ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2016 року Справа № 922/1725/15

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Плюшка І.А. - головуючого,

Самусенко С.С.,

Татькова В.І.

розглянувши касаційну

скаргу Публічного акціонерного товариства "Харківський тракторний завод ім. С.Орджонікідзе"

на постанову Харківського апеляційного господарського суду від 21 вересня 2015 року

та на рішення господарського суду Харківської області від 04 червня 2015 року

у справі № 922/1725/15

господарського суду Харківської області

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Міталтрейд"

до Публічного акціонерного товариства "Харківський тракторний завод ім. С.Орджонікідзе"

про стягнення 2 278 425,02 грн.

за участю представників

позивача - Сапунцев В.Д.

відповідача - не з'явився

ВСТАНОВИВ:

У березні 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Міталтрейд" звернулося до господарського суду Харківської області з позовом до Публічного акціонерного товариства "Харківський тракторний завод ім. С. Орджонікідзе", у якому просило суд: стягнути з відповідача заборгованість за поставлений товар за договором № 3/01 від 18 січня 2013 року у сумі 1239128,50 грн.; експедиційну компенсацію за транспорт на загальну суму 11680,00 грн.; пеню за несвоєчасну оплату за поставлений за договором № 3/01 від 18 січня 2013 року товар у сумі 882256,82 грн.; інфляційне збільшення суми боргу за несвоєчасну оплату за поставлений за договором № 3/01 від 18.01.2013 р. товар у сумі 145359,70 грн. (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог в частині стягнення штрафних санкцій та інфляційного збільшення суми боргу на загальну суму 549734,11 грн.

Рішенням господарського суду Харківської області від 04 червня 2015 року (суддя Бринцев О.В.) залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 21 вересня 2015 року (судді Здоровко Л.М., Лакіза В.В., Шутенко І.А.) у справі №922/1725/15 позов задоволено частково, стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Харківський тракторний завод ім. Серго Орджонікідзе" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Міталтрейд" заборгованість за поставлений товар за договором № 3/01 від 18 січня 2013 року у сумі 1239128,50 грн.; експедиційну компенсацію за транспорт на загальну суму 11680,00 грн.; пеню за несвоєчасну оплату за поставлений за договором № 3/01 від 18 січня 2013 року товар у сумі 222986,25 грн.; інфляційне збільшення суми боргу за несвоєчасну оплату за поставлений за договором № 3/01 від 18 січня 2013 року товар у сумі 145359,70 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з вищезазначеними рішенням та постановою Публічне акціонерне товариство "Харківський тракторний завод ім. С.Орджонікідзе" звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою в якій просить рішення господарського суду Харківської області від 04 червня 2015 року та постанову Харківського апеляційного господарського суду від 21 вересня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляду до господарського суду Харківської області.

В обґрунтування зазначених вимог заявник касаційної скарги посилається на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування господарськими судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що між ТОВ "Міталтрейд" (постачальник) та ПАТ "ХТЗ ім. С. Орджонікідзе" (покупець) укладений договір поставки № 3/01 від 18 січня 2013 року, відповідно до п. 1.1 якого постачальник зобов'язався передати покупцю товар, а покупець - прийняти та оплатити товар на умовах передбачених Договором.

Відповідно до пункту 1.2 Договору кількість, ціна, асортимент та загальна вартість товару зазначаються у специфікаціях, які є невід'ємними частинами договору.

У п. 3.1. Договору сторони передбачили, що покупець повинен здійснити оплату після поставки товару шляхом перерахування грошових коштів з відстрочкою платежу 15 календарних днів на поточний рахунок постачальника на підставі виставленого останнім рахунку.

Пунктом 3.3. Договору сторони узгодили, що інший порядок, строк та умови оплати могли бути передбачені у Специфікаціях до Договору.

Згідно п. 4.1. Договору, Товару поставлявся на умовах FСА, згідно Правил Інкотермс-2000", протягом 2-х днів з моменту отримання заявки постачальника, якщо інший порядок поставки не встановлювався відповідною Специфікацією.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що на виконання умов договору позивач здійснював поставки відповідачу товару, в обумовленій сторонами у специфікаціях кількості та у погоджені строки.

Так, протягом серпня 2014 року - січня 2015 року позивачем поставлений відповідачу товар за специфікаціями № 13 від 21 серпня 2014 року; № 15 від 11 вересня 2014 року; № 16 від 24 вересня 2014 року; № 17 від 17 жовтня 2014 року; № 19 від 20 жовтня 2014 року; № 20 від 11 листопада 2014 року; № 23 від 23 грудня 2014 року; № 24 від 23 грудня 2014 року; № 1 від 14 січня 2015 року.

Факт поставки товару підтверджується наявними в матеріалах справи копіями видаткових накладних з підписами уповноважених осіб відповідача про отримання товару (т.1 а.с. 45-99) та не заперечується представниками відповідача.

На оплату поставленого товару позивачем виставлені відповідачу рахунки (копії в матеріалах справи).

Всупереч умовам договору та прийнятим на себе зобов'язанням, відповідачем не дотриманий узгоджений сторонами порядок оплати, а саме: за специфікаціями: № 13, № 15, № 16, № 19 оплата здійснена несвоєчасно та частинами; № 17, № 20, № 23, № 24, №1 здійснена несвоєчасно та не в повному обсязі.

Додатково сторонами погоджено надання послуг з експедиційного супроводу товару до складу відповідача. Відповідно до наявних в матеріалах справи копій актів надання послуг № 292 та № 4 від 26 грудня 2014 року та 14 січня 2015 року ТОВ "Міталтрейд" (виконавець) виконано роботи щодо експедиційного супроводу. Вартість робіт склала 5740 грн. та 5940 грн. Рахунки на оплату виставлені відповідачу на загальну суму 11680 грн.

Невиконання відповідачем умов договору щодо своєчасної та у повновму обсязі оплати за поставлений товар та надані послуги з експедиційного супроводу призвело до утворення у нього заборгованості перед позивачем у розмірі 1 443 669,50 грн. (за товар) 11680,00 грн. (експедиційний супровід).

Під час розгляду справи в суді першої інстанції до прийняття судом рішення відповідачем частково сплачено суму боргу. А саме:

погашено заборгованість за специфікацією № 17 здійснено оплати 13 березня 2015 року в сумі 19733,00 грн. та 16 березня 2015 року в сумі 20913,00 грн. разом 40646,00;

за специфікацією № 20 здійснено оплату 16 березня 2015 року в сумі 30895, 00 грн., 30 квітня 2015 року в сумі 104 280 грн., 30 квітня 2015 року 22246,50 грн., разом 157421,50 грн.;

за специфікацією 23 здійснено оплату 30 квітня 2015 року в сумі 2722,50 грн., 30 квітня 2015 року здійснено оплату в сумі 3751, 00 грн. разом 6473,50 грн.

Отже, під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачем сплачено 204541 грн. заборгованості за договором поставки.

Зважаючи на часткову оплату відповідачем суми боргу за поставлений товар, позивачем подано до суду першої інстанції заяву про уточнення позовних вимог, відповідно до якої позивач, крім іншого, зменшив суму позовних вимог в частині стягнення з відповідача суми основного боргу за поставлений товар до 1 239 128,50 грн.

Колегія суддів Вищого господарського суду України погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про задоволення позовних вимог в частині стягнення основної суми заборгованості в розмірі 1 239 128,50 грн. з огляду на наступне.

Як вірно встановлено судами попередніх інстанцій правовідносини між сторонами склались на підставі укладеного між ними договору поставки від 18 січня 2013 року.

Статтею 629 Цивільного кодексу України постановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтею 530 ЦК України передбачено строк (термін) виконання зобов'язання. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню за настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Поставка відбувалась в межах укладеного між сторонами договору, асортимент та кількість поставленого товару відповідають укладеним специфікаціям до договору, факт поставки доведений матеріалами справи та не заперечується відповідачем, в матеріалах справи відсутні докази оплати відповідачем заборгованості за поставлений товар за договором поставки від 18 січня 2013 року в сумі 1 239 128,50 грн., а тому обґрунтованим є рішення судів попередніх інстанцій в частині стягнення з відповідача 1 239 128,50 грн. заборгованості за поставлений товар.

Судами, також, задоволені позовні вимоги щодо стягнення з відповідача експедиційної компенсації за транспорт на загальну суму 11680 грн.

Заявник касаційної скарги не погоджується з розміром стягнутої господарським судом першої інстанції заборгованості за поставлений товар на загальну суму 1239128,50 грн. та експедиційної компенсації за транспорт на суму 11680 грн. та вважає, що сума основної заборгованості за поставлений товар складає 938808,50 грн., а заборгованість за експедиційний супровід товару відсутня.

Така розбіжність на думку відповідача виникла у зв'язку з тим, що позивачем та судом першої інстанції помилково прийнято до уваги лист № 630/530 від 30 квітня 2015 року щодо коригування платежу за платіжними дорученнями № № 3864,3865, 3866.

Зазначені доводи відповідача були предметом розгляду суду апеляційної інстанції та судом встановлено наступне.

У межах Договору № 3/01 від 18 січня 2013 року між відповідачем та позивачем продовжувались господарські відносини. Сторонами підписані специфікації № 2 від 12 березня 2015 року та № 3 від 13 березня 2015 року умови поставки 100% передоплата.

Відповідачем після підписання зазначених специфікацій здійснено оплату на рахунок позивача платіжними дорученнями № 2218 від 12 березня 2015 року, № 2222 від 12 березня 2015 року, № 2315 від 13 березня 2015 року, № 3865 від 30 квітня 2015 року, № 3866 від 30 квітня 2015 року, № 3864 від 30 квітня 2015 року.

У зазначених платіжних дорученнях відповідачем зазначено призначення платежу за попередні поставки, які були здійснені за специфікаціями № 17, № 20, № 23, № 24 (позовні вимоги про стягнення боргу за цими специфікаціями до договору є предметом позовних вимог у даній справі).

У зв'язку з відсутністю передоплати за товар за специфікаціями № 2 від 12 березня 2015 року та № 3 від 13 березня 2015 року позивач відмовився здійснювати поставку за вказаними специфікаціями, про що повідомив відповідача листом.

Після відмови позивача щодо поставки товару за специфікаціями № 2 та № 3 від березня 2015р. у зв'язку з відсутністю попередньої оплати, відповідачем на адресу позивача надіслані листи № 67/518 від 18 березня 2015 року; 67/582 від 08 квітня 2015 року та 67/530 від 30 квітня 2015 року, якими здійснено коригування призначень платежів у платіжних дорученнях № 2218 від 12 березня 2015 року, № 2222 від 12 березня 2015 року, № 2315 від 13 березня 2015 року, № 3865 від 30 квітня 2015 року, № 3866 від 30 квітня 2015 року, № 3864 від 30 квітня 2015 року.

Коригування стосувалось лише віднесенням сплачених відповідачем сум за товар за іншими специфікаціям, а саме, № 2 та № 3, а рахунок отримувача не змінився, тому позивачем після отримання вищезазначених листів відповідача здійснені відповідні коригування.

Лише після надходження коштів позивачем була здійснена поставка за специфікаціями № 2 та № 3 березня 2015р.

Частиною 1 статті 1089 Цивільного кодексу України (далі - ЦКУ) визначено, що за платіжним дорученням банк зобов'язується за дорученням платника за рахунок грошових коштів, що розміщені на його рахунку у цьому банку, переказати певну грошову суму на рахунок визначеної платником особи (одержувача) у цьому чи в іншому банку у рядків, встановлений законом або банківськими правилами, якщо інший строк не передбачений договором або звичаями ділового обороту.

Загальний порядок здійснення переказу коштів в Україні, а також відповідальність суб'єктів переказу що регулюються Законом України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні".

Інструкцією про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті (далі - Інструкція), яка регулює порядок здійснення безготівкових розрахунків, встановлено, що банки перевіряють відповідність заповнення реквізитів розрахункових документів клієнтів на відповідність вимогам пунктів 2.4 та 2.5 Інструкції та додатку 8 до неї.

Реквізит платіжного доручення "Призначення платежу" заповнюється платником так, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів отримувачу. Повноту інформації визначає платник з урахуванням вимог законодавства України і відповідає за дані, що зазначені в реквізиті платіжного доручення "Призначення платежу". Банк перевіряє заповнення цього реквізиту лише за зовнішніми ознаками (пункт 3.8 Інструкції).

Відповідно до пункту 2.29 Інструкції платник має право в будь-який час до списання платежу з рахунку відкликати з банку, що його обслуговує, платіжні доручення в порядку, визначеному внутрішніми правилами цього банку. Платник може змінити реквізит "Призначення платежу" до списання коштів з його рахунку, оформивши нове платіжне доручення.

Після списання коштів з рахунку платника питання щодо уточнення інформації, зазначеної у реквізиті "Призначення платежу", вирішується між сторонами переказу без участі банку.

З аналізу наведених положень вбачається, що сторони після списання коштів з рахунку платника мають право самостійно узгодити зміну призначення платежів.

Судами попередніх інстанцій встановлено та з матеріалів справи вбачається, що позивачем виконано коригування у повній відповідності до надісланих позивачем листів.

Судом апеляційної інстанції розглянуто доводи відповідача про невизнання ним факту направлення листа № 67/530 від 30 квітня 2015 року та встановлено наступне.

Копії листів (в тому числі спірного листа № 67/530), які наявні в матеріалах справи, містять відбиток печатки ПАТ "Харківський тракторний завод" та виконані на фірмовому бланку ПАТ "Харківський тракторний завод".

Лист 67/530 від 30 квітня 2015 року підписаний в.о. комерційного директора ОСОБА_5 Відповідно до копії наказу генерального директора ПАТ "Харківський тракторний завод" від 06 лютого 2015 року № 20-к виконання обов'язків комерційного директора покладені на ОСОБА_5 Отже, матеріалами справи підтверджується, що на дату 30 квітня 2015 року в.о. комерційного директора дійсно був ОСОБА_5

Відповідно до копії посадової інструкції комерційного директора до посадових обов'язків останнього, зокрема віднесено організація матеріально - технічного забезпечення, виконання операцій з підприємствами, організаціями та фізичними особами щодо забезпечення АО "ХТЗ" матеріальними ресурсами, забезпечення поставок сировини та матеріалів і комплектуючих.

Лист щодо коригування платежів стосувався саме забезпечення поставки сировини, матеріалів, оскільки за відсутності оплати поставка не була б здійснена. Крім того, специфікацію № 3 до договору, в якій погоджено 100% передоплату, підписано генеральним директором ПАТ "ХТЗ", отже відповідач погодив такі умови поставки як передоплату. Факт поставки товару за специфікацією № 3 представники відповідача не заперечували.

Харківським апеляційним господарським судом від відповідача витребувані письмові пояснення комерційного директора ОСОБА_5 щодо листа 67/530. Відповідно до наданих ОСОБА_5 пояснень (т. 2 а.с. 197) лист 67/530 адресовано керівнику одному з структурних підрозділів підприємства. Однак, з наданих пояснень не вбачається, що спірний лист щодо призначення платежу не був підписаний та відправлений в.о. комерційного директора ОСОБА_5, оскільки в поясненнях відсутні заперечення факту написання зазначеного листа.

Крім того, у матеріалах справи відсутні докази звернення відповідача до суду першої інстанції так і до суду апеляційної інстанції з клопотанням про проведення експертизи щодо цього питання.

З огляду на викладене колегія суддів Вищого господарського суду України погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача основної заборгованості за поставлений товар за договором № 3/01 у розмірі 1239128,50 грн. та експедиційної компенсації за транспорт в розмірі 11680 грн.

Щодо не погодження відповідача у касаційній скарзі з задоволенням позовних вимог в частині стягнення експедиційної компенсації, то вони були предметом перегляду судом апеляційної інстанції та було встановлено, що за платіжними дорученнями № № 3864, 3865,3866 відповідач своїм листом здійснив коригування у графі призначення платежу та просив позивача вважати зазначену оплату оплатою за товар за специфікаціями № 2 від 12 березня 2015 року та № 3 від 13 березня 2015 року.

На підставі ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Рішенням господарського суду Харківської області стягнуто з відповідача на користь позивача інфляційні втрати в сумі 145359,70 грн. Колегія суддів Вищого господарського суду України вважає рішення в цій частині обґрунтованим.

У відповідності до п.3, ч.1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно п. 9.1. договору поставки від 18 січня 2013 року № 3/01, у разі прострочення оплати прийнятого товару покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі 0,5% від неоплаченої суми у встановлений договором строк за кожен день прострочення.

За приписами статей 1,3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", якими передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно ч. 2 ст. 243 Господарського кодексу України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і у встановлений строк, відповідачем дані строки порушені, в зв'язку з чим він повинен нести відповідальність, передбачену умовами договору, з врахуванням вимог Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та ч.2 ст. 243 Господарського кодексу України, у вигляді сплати пені.

Зважаючи на викладене, судова колегія вважає, що господарським судом обґрунтовано задоволено позовні вимоги в частині стягнення пені в розмірі 222986,25 грн. та відмовлено в задоволенні пені в сумі - 659270,57 грн.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Колегія суддів Вищого господарського суду дійшла висновку про те, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції прийнята з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим, правові підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.

Таким чином, доводи заявника касаційної скарги про порушення і неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права під час прийняття оскаржуваного процесуального документу не знайшли свого підтвердження, у зв'язку з чим підстав для зміни чи скасування законного та обґрунтованого судового рішення колегія суддів Вищого господарського суду України не вбачає.

З огляду на зазначене. Вищий господарський суд України дійшов висновку, що постанову суду апеляційної інстанції слід залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

На підставі наведеного вище та керуючись ст.ст. 111-5, 111-7, 111-9, 111-10, 111-11 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Харківський тракторний завод ім. С.Орджонікідзе" залишити без задоволення.

2. Постанову Харківського апеляційного господарського суду від 21 вересня 2015 року зі справи №922/1725/15 залишити без змін.

Головуючий суддя І. А. Плюшко

Судді С. С. Самусенко

В. І. Татьков