбачено порядок укладання договорів у сфері житлово-комунальних послуг. Так статтею 26 Закону України Про житлово-комунальні послуги визначені істотні умови договору між виконавцем/виробником та споживачем.

Істотними умовами договору на надання житлово-комунальних послуг є: 1) найменування сторін; 2) предмет договору; 3) вичерпний перелік житлово-комунальних послуг, тарифи та їх складові на кожну з цих послуг, загальна вартість послуг; 4) порядок оплати за спожиті житлово-комунальні послуги; 5) порядок перерахунків розміру плати за житлово-комунальні послуги в разі їх ненадання або надання не в повному обсязі, зниження їх якості; 6) права та обов'язки сторін; 7) порядок контролю та звіту сторін; 8) порядок вимірювання обсягів та визначення якості наданих послуг; 9) визначення точок розподілу, в яких відбувається передача послуг від виконавця/виробника споживачу; 10) порядок обслуговування мереж та розподіл повноважень щодо їх експлуатації та відновлення (ремонту); 11) умови доступу в квартиру, будинок, приміщення, на земельну ділянку для усунення аварій, неполадок, огляду мереж, зняття контрольних показників засобів обліку; 12) порядок здійснення ремонту; 13) відповідальність сторін та штрафні санкції за невиконання умов договору; 14) порядок вирішення спорів; 15) перелік форс-мажорних обставин; 16) строк дії договору; 17) умови зміни, пролонгації, припинення дії договору; 18) дата і місце укладення договору.

Пунктом 1.7. Правил користування встановлено, що водопровідні вводи до теплових пунктів (далі - ТП), котелень, окремо побудованих насосних станцій для підвищення тиску, а також розподільчі мережі від цих об'єктів експлуатують підприємства, на балансі яких перебувають ці об'єкти.

Водночас, пунктом 3.13. Правил користування встановлено, що суб'єкти

господарювання, у яких теплові пункти (котельні) перебувають на балансі або яким вони передані в управління, повне господарське відання, користування, концесію, здійснюють розрахунки з виробником на основі укладених договорів за весь обсяг питної води, яка відпущена з систем водопостачання і використана на потреби гарячого водопостачання та інші потреби, а також розраховуються за власний обсяг водовідведення.

Обсяг питної води, поданої до теплових пунктів (котелень), фіксується засобами обліку, які встановлені на межі балансової належності.

Точкою розподілу є водопровідний ввід на обєкт, на якому відповідач повинен встановити прилад обліку холодної води - водолічильник.

Разом з цим, як вбачається з умов договору № 201816 від 02.09.2008р., додатку №1 до даного договору та встановлено судом першої інстанції, таких обєктів (теплових пунктів), у відповідача 30 шт. і на жодному з них не встановлено прилад обліку холодної.

Таким чином, виходячи з вищенаведеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про підставність розірвання договору № 201816 від 02.09.2008р. на подачу води з комунального водопроводу теплопостачальним організаціям для виробництва гарячої води укладеного між сторонами по справі та дотримання позивачем порядку такого одностороннього розірвання.

Посилання скаржника на наявність у нього заборгованості на момент повідомлення про розірвання договору № 201816 від 02.09.2008 р. та неможливість у звязку з цим розірвання договору в односторонньому порядку, спростовується наявними у справі доказами, а саме:

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами у справі було проведено два взаємозаліки у листопаді 2015 на суму 380 000,00 грн. та 421 000, 00 грн., а в грудні 2015 року один на суму 437 800,00 грн., що підтверджується загальною довідкою ЛМКП "Львівводоканал" по договору ( а.с.84).

Мінусове сальдо в розмірі 14 416,48 грн. станом на 01.01.2016р. становить частку від нарахованої позивачем відповідачу в грудні 2015 року оплати за послуги, строк оплати якої станом на 01 січня 2016 року за умовами договору ще не настав, оскільки відповідно до п.3.3. договору № 201816 від 02.09.2008 р. оплата за отриману холодну воду проводиться стороною 2 відповідно до діючих тарифів шляхом перерахування на рахунок сторони 1 коштів до 20 числа наступного місяця, а також може проводитися передоплата за відібрану з водопроводу воду.

Таким чином, наведеним вище спростовуються протилежні доводи апелянта, оскільки нараховано позивачем сума до оплати не може вважатися заборгованості по договору.

Відтак, як вбачається з матеріалів справи, зважаючи на припинення дії договору № 201816 від 02.09.2008 р. у звязку із його одностороннім розірванням, проте неможливість надання позивачем послуг водопостачання без укладеного договору, 04.12.2015 року ЛМКП «Львівводоканал» із супровідним листом № 10-6578 (а.с. 17) направив на адресу Львівського комунального підприємства Залізничнетеплоенерго два примірника договору № 201816 від 03.12.2015р. на подачу води з комунального водопроводу для виробництва послуги централізованого постачання гарячої води (з датою набрання чинності 02 січня 2016 року) (далі - Договір) - для ознайомлення та підписання.

Як зазначено вище, відповідач відмовився від підписання запропонованого договору(а.с 28-29).

Відповідно до ч. 4 ст. 179 Господарського кодексу України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі: вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству; примірного договору, рекомендованого органом управління суб'єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст; типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови; договору приєднання, запропонованого однією стороною для інших можливих суб'єктів, коли ці суб'єкти у разі вступу в договір не мають права наполягати на зміні його змісту.

Частиною 7 статті 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Як вставнолено місцевим господарським судом та вбачається з матеріалів справи укладення між сторонами договору на подачу води з комунального водопроводу теплопостачальним організаціям для виробництва гарячої води є обовязковим на підставі закону, а надання таких послух на без договірній основі суперечить нормам чинного законодавства.

За приписами ст. 180 Господарського кодексу України, зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Нормами ст. 181 Господарського кодексу України передбачений загальний порядок укладання господарських договорів, а саме: господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках. Сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформлює договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору. За наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором.

Одночасно, в ст. 187 Господарського кодексу України закріплено, що спори, які виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов'язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом.

Інші переддоговірні спори можуть бути предметом розгляду суду у разі якщо це передбачено угодою сторін або якщо сторони зобов'язані укласти певний господарський договір на підставі укладеного між ними попереднього договору. День набрання чинності рішенням суду, яким вирішено питання щодо переддоговірного спору, вважається днем укладення відповідного господарського договору, якщо рішенням суду не визначено інше.

Таким чином з наведеного вбачається, що приймаючи рішення суд має визначити відповідність юридично значимої поведінки позивача та відповідача законодавчо встановленому порядку укладення договору на основі типового договору.

Як вбачається з умов договору, які запропоновані позивачем та викладені у проекті договору, що надсилався відповідачу, вони відповідають вимогам законодавства про що зроблено правильний висновок місцевим господарським судом.

При цьому, місцевим господарським судом враховано вимоги ст.84 ГПК України відповідно до якої у спорі, що виник при укладанні або зміні договору, в резолютивній частині вказується рішення з кожної спірної умови договору, а у спорі про спонукання укласти договір-умови, на яких сторони зобов'язані укласти договір, з посиланням на поданий позивачем проект договору. Відповідно до п. 9.8. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України Про судове рішення № 6 від 23.03.2012 у рішенні зі спору, що виник при укладенні або зміні договору, - рішення з кожної спірної умови договору у вигляді конкретного формулювання відповідної умови (розділу, пункту, підпункту) договору.

З наведеного вбачається, що місцевий господарський суд під час прийняття рішення повно та обєктивно оцінив всі матеріали справи, дійшов правильного висновку щодо обовязковості укладення спірного договору у справі, що стало підставою для правомірного задоволення позову у справі.

Частиною 1 та 2 ст.33 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно ч.1 та ч.2 ст.43 ГПК України відповідно господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом; ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що позивачем, у свою чергу, не доведено та не підтверджено належними та допустимими доказами у справі обставини на які він посилається в апеляційній скарзі, а відтак вони не спростовують правомірної позиції суду першої інстанції.

Зважаючи на все вищенаведене, рішенням Господарського суду Львівської області від 15.02.16 у справі №914/187/16 належить залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Судові витрати покласти на скаржника відповідно до вимог ст.49 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, -

Львівський апеляційний господарський суд ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду Львівської області від 15.02.16 у справі №914/187/16 залишити без змін, апеляційну скаргу ЛКП Залізничнетеплоенерго без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до ВГС України в порядку і строки встановлені ст.ст.109,110 ГПК України.

Повний текст постанови складено 29.03.16

Головуючий суддя Кордюк Г.Т.

Суддя Гриців В.М.

Суддя Давид Л.Л.