ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.03.2016 Справа № 917/2675/15

По позову Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів Миргородкурорт, 37600, Полтавська область, м. Миргород, вул. Гоголя, 112

До відповідача ОСОБА_1 міська рада, 37600, Полтавська область, м. Миргород, вул. Незалежності, 17

Про: (1) визнання недійсним рішення ОСОБА_1 міської ради Полтавської області від 29.10.2004 р. Про затвердження технічної документації із землеустрою, що посвідчує право користування земельною ділянкою ЗАТ ЛОЗ Миргородкурорт в частині прийняття у фонд міської ради земельної ділянки площею 63, 9 га та залишення під охороною ЗАТ ЛОЗ Миргородкурорт земель урочища Березовий гай та земель охоронних зон ставка і річки Хорол, як таке, що суперечить законодавству;

(2) відновлення порушеного права позивача шляхом визнання за Приватним акціонерним товариством лікувально-оздоровчих закладів Миргородкурорт права постійного користування земельною ділянкою площею 63, 9 га, що знаходиться за адресою: м. Миргород, вул. Гоголя, 112, яке існувало до моменту прийняття оспорюваного рішення відповідачем ( в редакції заяви про зміну підстав позову від 05.02.2016р. №186, вх. №1594 від 09.02.2016р. та заяви про уточнення позовних вимог від 18.03.2016р., вх.№ 3459 від 21.03.2016р.),

Суд в колегіальному складі:

головуючий суддя БУНЯКІНА Ганна Іванівна

судді ІВАНКО Лідія Андріївна

ОСОБА_2

Представники:

від позивача - ОСОБА_3, ОСОБА_4 (див. протокол )

від відповідача - ОСОБА_5 (див. протокол )

В судовому засіданні 21.03.2016р. оголошено вступну та резолютивну частину рішення, дотримуючись приписів ст. 85 ГПК України ( в редакції Закону України №2453-ІУ) з залученням її до матеріалів справи.

Суть спору: Розглядається позовна заява Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів Миргородкурорт, м. Миргород про: (1) визнання недійсним рішення ОСОБА_1 міської ради Полтавської області від 29.10.2004 р. Про затвердження технічної документації із землеустрою, що посвідчує право користування земельною ділянкою ЗАТ ЛОЗ Миргородкурорт в частині прийняття у фонд міської ради земельної ділянки площею 63, 9 га та залишення під охороною ЗАТ ЛОЗ Миргородкурорт земель урочища Березовий гай та земель охоронних зон ставка і річки Хорол, як таке, що суперечить законодавству; (2) відновлення порушеного права позивача шляхом визнання за Приватним акціонерним товариством лікувально-оздоровчих закладів Миргородкурорт права постійного користування земельною ділянкою площею 63, 9 га, що знаходиться за адресою: м. Миргород, вул. Гоголя, 112, яке існувало до моменту прийняття оспорюваного рішення відповідачем ( в редакції заяви про зміну підстав позову від 05.02.2016р. №186, вх. №1594 від 09.02.2016р. та заяви про уточнення позовних вимог від 18.03.2016р., вх.№ 3459 від 21.03.2016р.).

Позовні вимоги ґрунтуються на тому, що рішенням ОСОБА_1 міської ради ( в оспорюваній частині) позивача ПрАТ ЛОЗ «Миргородкурорт» позбавлено права користування земельною ділянкою площею 63, 9 га землі урочища «Березовий гай», яка є складовою землекористування за Державним актом на право постійного користування землею серії ІІ-ПЛ №001296, виданому Санаторно-курортному комплексу «Миргород» АТ «Укрпрофоздоровниця», правонаступником якого є саме він, залишивши за позивачем лише функцію охорони відносно цієї земельної ділянки.

При цьому, за твердження позивача, рада не дотрималася приписів норм чинного законодавства, а саме: ст. 141 Земельного кодексу України (в редакції, що діяла станом на 29.10.2004р.), за якою визначений вичерпний перелік підстав для припинення права користування земельною ділянкою, та ч. 3-4 ст. 142 ЗК України, за змістом яких припинення права постійного користування земельною ділянкою, у разі добровільної відмови землекористувача, здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки; власник земельної ділянки на підставі заяви землекористувача приймає рішення про припинення права користування земельною ділянкою, про що повідомляє органи державної реєстрації. Як такої відмови від користування спірною земельною ділянкою ландшафтного заказника місцевого значення «Урочище «Березовий гай» з боку землекористувача не було, а прийняття у фонд міської ради земель цього урочища є порушенням як земельного законодавства, так і Закону України «Про курорти» та ЗУ «Про оголошення природних територій міста Миргорода Полтавської області курортом державного значення».

Відповідач на позов відреагував відзивом від 18.01.2016р. №56/01-35, вх. №461 від 19.01.2016р. ( а.с. 41), відхиливши вимоги позивача з посиланням на те, що: а) на час розгляду даної справи Державний акт на право постійного користування землею ІІ-ПЛ №001296 не є дійсним, оскільки останній був виданий санаторно-курортному комплексу Миргород АТ Укрпрофоздоровниця, а ця організація не існує, як відсутні і докази щодо правонаступництва; б) позивач добровільно уклав з ОСОБА_1 міською радою ряд договорів оренди земельних ділянок за адресою: вул.. Гоголя, 112, що в м. Миргород; в) урочище Березовий гай площею 63,9 га згідно з рішенням пятої сесії двадцять третього скликання Полтавської обласної ради від 12.02.1999 року віднесено до категорії заказник ландшафтний, а отже земельна ділянка цього урочища не могла перебувати у постійному користуванні ПрАТ Миргородкурорт, тому рада за оспорюваним рішенням прийняла її у фонд міської ради, залишивши за позивачем функції охорони щодо неї. При цьому відповідач заявив про застосування терміну позовної давності відповідно до приписів ст. 267 ЦК України.

Заявою від 21.03.2016р., вх. №3470, представник відповідача-ради звернувся до суду з інформацією, що міська рада, враховуючи уточнену позовну заяву від 18.03.2016р., не наполягає на застосуванні строків позовної давності.

За так, спір розглядається за суттю.

Сам відповідач ОСОБА_1 міська рада в заяві від 18.03.2016р. №229/01-35, вх. №3460 від 21.03.2016р., змінив свою позицію відносно заявлених вимог ПрАТ ЛОЗ «Миргородкурорт», враховуючи статус спірної земельної ділянки як заказника ландшафтного, що відноситься до земель природно-заповідного фонду, на який поширюється дія частини 2 ст. 29 ЗУ «Про природно-заповідний фонд».

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представників сторін, дослідивши документальні докази, суд в с т а н о в и в:

Відповідно до рішення ОСОБА_1 міської ради Полтавської області №506 від 19.08.1998 року, Санаторно-курортному комплексу «Миргород» АТ «Укрпрофоздоровниця» було надано у постійне користування земельну ділянку площею 150,9858 га для обслуговування лікувально-оздоровчого комплексу, про що засвідчує Державний акт на право постійного користування землею Серія ІІ ПЛ №001296, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею 02.09.1998р. за ПЛ№.78.

Санаторно-курортному комплексу «Миргород» АТ «Укрпрофоздоровниця» на момент отримання Державного акту на право постійного користування землею мав статус філії Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця», що входила до структури Миргородського відділення ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця», кінцевим правонаступником якого є ПрАТ «Миргородкурорт». В підтвердження даної обставини позивачем надано Положення про філію Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» «Санаторно-курортний комплекс «Миргород», затв. зборами ЗАТ ЛОЗ профспілок України «Укрпрофоздоровниця» 14.04.1998р., Положення про ОСОБА_1 відділення (представництво) ЗАТ ЛОЗ профспілок України «Укрпрофоздоровниця», затв. зборами ЗАТ ЛОЗ профспілок України «Укрпрофоздоровниця» 14.04.1998р. (а.с.62-74) та Статут ПрАТ ЛОЗ «Миргородкурорт», затв. рішенням загальних зборів акціонерів ПрАТ ЛОЗ «Миргородкурорт» від 21.04.2015р., протокол №1 ( нова редакція)(а.с. 24-30).

Як засвідчують матеріали справи, в складі землекористування позивача за Державним актом Серія ІІ ПЛ №001296 від 02.09.1998р. перебувала і земельна ділянка ландшафтного парку «Урочище «Березовий гай» ( див. п. 4 Пояснювальної записки Технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів «Миргородкурорт» на території ОСОБА_1 міської ради вул. Гоголя, 112, м. Миргород Полтавської області (а.с. 85).

При цьому правовий статус як заказника місцевого значення урочищу «Березовий гай», який займає площу 63,9 га, було оголошено за рішенням пятої сесії двадцять третього скликання Полтавської обласної ради від 12 лютого 1999 року та закріплено за Положенням «Про ландшафтний заказник місцевого значення «Урочище «Березовий гай» від 26.12.2003р. відповідно до Закону України «Про природно-заповідний фонд» з застереженням, що територія заказника не вилучається у її землекористувача, на землях якого він розташований, а саме: ДП «Миргородкурорт» (п. 1.6 Положення). Землекористувач земельних ділянок, у межах яких розташований заказник спільно з Державним управлінням екології та природних ресурсів в Полтавській області оформляють охоронні зобовязання щодо дотримання режиму охорони і збереження території заказнику. У разі зміни форм власності на ці землі охоронні зобовязання переоформляються (п. 3.5 Положення).

15 травня 2001 року за реєстраційним №113 Миргородському відділенню АТ «Укрпрофоздоровниця» було видане Держуправлінням екоресурсів в Полтавській області Охоронне зобовязання щодо забезпечення режиму охорони та збереження оголошеного (організованого) ландшафтного заказника місцевого значення «Урочище «Березовий гай»

Рішенням двадцять другої сесії четвертого скликання ОСОБА_1 міської ради від 29.10.2004р., і зокрема його пунктом 2, у фонд міської ради було прийнято земельну ділянку площею 77, 8663 га, залишивши її під охороною ЗАТ ЛОЗ «Миргородкурорт» землі урочища «Березовий гай» та землі охоронних зон ставка і річки Хорол.

Не погоджуючись з рішенням ОСОБА_1 міської ради від 29 жовтня 2004 року (в оспорюваній частині), Приватне акціонерне товариство лікувально-оздоровчих закладів Миргородкурорт звернулося до суду з даним позовом.

При винесенні рішення суд виходив з наступного.

Господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають із земельних відносин, в яких беруть участь суб'єкти господарської діяльності, оскільки земля є об'єктом цивільних прав і обов'язків і використовується в господарській діяльності на підставі цивільно-правових угод. До таких справ слід відносити справи, пов'язані із захистом права власності або користування землею, в яких, захищаючи свої цивільні права і охоронювані законом інтереси, беруть участь суб'єкти господарської діяльності; якщо предметом спору є право власності на земельну ділянку або право користування нею, в тому числі відновлення порушеного права третьою особою, яка на підставі рішень владних органів претендує на спірну земельну ділянку, то такий спір є спором про право і незалежно від участі в ньому органу, яким земельна ділянка надана у власність або у користування, повинен вирішуватися в порядку господарського судочинства (п. 5 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 18.03.2008 р. № 01-8/164 "Про деякі питання застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2007 році" (із змінами, внесеними згідно з ОСОБА_6 господарського суду № 01-8/218 від 08.04.2008 р.).

Ця правова позиція закріплена і в п. 1.2 постанови Пленуму ВГСУ «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» №6 від 17.05.2011р. (зі змінами і доповненнями).

Оскільки заявлені в цьому провадженні позовні вимоги випливають із відносин власності (постійного землекористування), що мають приватноправовий характер, вимога про визнання частково недійсним рішення органу місцевого самоврядування є похідною від права землекористування, участь у справі відповідача, який в інших правовідносинах є суб'єктом владних повноважень, та оскарження його рішення не змінюють правову природу спірних правовідносин і не перетворюють спір у публічно-правовий.

Таким чином, зазначений спір зводиться до вирішення питання про право користування суб'єкта господарювання земельною ділянкою, а отже, не є публічно-правовим і не підпадає під визначення справи адміністративної юрисдикції (адміністративної справи), наведене у пункті 1 частини 1 статті 3 КАС України. Компетенція адміністративних судів, установлена статтею 17 зазначеного Кодексу, на цей спір не поширюється.

Відповідно до ст. 19 Земельного кодексу України (який діяв під час набуття позивачем права постійного землекористування) надання земельних ділянок у користування здійснюснюється на підставі рішень обласних, районних, міських, селищних і сільських ОСОБА_5 народних депутатів за проектами відведення цих ділянок.

Право власності або право постійного користування землею, згідно ст. 23 Земельного кодексу України 1990 року, що діяв до 01.01.2002р., посвідчується державними актами, які видавалися і реєструвалися сільськими, селищними, міськими, районними ОСОБА_5 народних депутатів. Форми державних актів затверджуються Верховною ОСОБА_5 України.

Як вбачається з матеріалів справи, ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» в особі структурного підрозділу філії «Санаторно-курортний комплекс» «Миргород», правонаступником якого є позивач, мав правові підстави для постійного землекористування земельною ділянкою площею 150,9858 га, яка знаходиться за адресою : м. Миргород, вул.. Гоголя, 112 для обслуговування лікувально-оздоровчого комплексу.

Відповідно до пункту 6 розділу Х "Перехідні положення" Земельного кодексу України 2001 року, що набрав чинності з 01.01.2002р., громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 1 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.

Рішенням Конституційного Суду України № 5-рп/2005 від 22.09.2005 року визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення: пункту 6 розділу Х "Перехідні положення" Земельного кодексу України щодо зобов'язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення та пункту 6 Постанови Верховної ОСОБА_5 України "Про земельну реформу" від 18 грудня 1990 року № 563-XII з наступними змінами в частині щодо втрати громадянами, підприємствами, установами і організаціями після закінчення строку оформлення права власності або права користування землею раніше наданого їм права користування земельною ділянкою. Набуття права власності на земельну ділянку, яка перебуває у користуванні, в загальному порядку, не передбачає встановлення обмеження щодо строків набуття цього права. Відповідно до пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження форм державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою" від 2 квітня 2002 року № 449 раніше видані державні акти на право приватної власності на землю, державні акти на право власності на землю та державні акти на право постійного користування землею залишаються чинними і підлягають заміні в разі добровільного звернення громадян або юридичних осіб.

Рішенням Конституційного Суду України № 5-рп/2005 від 22.09.2005 року визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення й п. 6 Постанови Верховної ради України від 18.12.1990 р. № 563-XII "Про земельну реформу", в частині щодо втрати громадянами, підприємствами, установами і організаціями після закінчення строку оформлення права власності або права користування землею раніше наданого їм права користування земельною ділянкою.

Відповідно до ст. 141 Земельного кодексу України підставами припинення права користування земельною ділянкою є: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати.

При цьому за приписами п. 3, п. 4 ст. 142 Земельного кодексу України припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки, власник земельної ділянки на підставі заяви землекористувача приймає рішення про припинення права користування земельною ділянкою, про що повідомляє органи державної реєстрації.

Посилання відповідача в обґрунтування заперечень на позов, викладені в відзиві від 18.01.2016р. №56/01-35 (а.с. 41-43), на добровільне укладення між сторонами ряду договорів оренди щодо земельних ділянок за адресою: вул. Гоголя, 112, що в м. Миргород, не є підтвердженням того, що постійний землекористувач-позивач добровільно відмовився від спірної земельної ділянки.

Відповідно до ч. 5 ст. 116 Земельного кодексу України надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим кодексом.

При цьому п. 10 ст. 148 Земельного кодексу України передбачає, що у разі незгоди користувача з вилученням земельної ділянки питання вирішується в судовому порядку.

В даному випадку органом місцевого самоврядування прийнято рішення про прийняття до фонду міста земельної ділянки, яка перебуває у постійному користуванні позивача без вилучення цієї ділянки, що за загальними положеннями суперечить вимогам ч. 5 ст. 116 Земельного кодексу України, що діяла на момент винесення спірного рішення.

Відповідачем не надано суду доказів: а) добровільного звернення позивача щодо переоформлення чи припинення права постійного землекористування на спірну земельну ділянку, б) настання будь-якого з юридичних фактів, передбачених п. "б"-"д" ст. 141 Земельного Кодексу України, в) наявності судового рішення щодо вилучення спірної земельної ділянки із постійного користування позивача.

Крім того, згідно статті 150 Земельного кодексу України (в редакції, що діяла на час винесення спірного рішення міською радою) законодавець визначив особливо цінні землі, за частиною 1 якої до таких відніс землі природно-заповідного фонду з застереженням того, що вилучення особливо цінних земель для несільськогосподарських потреб не допускається, за винятком випадків, визначених частиною другою цієї статті і то при умові, що питання про вилучення (викуп) земельної ділянки погоджується Верховною ОСОБА_5 України.

Прийняття ОСОБА_1 міською радою у фонд міста (без приведення вмотивувань та надання доказів про правовий статус цього фонду) земель площею 63,9 га ландшафтного заказника (парку) урочище «Березовий гай», землі якого за п. 1.6 Положення « Про ландшафтний заказник місцевого значення «Урочище «Березовий гай», затв. Держуправлінням екології та природних ресурсів в Полтавській області 26.12.2003р. відповідно до рішення Полтавської обласної ради від 12.02.1999р., входять до складу природно-заповідного фонду України, а отже припинення органом місцевого самоврядування права постійного землекористування земельною ділянкою (п. 2 спірного рішення) не відповідає основним принципам земельного законодавства, викладеним у ст. 5 Земельного Кодексу України, в якій встановлено забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави та забезпечення гарантій прав на землю, та ст. 153 Земельного Кодексу України, в якій визначені гарантії права власності на земельну ділянку.

При цьому ст. 154 та ст. 155 Земельного Кодексу України містить пряму заборону щодо втручання органів місцевого самоврядування без рішення суду у здійснення власником повноважень щодо володіння, користування і розпорядження належною йому земельною ділянкою або встановлювати непередбачені законодавчими актами додаткові обов'язки чи обмеження та встановлено відповідальність органів місцевого самоврядування за шкоду, заподіяну їх неправомірним втручанням у здійснення власником повноважень щодо володіння, користування і розпорядження земельною ділянкою, та за видання актів, які порушують права власників земельних ділянок.

За статтею 25 Закону України «Про природний заповідний фонд України» визначено, що оголошення заказників провадиться без вилучення земельних ділянок, водних та інших природних об'єктів у їх власників або користувачів. Не потрібне вилучення земельних ділянок і при оголошенні заповідних урочищ (ст. 29 ЗУ «Про природний заповідний фонд України»).

Власники або користувачі земельних ділянок, водних та інших природних об'єктів, оголошених заповідними урочищами чи заказниками, беруть на себе зобов'язання щодо забезпечення режиму їх охорони та збереження (див. ст. 26 та ст. 30 цього Закону).

Спірна земельна ділянка використовується позивачем і на даний час в розрізі Охоронного зобовязання, виданого 15 травня 2001 року за реєстраційним №113 Державним управлінням екоресурсів в Полтавській області відповідно рішення Полтавської обласної ради від 12.02.1999р. (а.с. 119) та зазначеного Закону України «Про природний заповідний фонд України».

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Заперечення відповідача, викладені в відзиві на позов, є необґрунтованим з огляду на вищевикладене та відхиляються судом. Тим більше, в послідуючому за заявою від 18.03.2016р. №229/01-35, вх. №3460 від 21.03.2016р., міська рада змінила свою позицію відносно заявлених вимог ПрАТ ЛОЗ «Миргородкурорт», враховуючи статус спірної земельної ділянки, на території якої знаходиться заказник, що відноситься до земель природно-заповідного фонду, про що наводилося вище.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального Кодексу України підприємства, установи, організації мають право звернення з позовом до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав та охоронюваних законом інтересів.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки згідно зі ст. 152 Земельного кодексу України здійснюється шляхом : визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Згідно із ст. 155 Земельного Кодексу України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

У пункті 2 роз'яснення президії Вищого арбітражного суду України від 26.01.2000 р. № 02-5/35 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням недійсними актів державних чи інших органів" ( зі змінами і доповненнями) зазначено, що підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт.

На підставі матеріалів справи суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги ( в редакції наведених змін та уточнень) підтверджуються як поданими доказами, так і нормами права, відповідачем не спростовані, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі за редагуванням другої частини вимог, виходячи з приписів ст. 83 (п.2 ч.1) ГПК України при наявності погодження представників сторін, про що зафіксовано в протоколі судового засідання, доповнивши фразою наступного змісту: «…( в межах ландшафтного заказника місцевого значення «Урочище «Березовий гай», відповідно до рішення Полтавської обласної ради від 12.02.1999р.)…».

На підставі матеріалів справи та керуючись ст.ст. 32-34, 43, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ :

1. Позов задовольнити .

2. Визнати недійсним рішення ОСОБА_1 міської ради Полтавської області від 29.10.2004 р. Про затвердження технічної документації із землеустрою, що посвідчує право користування земельною ділянкою ЗАТ ЛОЗ Миргородкурорт в частині прийняття у фонд міської ради земельної ділянки площею 63, 9 га та залишення під охороною ЗАТ ЛОЗ Миргородкурорт земель урочища Березовий гай та земель охоронних зон ставка і річки Хорол, як таке, що суперечить законодавству;

3. Визнати за Приватним акціонерним товариством лікувально-оздоровчих закладів Миргородкурорт право постійного користування земельною ділянкою площею 63, 9 га ( в межах ландшафтного заказника місцевого значення «Урочище «Березовий гай», відповідно до рішення Полтавської обласної ради від 12.02.1999р.), що знаходиться за адресою: м. Миргород, вул. Гоголя, 112.

СУДДІ Г.І. БУНЯКІНА

ОСОБА_7

ОСОБА_2

Повний текст рішення складено 28.03.2016р.