РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.03.2016Справа №910/2298/16

За позовомПублічного акціонерного товариства «Науково-виробниче підприємство «Більшовик»
доПриватного підприємства «Агентство охорони «Глейт»

провизнання недійсним договору
Суддя Босий В.П.

Представники сторін:

від позивача:не з'явився
від відповідача:Нечипоренко Б.Є., Шкарлет В.О.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство «Науково-виробниче підприємство «Більшовик» (надалі - «Товариство») звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Приватного підприємства «Агентство охорони «Глейт» (надалі - «Підприємство») про визнання недійсним договору.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що укладений між позивачем та відповідачем договір про охорону об'єкта №2011/09-02 від 01.09.2011 р. не відповідає вимогам чинного законодавства, а саме: є фіктивним, обмежує відповідальність відповідача та передбачає право односторонньої відмови, що є підставою для визнання його недійсним.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 16.02.2016 р. порушено провадження у справі та призначено її до розгляду на 16.03.2016 р.

14.03.2016 р. представником відповідача до канцелярії суду подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував з огляду на те, що сторонами були в належній формі погоджені всі істотні умови, а відповідачем оскаржуваний договір підписаний без застережень. Крім того, відповідач вказував на пропуск позивачем строку позовної давності для звернення до суду із даним позовом.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 16.03.2016 р. розгляд справи відкладено на 30.03.2016 р. у зв'язку із неявкою представника позивача та неподанням ним витребуваних доказів.

Представник позивача в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, що підтверджується відмітками на звороті ухвали суду.

Більш того, про порушення провадження у справі та призначення її до розгляду позивач був обізнаний з 22.02.2016 р., що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення №570, проте всупереч вимогам ухвал суду уповноваженого представника в судове засідання не направив.

Представники відповідача в судове засідання з'явилися, надали пояснення по суті спору, проти задоволення позовних вимог заперечували з огляду на викладені у відзиві на позовну заяву обставини.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач повідомлений про час та місце судового розгляду належним чином, а матеріали справи містять достатні докази для її розгляду по суті.

В судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У судових засіданнях складалися протоколи згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників відповідача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01.09.2011 р. між Товариством (замовник) та Підприємство (виконавець) був укладений договір про охорону об'єкта №2011/09-02 (надалі - «Договір»), за змістом п. 1.1 якого замовник доручає, а виконавець бере на себе зобов'язання щодо організації та забезпечення охорони об'єкта, зазначеного у дислокації (додаток 2), за що одержує грошову винагороду.

Згідно з п. 4.1 Договору оплата замовником послуг з охорони, наданих виконавцем, здійснюється до 20 числа поточного місяця в розмірі 50% вартості послуг за місяць, остаточна сума за поточний місяць сплачується з 05 числа наступного місяця за минулий, шляхом перерахування на поточний рахунок виконавця суми, зазначеної у рахунку, з розрахунку 20,00 грн. без ПДВ за одну годину роботи з кожного охоронника на період надання послуг з охорони об'єкту.

Відповідно до п. 4.2 Договору акт виконаних робі підписується сторонами в останній день місяця.

Пунктом 5.1 Договору передбачено, що він набуває чинності з 01.09.2011 р. і діє протягом календарного року. Якщо за 20 днів до закінчення дії договору жодна із сторін не вимагатиме його припинення, договір вважається щоразу (без обмеження у кількості разів) продовженим на той же термін на тих же умовах.

Спір у справі виник у зв'язку з тим, що на думку позивача Договір укладений з порушенням норм законодавства, а тому існують підстави для визнання його недійсним.

Згідно із частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За приписами частин 1-5 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Крім того, згідно з п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Відповідно до п. 2.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» якщо чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, господарському суду для вирішення питання про прийняття позовної заяви слід керуватися правилами статей 1 і 2 ГПК. Отже, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

Таким чином, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Як на підставу для визнання недійсним Договору позивач вказує на те, що такий договір є фіктивним, обмежує відповідальність відповідача та передбачає право односторонньої відмови.

Статтею 234 Цивільного кодексу України передбачено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Згідно з п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 р. для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Відповідно до ч. 3 п. 3.11 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» №11 від 29.05.2013 р. у розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Тобто, для дослідження фіктивності правочину необхідно встановити обставини щодо відсутності наміру в усіх учасників правочину створити правові наслідки та наявності умислу сторін такого правочину, що може полягати в т.ч. в настанні несприятливих наслідків для третіх осіб.

В той же час, відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно зі ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Суд відзначає, що позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів в розумінні приписів ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження факту фіктивності оспорюваного правочину.

Більш того, із пояснень представників відповідача та безпосередньо із позовної заяви вбачається, що сторонами виконувалися умови Договору в частині надання послуг Підприємством та їх частковою оплатою Товариством, що виключає можливість застосування в даному випадку приписів 234 Цивільного кодексу України.

Твердження позивача про те, що спірним договором не передбачено відповідальності відповідача за неналежне виконання ним своїх обов'язків за таким Договором, що є підставою для визнання його недійсним, судом відхиляються з огляду на наступне.

Нормами п. 3 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору.

Частинами 2, 3 статті 6 Цивільного кодексу України встановлено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Суд відзначає, що Договір підписаний позивачем без будь-яких зауважень, що з огляду на приписи вказаних норм чинного законодавства України свідчить про погодження ним всіх умов, які містяться в такому Договорі.

Таким чином, за змістом вказаних норм, сторони є вільними в укладенні договору, в тому числі, в частині встановлення обсягу відповідальності сторін, а відтак сторонами правомірно на власний розсуд було визначено його умови, в тому числі в частині порядку відшкодування завданих збитків.

Також як на підставу для недійсності оскаржуваного Договору позивач вказує на те, що таким договором було передбачено право відповідача на односторонню відмову від договору.

Згідно з п. 5.4 Договору в разі не виконання або несвоєчасного виконання замовником своїх зобов'язань за договором у тому числі п. 4.1 даного договору та наявності заборгованості по оплаті послуг виконавця за цим договором, виконавець може в односторонньому порядку розірвати договірні відносини, попередивши про це замовника за 10 днів до розірвання.

Відповідно до ч. 1 ст. 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зміст вказаної статті передбачає загальне правило, що договір може бути розірвано за загальним правилом за згодою його сторін. Про зміну та розірвання договору сторони вправі домовитися у будь-який час на свій розсуд незалежно від наявності підставі порушення договору.

В той же час, нормами чинного законодавства України (в тому числі, і ст. 651 Цивільного кодексу України) не заборонено врегулювати в договорі випадки односторонньої відмови будь-якої із сторін від такого договору.

З огляду на викладене,а також враховуючи приписи ст.ст. 3, 6 та 627 Цивільного кодексу України, суд вважає, що пункт 5.4 Договору є таким, що не суперечить в цій частині нормам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та Цивільного кодексу України, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України.

Отже, відповідно до положень чинного законодавства України, визнання правочину недійсним ставиться в залежність від його відповідності вимогам чинного законодавства та актам органів державної влади.

Позивач не надав до суду доказів, які б підтверджували той факт, що Договір суперечать нормам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; не довів відсутність необхідного обсягу цивільної дієздатності будь-якої з осіб, яка вчинила спірний правочин; відсутність вільного волевиявлення та невідповідність його внутрішній волі учасника спірного правочину; не спрямованість будь-якої зі сторін на реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочином.

Таким чином, позивачем не доведено, а судом не встановлено обставин з якими положення статей 203, 215 Цивільного кодексу України пов'язують можливість визнання Договору недійсним.

Крім того, за змістом ст. 217 Цивільного кодексу України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

З огляду на викладене, судом не встановлено обставин, з якими чинне законодавство пов'язує можливість визнання Договору недійсними в цілому.

За таких обставин, у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним Договору з визначених у позовні заяві правових підстав необхідно відмовити.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Науково-виробниче підприємство «Більшовик» відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 01.04.2016 р.

Суддя В.П. Босий