РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.03.2016Справа № 910/3241/16

Суддя Господарського суду міста Києва Павленко Є.В., за участі секретаря судового засідання Коновалова С.О., розглянувши матеріали справи за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "ДТЕК СВЕРДЛОВАНТРАЦИТ" (далі - Товариство) до товариства з обмеженою відповідальністю "Луганський завод «ПОЛІМЕР» (далі - Завод) про внесення змін до договору,

за участі представників:

позивача: не з'явилися,

відповідача: Шкаліберди В.М., за довіреністю від 4 лютого 2016року № б/н,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У лютому 2016 року Товариство звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом про внесення змін у пункт 5.4. договору поставки від 6 квітня 2015 року №1674-СА (далі - договір), укладеного із Заводом. Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач стверджує, що проведення антитерористичної операції, фактичне знаходження Товариства в зоні проведення антитерористичної операції, введення в дію Тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів та вантажів (товарів) через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської області створює обмеження для безперебійного функціонування Товариства, а також позбавляє можливості реалізовувати вугільну продукцію, що призвело до важкого економічного стану. Оскільки, на думку позивача, відбулась істотна зміна обставин, що унеможливлює виконання спірного правочину на умовах, які досягнуто сторонами при його укладенні, Товариство, посилаючись на статтю 652 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), просило суду внести зміни в даний правочин щодо відтермінування остаточного розрахунку за поставлену продукцію до 1 вересня 2016 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26 лютого 2016 порушено провадження у справі № 910/3241/16 та призначено її до розгляду на 17 березня 2016 року.

Ухвалою суду від 17 березня 2016 року розгляд справи відкладений на 31 березня 2016 року.

Представник відповідача в даному судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на обставини та факти, викладені у відзиві на позовну заяву. В основу заперечень Заводу покладено те, що спірний правочин укладено під час проведення антитерористичної операції, а також те, що на підтвердження настання форс-мажорних обставин Товариством не надано відповідних документів.

У судове засідання 31 березня 2016 року позивач явку свого повноважного представника не забезпечив, документи, витребувані судом, не надав.

Відповідно до статті 64 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) ухвала про порушення провадження у справі надсилається сторонам за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

За змістом цієї норми, зокрема, у разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Аналогічна правова позиція викладена у пункті 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції".

Ухвали суду про порушення провадження у даній справі від 26 лютого 2016 року та про відкладення розгляду справи від 17 березня 2016 року надіслані позивачу за адресою, вказаною в позовній заяві та Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

Отже, за змістом вищезазначеної норми позивач завчасно та належним чином повідомлений про місце, дату та час судового засідання. Крім того, йому надавалось достатньо часу для подання заяв, клопотань, письмових пояснень та додаткових документів.

За таких обставин суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та відповідно до статті 75 ГПК України здійснює її розгляд за наявними матеріалами без участі представників сторін.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

6 квітня 2014 року між Товариством та Заводом укладено договір, згідно якого в порядку і на умовах, передбачених цим договором, відповідач зобов'язався поставити у власність позивача продукцію і/або обладнання виробничо-технічного призначення, код ГК, в асортименті, кількості, в строки, за ціною і з якісними характеристиками, узгодженими сторонами в цьому договорі і специфікаціях, що є невід'ємними частинами зазначеного правочину (пункт 1.1 договору).

Відповідно до пункту 1.2 договору Товариство взяло на себе зобов'язання прийняти і оплатити продукцію, що має поставляється в його власність, відповідно до умов даної угоди.

Пунктом 5.4. договору визначено, що розрахунки за поставлену Заводом продукцію здійснюються позивачем шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний рахунок відповідача протягом 5 (п'яти) робочих днів з 60-го календарного дня з дати поставки відповідної продукції на підставі отриманого Товариством рахунку та за умови пред'явлення відповідачем належним чином оформленої податкової накладної, а також документів, передбачених розділом 4 договору. Датою оплати вважається дата списання грошових коштів з поточного рахунку Товариства.

Судом встановлено, що Указом Президента України від 14 квітня 2014 року № 405/2014 введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України".

У позові Товариство, посилаючись на проведення антитерористичної операції, яке унеможливлює реалізацію вугільної продукції, просило внести зміни у пункт 5.4. договору, відповідно до яких остаточний розрахунок за поставлену продукцію має бути здійснений позивачем, як покупцем, не пізніше 1 вересня 2016 року.

Не погоджуючись з доводами позивача, Завод вказував на те, що у Товариства відсутній сертифікат про форс-мажорні обставини, який є єдиним документом, підтверджуючим наявність обставин непереборної сили в розмінні Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної організації», що діяв на дату укладання спірного правочину. Заперечуючи проти зміни обставин, відповідач вважав поданий позов необґрунтованим у зв'язку з чим просив відмовити в його задоволенні.

Частинами 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Так, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).

За приписами статті 626 ЦК України договором є домовленість сторін, що виражає узгоджену волю сторін, яка спрямована на досягнення конкретної мети, тобто договір це юридичний факт, на підставі якого виникають цивільні права та обов'язки.

Як передбачено нормами частини 1 статті 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до положень частини 1 статті 652 ЦК України, у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

При цьому, частиною 2 статті 652 ЦК України визначено, що у разі недосягнення згоди сторонами щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Як встановлено судом, антитерористичну операцію на сході України запроваджено 13 квітня 2014 року, у той час як спірний договір укладений сторонами 6 квітня 2015 року, тобто майже через рік. Отже, на дату укладання вказаної угоди Товариство було обізнане про настання тих обставин, на які воно посилався в своїй позовній заяві.

Крім того, відповідно до частини 3 статті 14 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» Торгово-промислова палата України засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), а також торговельні та портові звичаї, прийняті в Україні, за зверненнями суб'єктів господарської діяльності та фізичних осіб.

Частиною 1 статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» визначено, що Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб'єкта господарської діяльності за собівартістю.

З огляду на вищевикладене, суд не приймає доводи позивача про настання форс-мажорних обставин, з огляду на те, що Товариством не надано належних та допустимих доказів на підтвердження їх встановлення.

Одночасно, як зазначено судом, внесення змін до договору можливо у судовому порядку лише з підстав, визначених частиною 4 статті 652 ЦК України. За змістом даної норми це допускається у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом.

Проте в порушення вказаної норми, позивач не вказав будь-яких доводів щодо наявності вищезазначених обставин.

Згідно частини 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Статтею 33 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Оскільки позивач не навів належними та допустимим доказами обставин, з якими закон пов'язує можливість зміни договору в судовому порядку, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

За змістом частини 1 статті 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, покладаються на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, у даному випадку на позивача.

Керуючись статтями 32-34, 43-44, 49, 75, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 5 квітня 2016 року

Суддя Є.В. Павленко