ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

24.03.16 Справа № 904/246/16

за позовом приватного малого підприємства "Торгівельно-виробнича фірма "Каба", м. Краматорськ Донецької області

до публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк", м. Дніпропетровськ

про зняття арешту

Суддя Євстигнеєва Н.М.

Представники:

Від позивача: ОСОБА_1, виписка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 16 лютого 2015 року, керівник; ОСОБА_2, довіреність від 08 лютого 2016 року, представник;

Від відповідача: ОСОБА_3, довіреність №2857-К-О від 06 серпня 2014 року, юрисконсульт департаменту правового забезпечення

С У Т Ь С П О Р У:

Приватне мале підприємство "Торгівельно-виробнича фірма "Каба" звернулося до господарського суду із позовом, яким просить зняти арешт з поточного рахунку приватного малого підприємства "Торгівельно-виробнича фірма "Каба" № 1001 відкритого у Краматорській філії ПАТ КБ "Приватбанк" МФО 335548.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що у вересні 2002 року між приватним малим підприємством "Торгівельно-виробнича фірма "Каба" та публічним акціонерним товариством комерційний банк "Приватбанк" був укладений договір №274251 на здійснення розрахунково-касового обслуговування, згідно якого позивачу був відкритий поточний рахунок № 1001. За змістом укладеного договору (п.п.2.1., 2.21.2., 2.1.4.) банк зобовязаний надавати клієнту послуги з розрахунково-касового обслуговування, які повязані з переказом коштів на рахунок (з рахунку), видачею грошових коштів у готівковій формі, здійснювати інші операції протягом операційного банківського дня; у разі потреби, за вимогою клієнта, надати можливість здійснення платежів зі своїх рахунків у банку, а також отримання інших послуг за допомогою програмного продукту "Клієнт-Банк" або його Інтернет-версії. Однак, з невідомих причин, відповідачем з 15 червня 2015 року на поточний рахунок № 1001 накладений арешт. На вказаному рахунку знаходяться 23 621,52грн. та на депозитному рахунку №1525, строк дії якого закінчився 23.07.2015, та який безпосередньо звязаний з поточним рахунком №1001, знаходиться сума 62 000,00грн. Позивач вказує, що неодноразово (18.06.2015 та 07.08.2015) звертався до відповідача з проханням повідомити причини блокування рахунку, однак відповіді не отримав. Вважає, що своїми діями банк порушив умови договору, вказані у п.п.2.1.2, 2.1.4 та права позивача, визначені п.п.3.1.1., 3.1.2 договору на здійснення розрахунково-касового обслуговування.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує та зазначає, що позивач не надавав до матеріалів справи доказів подання до банку оформлених розрахункових документів про перерахування або видачу його коштів, отже порушення банком умов договору на здійснення розрахунково-касового обслуговування позивачем не доведено. Також відповідач зазначає, що довідку №150810/792 від 10.08.2015 про накладення на рахунок №1001 арешту з 15.06.2015, на яку позивач посилається в підтвердження своїх доводів, позивачу не видавав. Довідка, на яку позивач посилається в позові, оформлена неналежним чином, не завірена повноважною особою, відсутня в електронному вигляді в програмному комплексі банку. Відповідач вважає, що позивачем не доведено обставини блокування або накладення арешту його рахунку №1001. Також, на думку відповідача, позивачем обраний неналежний спосіб захисту.

Розгляд справи був відкладений з 08.02.2016 на 29.02.2016. У судовому засіданні 29.02.2016 оголошена перерва на 10.03.2016. В подальшому розгляд справи був відкладений з 10.03.2016 на 24.03.2016.

У судовому засіданні 24 березня 2016 року оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

Під час розгляду справи судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд, -

В С Т А Н О В И В:

20 вересня 2002 року між публічним акціонерним товариством комерційний банк "Приватбанк" (Банк) та приватним малим підприємством "Торгівельно-виробнича фірма "Каба" (Клієнт) був укладений договір на здійснення розрахунково-касового обслуговування №274251, відповідно до п. 1.1 якого Банк відкриває Клієнту поточний рахунок (поточні рахунки) у національній та іноземній валюті (в тому числі картковий) та/або здійснює його (їх) розрахунково-касове обслуговування відповідно до діючих нормативних актів Національного банку України (НБУ).

На підставі підписаних 20.09.2002 приватним малим підприємством "Торгівельно-виробнича фірма "Каба" договору на здійснення розрахунково-касового обслуговування та заяви про відкриття поточного рахунку і картки із зразками підписів та печатки, позивачу відкрито поточний рахунок №1001.

Зобовязання сторін на підставі цього договору визначені пунктом 2 договору.

Так, банк зобовязаний:

надавати клієнту послуги з розрахунково-касового обслуговування, які повязані із переказом коштів на рахунок (з рахунку клієнта, в тому числі з урахуванням надходжень сум на його рахунок протягом операційного дня) клієнта, видачею грошей у готівковій формі, а також здійснювати інші операції згідно з Додатком №1 протягом операційного дня банку (п.2.1.2. договору),

у разі потреби, за вимогою клієнта, надавати можливість здійснення платежів зі своїх рахунків у банку, а також отримання інших послуг за допомогою програмного продукту "Клієнт-Банк" або його Інтернет-версії (п.2.1.4. договору).

Згідно п.3 договору клієнт має право:

самостійно розпоряджатися коштами на своєму рахунку, за винятком випадків, передбачених чинним законодавством. Для здійснення розрахунків клієнтом обираються наступні платіжні інструменти: платіжне доручення, платіжна вимога-доручення, платіжна вимога, розрахунковий чек, акредитив, вексель, банківська платіжна картка (п.3.1.1);

вимагати своєчасного і повного здійснення розрахунків та інших обумовлених цим договором послуг (п.3.1.2.).

Банк має право використовувати кошти клієнта, які зберігаються на рахунку, гарантуючи їх наявність і проведення операцій відповідно до нормативних актів НБУ (п.3.2.1. договору).

Цей договір укладений на невизначений строк, набуває чинності з дня його підписання обома сторонами. Договір може бути розірваний за згодою сторін у випадку закриття всіх відкритих за ним рахунків або у випадках, передбачених законодавством або цим договором. При закритті карткового рахунку (за ініціативою клієнта або банку) Клієнт не пізніше 21-го дня від дня письмового повідомлення про намір закрити картковий рахунок повинен погасити всі види заборгованості перед банком, а також повернути в Банк всі КПК. Банк закриває картковий рахунок не пізніше 45-ти днів від дня повернення в банк всіх КПК. (п. п. 7.1., 7.2. договору).

Причиною виникнення спору є, як вважає позивач, накладення банком арешту на поточний рахунок приватного малого підприємства "Торгівельно-виробнича фірма "Каба" № 1001, відкритий у Краматорській філії ПАТ КБ "Приватбанк", проти чого заперечує відповідач.

Цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків є, зокрема, договори та інші правочини, юридичні факти (ч.1, ч.2 ст. 11 Цивільного кодексу України).

Цивільний обов'язок - це вимога до суб'єкта цивільного права діяти (або не вчиняти дії), забезпечена можливістю правового примусу до належної поведінки. Цивільні обовязки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (ч.1 ст. 14 Цивільного кодексу України).

Для зберігання грошових коштів і здійснення всіх видів банківських операцій банки відкривають рахунки юридичним особам, зареєстрованим в установленому чинним зако нодавством України порядку особам на умовах, зазначених у договорі між установою банку та володільцем рахунка.

Згідно зі ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" банківські рахунки визначаються як рахунки, на яких обліковуються власні кошти, вимоги, зобовязання банку стосовно його клієнтів і контрагентів та які дають можливість здійснювати переказ коштів за допомогою банківських платіжних інструментів.

Відповідно до ст. 51 зазначеного Закону банківські рахунки для фізичних та юридичних осіб відкриваються у гривнях та іноземній валюті. Метою договору банківського рахунка є належне виконання банком доручення клієнта щодо здійснення розрахунків з контрагентами.

За доводами позивача розрахунково-касові операції проводилися підприємством з дати укладення договору на здійснення розрахунково-касового обслуговування №274251, ніяких порушень порядку проведення розрахункових операцій позивач не здійснював, боргів по оплаті послуг перед банком або будь-якими третіми особами не мав, однак з 15 червня 2015 року відповідач наклав арешт на поточний рахунок № 1001, відкритий у Краматорській філії ПАТ КБ "Приватбанк", припинив всі розрахунково-касові операції за цим рахунком, чим позбавив позивача права користування власними грошовими коштами.

На підтвердження вказаних обставин позивач надав копію довідки №150810/792 від 10.08.2015 (а.с.17), в якій зазначено, що з 15.06.2015 на рахунок № 1001 накладено арешт. Довідка підписана головним бухгалтером банку ОСОБА_4

Відповідач заперечує видачу цієї довідки, підписання її головним бухгалтером ОСОБА_4 та зазначає, що довідки, які видаються клієнтам, формуються та зберігаються в електронному вигляді в програмному комплексі банку, однак в електронному комплексі банку така довідка відсутня.

За договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд (ст. 1066 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 1068 Цивільного кодексу України банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Статтею 1074 Цивільного кодексу України передбачено, що обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду у випадках, встановлених законом.

Згідно ст. 1071 Цивільного кодексу України банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом.

Форма розпорядження на списання грошових коштів міститься в Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої Постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004.

Договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час (ч.1 ст. 1075 Цивільного кодексу України).

Розірвання договору банківського рахунка тягне за собою закриття рахунка. За наявності коштів на рахунку банк здійснює завершальні операції за рахунком (з виконання пла тіжних вимог на примусове списання (стягнення) коштів, виплати коштів готівкою, нарахування і виплату відсотків на день закриття рахунка, перерахування залишку коштів на підставі платіжного доручення на інший рахунок підприємства, зазначений у заяві тощо). При цьому датою закриття рахунка вважається день, наступний після проведення остан ньої операції за цим рахунком. Якщо на рахунку власника немає залишку коштів, а заява подана в операційний час банку, то датою закриття рахунка є день отримання банком цієї заяви. У день закриття рахунка банк зобовязаний видати клієнту довідку про закриття рахунка (п. 20.5 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у на ціональній та іноземних валютах, затвердженої постановою Національного банку України від 12.11.2003).

За приписами ст. 21.1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" ініціювання переказу проводиться шляхом, зокрема, подання ініціатором до банку, в якому відкрито його рахунок, розрахункового документа.

Розрахунковим є документ на переказ коштів, що використовується для ініціювання переказу з рахунку платника на рахунок отримувача (п. 1.35 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні").

Одним із видів розрахункових документів є платіжне доручення, що містить доручення платника банку або іншій установі - члену платіжної системи, що його обслуговує, здійснити переказ визначеної в ньому суми коштів зі свого рахунка на рахунок отримувача (ст. 1.30, ст. 22.1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні").

Розрахункові документи, за винятком платіжної вимоги - доручення, мають подаватися ініціатором до банку, що його обслуговує. При використанні розрахункового документа ініціювання переказу вважається завершеним з моменту прийняття банком платника розрахункового документа на виконання (ст. ст. 22.3, 22.4 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні").

Банки виконують розрахункові документи відповідно до черговості їх надходження та виключно в межах залишку коштів на рахунках платників, крім випадків надання платнику обслуговуючим його банком кредиту (ст. 22.9 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні").

Переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому в готівковій формі (ст. 30.1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні").

Отже, обов'язок банку щодо перерахування грошової суми на розрахунковий рахунок виникає після подання клієнтом банку відповідного розрахункового документу.

Розрахункові операції банків спрямовані на забезпечення взаємних розрахунків між учасниками господарських відносин, а також інших розрахунків у фінансовій сфері. Установи банків забезпечують розрахунки відповідно до законодавства та вимог клієнта, на умовах договору на розрахункове обслуговування (ст. 341 Господарського кодексу України).

06.08.2015 ПАТ КБ "Приватбанк" видало довідку №08.7.0.0.0/062, згідно якої станом на 05.08.2015 залишок грошових коштів на рахунку №1001 складає 23 621,52 грн.

07.08.2015 ПАТ КБ "Приватбанк" видало довідку №08.7.0.0.0/072, згідно якої станом на 06.08.2015 залишок грошових коштів на рахунку №1525 складає 62 000,00 грн.

Листом від 19.02.2016 №7 позивач направив платіжне доручення директору Краматорської філії Комерційного банку "Приватбанк", просив, у звязку з неможливістю сформувати у Приват24 платіжне доручення, обробити платіжне доручення на паперовому носії (платіжне доручення №5 від 18.02.2016 на суму 273,6 грн. додається). Платіжне доручення №5 від 18.02.2016 та лист №7 від 19.02.2016 отримано відповідачем 19.02.2016 (а.с.49 том 1).

Відповідачем надані листи від 18.01.2016 за вих. №20.1.0.0.0/7-20151231/3680 та від 23.01.2016 №0.1.0.0.0/7-20150618/2795 (а.с.75-78 том1), в яких відповідач просив позивача підтвердити походження грошових коштів, які надійшли на рахунок позивача №1001 в період з 01.01.2015 по 15.06.2015. Разом з тим, доказів направлення цих листів на адресу позивача відповідачем не надано.

Позивач зазначає, що з 15.06.2015 банк припинив розрахунково-касові операції за рахунком №1001, однак доказів подання платіжних доручень до виконання в період з 15.06.2015 у встановленому законом порядку не надав. Що стосується платіжного доручення №5 від 18.02.2016 на суму 273,6грн., то зазначене платіжне доручення надано позивачем відповідачу лише 19.02.2016.

Станом на час розгляду справи платіжне доручення №5 від 18.02.2016 на суму 273,6 грн. відповідачем не виконане, протилежне не доведене відповідачем. Однак, виконання платіжного доручення №5 від 18.02.2016 на суму 273,6 грн. не є предметом дослідження у даній справі, оскільки позивачем не заявлена вимога про спонукання до його виконання.

Положеннями статті 33 Господарського процесуального кодексу України встановлено обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Отже, предметом доказування є обставини, які свідчать про дійсні права та обовязки сторін у справі та складаються з фактів, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Відповідно до вимог ст. 34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказів накладення банком арешту на поточний рахунок приватного малого підприємства "Торгівельна-виробнича фірма "Каба" позивачем не надано.

Враховуючи вищевикладене, суд не вбачає підстав задовольнити позовні вимоги.

Крім того, суд вважає, що позивачем обрано не належний спосіб захисту порушеного права.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України закріплено право кожної особи на захист свого цивільного права у випадку його порушення, невизнання або оспорювання.

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи. Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

В пунктах 1-10 ч. 2 ст. 16 ЦК України наведено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів. До того ж, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

В силу частини 1 статті 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

При цьому, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Приписами ч.ч. 1, 2 ст. 20 ГК України встановлено, що держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб'єктів господарювання та споживачів. Кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом, зокрема визнання наявності або відсутності прав. Метою подання такого позову є усунення невизначеності у суб'єктивному праві, належному особі, а також створення сприятливих умов для здійснення суб'єктивного права особою.

Законодавчо визначенні способи захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Отже, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений ст. 16 ЦК України, але який встановлений законом або договором та є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

(Відповідна правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 21.05.2012 у справі № 6-20цс11).

Відповідно до вимог статі 49 господарського процесуального кодексу України, судові витрати покладаються на позивача у справі.

Керуючись ст.ст. 1, 22, 33, 34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог відмовити.

Судові витрати віднести на позивача.

Суддя Н.М.Євстигнеєва

Повне рішення складено, - 28.03.2016