ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
тел. /0552/ 49-31-78
Веб сторінка : ks.arbitr.gov.ua/sud5024/
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 березня 2016 р. Справа № 923/102/16

Господарський суд Херсонської області у складі судді Литвинової В.В. при секретарі Черковій О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Державного підприємства Дослідне господарство інституту тваринництва степових районів ім. М.Ф.Іванова "Асканія-Нова"- національного наукового селекційного-генетичного центру з вівчарства, смт.Асканія-Нова Херсонської області

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Продексим, ЛТД", м.Херсон

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Інститут тваринництва степових районів ім. М.Ф.Іванова "Асканія-Нова"- національного наукового селекційного-генетичного центру з вівчарства

про визнання додаткової угоди до договору підряду на посів, вирощування сільськогосподарської продукції рослинництва недійсною

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1, юрисконсульт за довіреністю № 1 від 05.01.2016р.;

від відповідача: ОСОБА_2, представник за довіреністю від 23.02.2016р.;

від третьої особи: ОСОБА_1, юрисконсульт за довіреністю № 05/118 від 30.03.2016р.

Державне підприємство Дослідне господарство інституту тваринництва степових районів ім. М.Ф.Іванова "Асканія-Нова"- національного наукового селекційного-генетичного центру з вівчарства (позивач) звернулося до господарського суду Херсонської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Продексим, ЛТД" (відповідач) про визнання додаткової угоди від 16.03.2015р. до договору підряду № 1 від 09.04.2012р. на посів, вирощування сільськогосподарської продукції рослинництва недійсною.

01.03.2016 року представник позивача подав заяву про уточнення позовних вимог, в якій просить визнати недійсним договір підряду №1 від 09.04.2012 року на посів, вирощування сільськогосподарської продукції рослинництва, який було укладено між ТОВ «Продексім ЛТД» та ДП ДГ ІТСР «Ананія Нова» та визнати недійсною додаткову угоду від 16.03.2015р. до договору підряду № 1 від 09.04.2012р. на посів, вирощування сільськогосподарської продукції рослинництва, яку було укладено між ТОВ «Продексім ЛТД» та ДП ДГ ІТСР «Ананія Нова».

01.03.2016 року представник позивача подав клопотання про залучення в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на боці позивача - Інститут тваринництва степових районів ім. М.Ф.Іванова "Асканія-Нова"- національного наукового селекційного-генетичного центру з вівчарства (75230, Херсонська обл. Чаплинський р-н., смт. Асканія Нова, вул. Червоноармійська, 1, ) на підставі ст. 27 ГПК України. Суд задовольнив вищевказане клопотання.

Представник позивача та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - наполягає на задоволенні позовних вимог.

Відповідач проти позову заперечує з підстав, викладених у відзиві.

У судовому засіданні 31.03.16 оголошено вступну та резолютивну частини рішення по справі.

Заслухавши пояснення представників сторін, які прибули в судове засідання, дослідивши наявні матеріали справи, господарський суд

в с т а н о в и в:

09.04.2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Продексім ЛТД» (замовник, відповідач) та Державного підприємства Дослідне господарство інституту тваринництва степових районів ім. М.Ф.Іванова "Асканія-Нова"- національного наукового селекційного-генетичного центру з вівчарства (підрядник, позивач) укладено Договір підряду №1 на посів, вирощування сільськогосподарської продукції рослинництва (далі - договір), предметом якого є взаємні зобовязання сторін щодо організації та виконання робіт по вирощуванню сільськогосподарської продукції рослинництва високої якості. Під роботою в цьому договорі розуміється результат економічної діяльності, спрямований на отримання врожаю сільськогосподарської продукції, вирощений підрядником в незібраному виді, готовий для збирання та який належить замовнику на правах власності в будь-який період вирощування.

Пунктом 6.1. договору передбачено, що він є чинним з моменту його підписання і скріплення печатками сторін та до моменту належного виконання сторонами його умов, однак не менш як 5 років. Даний договір діє в межах Рамкового договору про партнерство та співробітництво №1 від 09.04.2012 року. Термін дії договору спливає 09.04.2016 року.

Матеріалами справи підтверджується, що 16.03.2015 року між сторонами укладено додаткову угоду до договору, якою внесено зміни до п.6.1. договору: договір є чинним з моменту його підписання і скріплення печатками сторін та до моменту належного виконання сторонами його умов, однак не менш як 8 років.

На думку позивача договір та додаткова угода до нього підписані не уповноваженою особою, яка не мала відповідних повноважень на їх укладання, оскільки позивач є державним підприємством, власність держави складає 100 % та підпорядковане Національній академії аграрних наук України.

Позивач посилається на Постанову КМУ №296 від 11.04.2012 року «Про затвердження Порядку укладення державними підприємствами, установами, організаціями, а також господарськими товариствами, у статутному капіталі яких частка держави перевищує 50%, договорів про спільну діяльність, договорів комісії, доручення та управління майном», якою передбачено, що центральним органам виконавчої влади, Національній та галузевим академіям наук, іншим субєктам управління обєктами державної власності, що відповідно до затвердженого цією постановою Порядку здійснюють заходи щодо укладення державними підприємствами, установами, організаціями, а також господарськими товариствами, у статутному капіталі яких частка держави перевищує 50%, договорів про спільну діяльність, договорів комісії, доручення та управління майном, подавати щокварталу Міністерству економічного розвитку і торгівлі за затвердженою ним формою інформацію про виконання таких договорів для її узагальнення і подання КМУ відповідних висновків та пропозицій.

Позивач наполягає, що при укладенні договору керівником позивача не було виконано вимог, передбачених Постановою КМУ №296 від 11.04.2012 р., що можливо розцінювати як перевищення своїх повноважень.

Статтею 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч.1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України.

Згідно із п. 2.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року N 11 Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними - правовідносини, пов'язані з визнанням правочинів (господарських договорів) недійсними, регулюються ЦК України, ГК України, Земельним кодексом України, Законами України "Про оренду землі", "Про приватизацію державного майна", "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", "Про іпотеку", "Про страхування", "Про банки і банківську діяльність", "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності", "Про запобігання корупції" та іншими актами законодавства. Правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом. Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 10571 ЦК України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України "Про приватизацію державного майна", частини другої статті 20 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", частини другої статті 15 Закону України "Про оренду землі", статті 12 Закону України "Про іпотеку", частини другої статті 29 Закону України "Про страхування", статті 78 Закону України "Про банки і банківську діяльність", статті 71 Закону України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності", частини третьої статті 67 Закону України "Про запобігання корупції" тощо. Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, зокрема наявність спеціальних підстав визнання недійсною угоди.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що посилання позивача на Постанову КМУ від 11.04.2012 р. №296 «Про затвердження Порядку укладення державними підприємствами, установами, організаціями, а також господарськими товариствами, у статутному капіталі яких частка держави перевищує 50%, договорів про спільну діяльність, договорів комісії, доручення та управління майном» є безпідставним, оскільки у вищевказаній постанові йде мова про зовсім інші види договорів. На думку суду, позивачем не доведено належними й відповідними доказами, що керівник позивача не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності під час укладання договору та додаткової угоди до нього.

За таких обставин позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Згідно ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до положень ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

В силу ст.34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З огляду на викладене, суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного рішення.

На підставі зазначених вище норм матеріального права, керуючись ст. ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в:

1.Відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

(Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом).

Повне рішення складено 04.04.2016 р.

Суддя В.В.Литвинова