ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" березня 2016 р.Справа № 922/345/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Погорелової О.В

при секретарі судового засідання Шевляковій К.М.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Укравіт-Схід", смт. Пісочин
до Юридично-комерційної приватної фірми "Центр сприяння розвитку сільського господарства регіону", с. Перемога
про стягнення 787621,86 грн.
за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1

відповідача - не з'явився,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року ТОВ "Укравіт-Схід" (далі - позивач) звернулось до господарського суду Харківської області з позовною заявою до ЮКПФ "Центр сприяння розвитку сільського господарства регіону" (далі - відповідач), в якій (з урахуванням зменшення позовних вимог) просить стягнути 470222,01 грн. основного боргу, 30% річних в сумі 317399,85 грн., з посиланням на порушення відповідачем зобов'язань по договору поставки на умовах товарного кредиту № 250404 від 25.04.2013 року.

Ухвалою суду від 15.02.2016 року було порушено провадження по справі та її розгляд був призначений на 02.03.2016 року о 10:45 год.

У судовому засіданні оголошувалась перерва з 02.03.2016 року до 16.03.2016 року до 11:00 год.

15.03.2016 року до господарського суду відповідачем був поданий відзив на позовну заяву, в якому він вказує на те, що сплатив позивачу 145262,40 грн. основного боргу - вартості товару по накладним та просить суд відмовити в частині стягнення з відповідача частини основної заборгованості в сумі 145262,40 грн. Також просить суд відмовити позивачу у стягненні 30% річних у сумі 219347,73 грн., оскільки вважає, що розмір 30% річних становить 98052,12 грн. Наданий відзив та додані до нього документи досліджені судом та долучені до матеріалів справи.

В судовому засіданні оголошувалась перерва з 16.03.2016 року до 23.03.2016 року до 11:00 год.

Відповідач правом на участь представника у судовому засіданні не скористався, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Разом з тим, 23.03.2016 року до суду від представника відповідача надійшло клопотання, в якому він просить суд відкласти розгляд справи у зв'язку з хворобою представника.

Присутній у судовому засіданні 23.03.2016 року представник позивача проти задоволення клопотання заперечував.

Суд, дослідивши матеріали справи, клопотання, вислухавши представника позивача, відхиляє клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, виходячи з наступного.

Згідно ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні. При цьому зі змісту норми цієї статті вбачається, що питання про те, чи перешкоджають певні обставини розгляду справи, вирішується судом залежно від конкретних обставин справи. Так, якщо представники сторін в судове засідання не з'явились, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Крім того, суд приймає до уваги те, що судом сторонам були створені належні умови для надання усіх необхідних доказів (надано достатньо часу для підготовки до судового засідання тощо). Проте, нових доказів представником відповідача суду не надано та про можливість їх надання в майбутньому в його клопотанні про відкладення справи не зазначено.

Представник позивача у судовому засіданні 23.03.2016 року підтримав позов у повному обсязі та просив суд його задовольнити.

Згідно з частиною другою статті 4-3 ГПК України та статтею 33 ГПК України сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При цьому, суд має створити належні умови всім учасникам судового процесу для виконання ними вказаного обовязку по доведенню своєї правової позиції. Матеріали справи свідчать про те, що судом було створено всім учасникам судового процесу належні умови для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів, які, на їх думку, є достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень та надано достатньо часу для підготовки до судового засідання тощо. Окрім того, судом було вжито всіх заходів, в межах визначених чинним законодавством повноважень, щодо всебічного, повного та обєктивного дослідження всіх обставин справи.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору. На думку суду, обставини справи свідчать про наявність у ній матеріалів достатніх для розгляду справи по суті та ухвалення законного і обґрунтованого рішення.

Зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення представника позивача, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного.

Як встановлено судом, 25.04.2013 року між сторонами був укладений договір поставки на умовах товарного кредиту № 250404.

За умовами п. 1.1 зазначеного договору поставки, кредитор (позивач) зобов'язався передати у власність позичальника (відповідач) товар, на умовах відстрочки його кінцевої оплати до 01 жовтня 2013 року, а позичальник зобов'язався прийняти товар, оплатити його вартість та вартість послуг з надання товарного кредиту на умовах, встановлених даним договором.

Відповідно до п. 1.2, 3.1 договору поставки на умовах товарного кредиту № 250404 від 25.04.2013 року асортимент, строк поставки, кількість та вартість товару погоджується сторонами в Специфікаціях, які є невідємною частиною договору.

Згідно п. 2.2 цього договору, приймання-передача товару фіксується шляхом підписання сторонами товарних накладних або актів приймання-передачі товару.

На виконання умов договору поставки сторони підписали Специфікації, якими погодили умови поставки товару по договору на загальну суму 145262,40 грн., що на момент підписання Специфікацій було еквівалентно 17811,44 доларів США по курсу 815,00 грн. за 100 доларів США, а саме:

- від 25.04.2013 року на суму 19800,00 грн. (еквівалент 2429,48 грн. доларів США);

- від 08.05.2013 року на суму 36903,00 грн. (еквівалент 4527,98 доларів США);

- від 31.05.201З року на суму 41756,40 грн. (еквівалент 5111,28 доларів США);

- від 11.06.2013 року на суму 46803,00 грн. (еквівалент 5742,70 доларів США).

На підставі укладеного між сторонами договору поставки на умовах товарного кредиту № 250404 від 25.04.2013 року та погоджених Специфікацій до цього договору, позивач передав у власність відповідача засоби захисту рослин по видатковим накладним: № РН-0000012 від 25.04.2013 року на суму 19800,00 грн.; № РН-0000024 від 08.05.2013 року на суму 36903,00 грн.; № РН-0000036 від 31.05.2013 року на суму 41756,40 грн.; № РН-0000044 від 11.06.2013 року на суму 46803,00 грн., загалом на 145262,40 грн., що еквівалентно 17811,44 доларів США.

Товар був прийнятий відповідачем без заперечень та зауважень на підставі довіреностей: №№ 250401, 080501, 310501 та 110601 від 25.04.2013 року, 08.05.2013 року, 31.05.2013 року та 11.06.2013 року відповідно.

Втім, отриманий товар відповідачем оплачений не був.

У п. 3.3 договору поставки на умовах товарного кредиту № 250404 від 25.04.2013 року сторони обумовили, що оплата по договору здійснюється позичальником в безготівковій формі в національній валюті України шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок кредитора в строк, встановлений п. 1.1 цього договору (до 01.10.2013 року).

Згідно п. 3.4. договору, якщо на момент оплати позичальником товару, комерційний курс долара США до валюти України (по даним ПуАТ Фидобанк м. Київ, МФО 30075) збільшується більш ніж на 2%( відносно комерційного курсу долара США до валюти України на дату отримання позичальником товару), сума грошових коштів, яка належить до перерахування кредитора, здійснюється за наступною формулою: Х2=(Y2:Y1)*Х1, де:

Х1 ціни вказані в товарних накладних або в актах прийому передачі товару на дату отримання позичальником товару,

Y1 - курс долара США у валюті України (по даним ПуАТ Фидобанк м. Київ МФО 30075) на дату отримання товару позичальником товару,

Y2 курс долара США до валюти України на момент оплати позичальником товару,

Х2 - підсумкова сума до оплати.

У п. 4.2 договору сторони визначили обовязок позичальника здійснити оплату за товар в строк, вказаний у п. 1.1. цього договору (до 01.10.2013 року).

15.09.2015 року за вих. № 150904 позивач направив на адресу відповідача лист-вимогу, в якому вимагав оплатити поставлений позивачем товар та повідомив, що станом на 15.09.2015 року, у відповідності до вимог п. 3.4 договору поставки та, враховуючи, що комерційний курс долара США до валюти України за даними ПуАТ Фидобанк збільшився більш ніж на 2% відносно комерційного долару США до валюти України на дату отримання позичальником товару, заборгованість відповідача з врахуванням курсової різниці складає 413216,72 грн. та надав розрахунок суми заборгованості.

Відповідач лист-вимогу позивача не виконав, отриманий товар не оплатив.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обовязковим для виконання сторонами.

За приписами ст.ст. 525-526 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Стаття 524 Цивільного кодексу України визначає, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

За приписами ст. 533 Цивільного кодексу України та ч. 2 ст. 198 Господарського кодексу України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Таким чином, положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти.

Відповідно до ст. 632 Цивільного кодексу України, ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін; зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках та на умовах, встановлених договором або законом.

Отже, сторонам надано право визначати, зокрема, у договорі, грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті, що дає можливість учасникам цивільного обороту уникнути впливу інфляційних процесів на суму їхніх грошових зобов'язань.

Сторони в п. 1.2, 3.1 договору узгодили вартість товару, в тому числі відповідний еквівалент ціни товару в доларах США, в Специфікаціях, які є невідємною частиною договору та в п. 3.4 зазначеного договору сторони досягли згоди щодо можливості зміни обумовленої в Специфікаціях ціни.

Згідно з п. 4 наказу Міністерства фінансів України від 10.08.2000 року № 193 Про затвердження Положення (стандарту) бухгалтерського обліку Вплив змін валютних курсів курсова різниця - це різниця між оцінками однакової кількості одиниць іноземної валюти при різних валютних курсах.

З огляду на викладене, відповідач визнається судом таким, що прострочив виконання зобов'язання з оплати поставленого товару на суму 470222,01 грн.

Разом з тим, як встановлено судом та підтверджено представником позивача у судовому засіданні, 23.12.2015 року відповідач перерахував позивачу 100000,00 грн., а 18.02.2016 року - 45262,40 грн. за рахунок оплати поставленого товару.

Згідно штампу вхідної кореспонденції канцелярії господарського суду Харківської області позовна заява була подана до суду 10.02.2016 року.

Отже, сума заборгованості у розмірі 100000,00 грн. була перерахована відповідачем до подачі позову до суду.

Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення основного боргу, підлягають задоволенню частково у сумі 324959,61 грн., в частині стягнення 100000,00 грн. основного боргу суд відмовляє в задоволенні позовних вимог, а в частині стягнення 45262,40 грн. основного боргу провадження у справі суд припиняє, на підставі п. 1-1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України у зв'язку з відсутністю предмету спору.

Згідно ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У п. 5.5 договору сторони передбачили обовязок позичальника, у випадку не здійснення оплати в передбачений в договорі строк, сплатити кредитору 30% річних від простроченої суми.

Аналіз зазначеної статті вказує на те, що наслідки прострочення боржником грошового зобовязання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінених грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобовязання.

За таких обставин, вимога позивача про стягнення з відповідача 30% річних не суперечить вимогам ст. 625 Цивільного кодексу України.

Позивач нарахував та просить стягнути з відповідача 30% річних у розмірі 317399,85 грн. за 27 місяців прострочення оплати за поставлений товар.

Суд, за допомогою калькулятора розрахунку річних Юридичної інформаційно-пошуковою системи "Законодавство" здійснив розрахунок річних, які складають:

- за період з 01.10.2013 року по 23.12.2015 року (сума боргу 470222,01 грн.) - 314211,37 грн.;

- за період з 24.12.2015 року по 01.02.2016 року (сума боргу 370222,01 грн.) - 11840,79 грн., що загалом становить 326052,16 грн.

У відповідності до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади (до однієї з гілок якої відноситься судова влада) та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 83 ГПК України, господарський суд, приймаючи рішення, має право, зокрема, виходити за межі позовних вимог, якщо це необхідно для захисту прав і законних інтересів позивачів або третіх осіб з самостійними вимогами на предмет спору і про це є клопотання заінтересованої сторони.

Отже, господарський суд може реалізувати це право за наявності таких умов:

- це необхідно для захисту прав і законних інтересів позивачів або третіх осіб з самостійними вимогами на предмет спору;

- про це є клопотання заінтересованої сторони.

Необхідною є наявність двох зазначених умов одночасно.

Клопотання позивача про вихід за межі позовних вимог до суду не надходило, отже суд задовольняє позовні вимоги в частині стягнення 30% річних у розмірі, заявленому позивачем до стягнення - 317399,85 грн.

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача 324959,61 грн. основного боргу, 317399,85 грн. 30% річних є обґрунтованими, вони підтверджуються доданими до матеріалів справи доказами, не спростовані відповідачем та є такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по оплаті судового збору покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст. ст. 1, 4, 12, 22, 33, 43, 44-49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Юридично-комерційної приватної фірми "Центр сприяння розвитку сільського господарства регіону" (62422, Харківська область, с. Перемога, вул. Першотравнева, 11, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Укравіт-Схід" (62416, АДРЕСА_1, код ЕДРПОУ 31557852) - 324959,61 грн. основного боргу, 317399,85 грн. 30% річних та 9635,40 грн. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Припинити провадження у справі в частині стягнення основного боргу у розмірі 45262,40 грн.

В решті позову - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Харківського апеляційного господарського суду через господарський суд Харківської області протягом десяти днів з дня підписання повного рішення, відповідно до статті 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 24.03.2016 р.

Суддя ОСОБА_2