ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" березня 2016 р. Справа № 922/4540/14

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Білецька А.М., суддя Барбашова С.В., суддя Гребенюк Н. В.

при секретарі Кохан Ю.В.

за участю

прокурора Харківської області Ногіної О.М., службове посвідчення № 032167 від 11.02.2015

представників:

позивача ОСОБА_1, дов. б/н від 15.12.2015

1-го відповідача не зявився

2-го відповідача ОСОБА_2, за довіреністю №07 від 18.01.2016

третьої особи не зявився

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області, м. Харків (вх. №208 Х/3) на рішення господарського суду Харківської області від 22.12.15 р. у справі № 922/4540/14,

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Гай", м. Харків,

до 1) Державного підприємства "Ізюмське лісове господарство", м. Ізюм ,

2) Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області, м. Харків

3-я особа на стороні відповідача, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Державна архітектурно-будівельна інспекція України в особі Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Харківській області.

про визнання права власності, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 22.12.2015 (суддя Прохоров С.А.) позов задоволено повністю. Визнано право власності Товариства з обмеженою відповідальністю Гай (61166, м. Харків, вул. Серпова, б.4, ) на частину приміщень у розмірі 90,10%, які розташовані в будівлі Завгороднівського лісництва інв. №161, за адресою: Харківська обл., Балаклійський р-н, с. Завгороднє, і орендовані на підставі договору оренди №53 від 12.02.2004 та договору оренди №784-Н від 17.06.2004, та скасувати державну реєстрацію права власності держави в цій частині. Визнано право власності Товариства з обмеженою відповідальністю Гай (61166, м. Харків, вул. Серпова, б.4, ) на частину приміщення в розмірі 93,35%, які розташовані в будівлі Придонецького лісництва інв.№60 і а адресою: Харківська обл., Ізюмський р-н, с. Придонецьке, і орендовані на підставі договору оренди №52 від 12.02.2004 та договору оренди №783-11 від 17.06.2004, та скасувати державну реєстрацію права власності держави в цій частині.

2-й відповідач, Регіональне відділення Фонду державного майна України по Харківській області, з рішенням суду першої інстанції не погодився, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 22.12.2015р. у справі № 922/4540/14 та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на порушення норм чинного законодавства.

В обґрунтування викладених в апеляційній скарзі вимог заявник посилається на те, що застосування судом першої інстанції норми ст. 328 ЦК України необґрунтовано з огляду на норми спеціальної дії та суперечить п. 10.9 договорів оренди, ч. 4 ст. 23 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного майна». 2-й відповідач вважає, що позивач не довів свого права на позов. Регіональне відділення Фонду державного майна України по Харківській області зазначало також щодо відсутності доказів введення відповідною комісією в експлуатацію спірних будівель у відповідності до чинного законодавства, а дефектними актами та локальними кошторисами підтверджується, що проведені роботи стосувалися лише ремонту цих об'єктів. Посилаючись на завершення ремонтних робіт ще у 2005 році, 2-й відповідач зазначає про сплив позовної давності відповідно до ч. 3 та ч. 4 ст. 267 ЦК України.

Державне підприємство "Ізюмське лісове господарство" (1-й відповідач) надало відзив на апеляційну скаргу, в якому підтримує апеляційну скаргу 2-го відповідача, просить скасувати рішення повністю та відмовити в задоволенні позову. 1-й відповідач зокрема свою позицію обґрунтовує тим, що проведення перепланування і реконструкції внутрішніх приміщень у ході капітального ремонту в межах капітальної будівлі не створює нову річ, а лише її поліпшує. 1-й відповідач зазначає про те що спірні приміщення є власністю держави, проведення товариством з обмеженою відповідальністю "Гай" будівельних робіт не призвело до створення нової речі, а останнім не було отримано відповідного дозволу та виділення під будівництво цих об'єктів земельних ділянок.

Прокуратура Харківської області у відзиві на апеляційну скаргу, в якій просить апеляційну скаргу Регіональне відділення Фонду державного майна України по Харківській області задовольнити, рішення господарського суду Харківської області від 22.12.2015р. у справі № 922/4540/14 та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити. Прокурор посилається на відсутність належних доказів на підтвердження правомірного набуття позивачем права власності на нерухоме майно.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 09.02.2016 та від 23.02.2016 розгляд справи відкладався в звязку з необхідністю витребування у третьої особи відповідних документів на підтвердження правового становища.

16.03.2016 третя особа на виконання вимог ухвал суду надала витребувані документи, а також відзив на апеляційну скаргу, в якому вважає, що рішення господарського суду прийнято з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, в звязку з чим підлягає скасуванню. В обґрунтування викладеної позиції третя особа посилається на положення ч. 2 ст. 331 ЦК України, а також зазначає про порушення ТОВ «Гай» вимог Закону України «Про архітектурну діяльність», Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», Закону України «Про основи містобудування», Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів, затвердженого постановою Кабінету міністрів України № 461 від 13.04.2011; відсутність у позивача дозвільних документів на право виконання будівельних робіт з будівництва обєкта та вводу його в експлуатацію у встановленому законом порядку. Третя особа зазначає про відсутність правових підстав про визнання права власності на обєкт самочинного будівництва згідно ч. 3 ст. 376 ЦК України. Третя особа вказує на те, що судом першої інстанції невірно встановлено 3-ю особа на стороні відповідача по справі, якою повинна бути Державна архітектурна інспекція України.

Крім того, третя особа просить розглянути справу за її відсутністю.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що в якості 3-ї особи на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ухвалою господарського суду Харківської області від 11.11.2014 було злучено Інспекцію державного архітектурно - будівельного контролю Харківської області, м. Харків.

Однак, згідно постанови Кабінету Міністрів України від 23 квітня 2014 р. № 150 Питання функціонування територіальних органів Державної архітектурно-будівельної інспекції та від 20.10.2011 № 1074 «Про затвердження Порядку здійснення заходів, повізаних з утворюванням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади», видано Наказ від 08.07.2014 № 146 про ліквідацію Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Харківській області як юридичної особи публічного права та, відповідно до Положення про Департамент архітектурно-будівельної інспекції у Харківській області, затвердженого Наказом № 235 від 01.10.2014 та Наказу Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 21.10.2014 № 288, Департамент архітектурно-будівельної інспекції у Харківській області з 21.10.2014 є територіальним органом структурним підрозділом апарату Держархбудінспекції.

Згідно з пунктом 1 наказу Державної архітектурно-будівельною інспекцією України від 21.10.2014 № 288, наказано Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Харківській області забезпечити здійснення функцій та повноважень територіального органу на території Харківської області, утвореного як структурний підрозділ апарату Держархбудінспекції, покладених на нього Положенням про Департамент архітектурно-будівельної інспекції у Харківській області, затвердженого наказом № 235 від 01.10.2014.

Отже, на час розгляду даної справи Інспекції державного архітектурно - будівельного контролю Харківської області не існує, а Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції у Харківській області з 21.10.2014 є територіальним органом - структурним підрозділом апарату Держархбудінспекції, на який покладено функції та завдання раніше діючої Інспекції державного архітектурного-будівельного контролю у Харківській області.

За статтею 25 ГПК України у разі смерті або оголошення фізичної особи померлою, припинення діяльності суб'єкта господарювання шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення), заміни кредитора чи боржника в зобов'язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, господарський суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне провести процесуальне правонаступництво на підставі ст. 25 ГПК України, здійснивши заміну Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Харківській області на його правонаступника - Державну архітектурно-будівельну інспекцію України в особі Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Харківській області.

Позивач, 1-й відповідач та третя особа своїм правом на участь при розгляді апеляційної скарги не скористались, про час та місце судового розгляду справи були повідомлені належним чином.

Враховуючи те, що судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення учасників судового процесу про час та місце розгляду справи, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу без участі представників 1-го відповідача та третьої особи, за наявними у ній матеріалами у відповідності до статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Перевіривши повноту встановлення судом обставин справи та докази по справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку та доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статтею 101 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

У жовтні 2014 року позивач звернувся до господарського суду з позовною заявою, в якій просив

- визнати право власності ТОВ ГАЙ на частину приміщень у розмірі 90,10%, які розташовані в будівлі Завгороднівського лісництва інв. №161, за адресою: Харківська обл., Балаклійський р-н, с. Завгороднє, і орендовані на підставі договору оренди №53 від 12.02.2004 та договору оренди №784-Н від 17.06.2004

- визнати право власності ТОВ ГАЙ на частину приміщення в розмірі 93,35%, які розташовані в будівлі Придонецького лісництва інв.№60 і а адресою: Харківська обл., Ізюмський р-н, с. Придонецьке, і орендовані на підставі договору оренди №52 від 12.02.2004 та договору оренди №783-11 від 17.06.2004.

Позов із посиланням на положення ст.ст. 328, 331, 778 Цивільного кодексу України, ч.4 ст.23 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" обґрунтовано здійсненням поліпшень зазначених приміщень, у результаті яких було створено новий об'єкт нерухомості.

27.04.2015 рішенням господарського суду Харківської області, залишеним без змін 09.06.2015 постановою Харківського апеляційного господарського суду, у позові відмовлено частково, визнано право власності на частку товариства з обмеженою відповідальністю "Гай" у будівлі Придонецького лісництва інв. №60, яке розташоване за адресою: Харківська обл., Ізюмський р-н, с. Придонецьке 93,35% та у будівлі Завгороднівського лісництва інв. №161, яке розташоване за адресою: Харківська обл., Балаклійський р-н, с. Завгороднє 90,10%.

Задовольняючи частково позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю "Гай" про визнання права власності на частку у будівлі Придонецького лісництва інв. №60, яке розташоване за адресою: Харківська обл., Ізюмський р-н, с. Придонецьке 93,35% та у будівлі Завгороднівського лісництва інв. №161, яке розташоване за адресою: Харківська обл., Балаклійський р-н, с. Завгороднє 90,10%, застосовуючи положення ст.ст.316, 328, 331, 369, 778 Цивільного кодексу України, ст.23 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", господарський суд Харківської області, з висновками якого погодився Харківський апеляційний господарський суд, виходив з того, що позивачем, за згодою Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області, здійснено невід'ємні поліпшення спірних об'єктів нерухомості та істотно збільшено їх вартість і якісно змінено їх технічні характеристики, внаслідок чого створено нову річ.

Постановою Вищого господарського суду України від 07.09.2015 у даній справі постанову Харківського апеляційного господарського суду від 09.06.2015 та рішення господарського суду Харківської області від 27.04.2015 р. скасовано, а справу направлено до нового розгляду до суду першої інстанції.

Постанова касаційної інстанції мотивована посиланням на те, що захист майнових прав на новостворене майно, прийняте до експлуатації та оформлене (зареєстроване) на іншу особу, у разі невизнання цією особою прав позивача на спірне майно здійснюється в порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, то захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства, зокрема на підставі статті 392 ЦК України. Стаття 331 ЦК України, яка стала підставою задоволення позовних вимог визначає загальні підстави та порядок набуття права власності на нове майно, створене з додержанням вимог закону, та не регулює правовий режим самочинного будівництва, а також не передбачає можливості виникнення такого права за рішенням суду. Відтак визнання права власності орендарів у судовому порядку суперечить імперативним положенням ч.5 ст.11 ЦК України.

Окрім того, судом касаційної інстанції зазначено про те, що судами попередніх інстанцій не звернуто увагу на ту обставину що позивач отримував дозвіл на проведення невід'ємних поліпшень, а не на створення нової речі, так як відповідно до пунктів 5.4. договорів оренди №783-Н та №784-Н від 17.06.2004 року позивач зобов'язаний своєчасно здійснювати капітальний, поточний та інші види ремонтів нерухомого майна. А пунктом 10.9. зазначених договорів сторони передбачили, що вартість невід'ємних поліпшень, здійснених орендарем за рахунок власних коштів за згодою орендодавця, компенсації не підлягають (крім випадків приватизації орендованого майна). Невід'ємні поліпшення, здійснені орендарем за згодою з орендодавцем за рахунок власних коштів, підлягають компенсації у процесі приватизації за наявності умов, передбачених чинним законодавством.

Також, суди попередніх інстанцій не зазначили з яких підстав, передбачених статтею 346 ЦК України, припинено право власності держави на спірні об'єкти. Тому слід зазначити, що власником спірних нежитлових будівель є держава, а спеціальним законодавством, яке підлягає застосуванню щодо відчуження об'єктів державної власності, може бути лише приватизаційне законодавство, яке не передбачає іншого шляху переходу права власності на таке майно, окрім його приватизації.

Задовольняючи позовні вимоги (з урахуванням заяви про зміну предмету позову (вх. №45051 від 09.11.15) про визнання права власності Товариства з обмеженою відповідальністю "Гай" на частину приміщень у розмірі 90,10%, які розташовані в будівлі Завгороднівського лісництва інв. №161, за адресою: Харківська обл., Балаклійський р-н, с. Завгороднє, і орендовані на підставі договору оренди №53 від 12.02.2004 та договору оренди №784-Н від 17.06.2004, та права власності Товариства з обмеженою відповідальністю Гай на частину приміщення в розмірі 93,35%, які розташовані в будівлі Придонецького лісництва інв.№ 60, за адресою: Харківська обл., Ізюмський р-н, с. Придонецьке, і орендовані на підставі договору оренди №52 від 12.02.2004 та договору оренди №783-11 від 17.06.2004, а також скасуваючи державну реєстрацію права власності держави в зазначених частинах, суд першої інстанції, керуючись положеннями ст.ст. 328, 331, 759, 773, 778 Цивільного кодексу України, ст.23 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", виходив з того, що позивачем, за згодою Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області, здійснено невід'ємні поліпшення спірних об'єктів нерухомості та істотно збільшено їх вартість і якісно змінено їх технічні характеристики, внаслідок чого створено нову річ.

При цьому, встановивши відсутність доказів того, що власником спірних будівель є держава, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що в даному випадку до спірних відносин слід застосовувати положення цивільного законодавства, яке передбачає можливість виникнення у позивача права власності на спірні обєкти на підставі приписів ч. 4 ст. 778 ЦК України.

Повторно переглядаючи справу, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та докази, які знаходяться матеріалах справи, а також були надані додатково, заслухавши пояснення прокурора та присутніх представників сторін, колегія суддів встановила наступне.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Проте, викладені в рішенні висновки не відповідають обставинам справи, а також вказівками, викладеним в постанові Вищого господарського суду України від 07.09.2015, судом невірно застосовано норми матеріального права до спірних правовідносин.

Крім того, суд першої інстанції не зясував процесуального стану 3-ї особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Інспекції державного архітектурно - будівельного контролю Харківської області, а також розглянув справу за відсутності прокурора, який заявив про вступ у розгляд справи (а.с. 21, т. 3).

Як вбачається з матеріалів справи, 12 лютого 2004 року між Регіональним відділенням Фонду державного майна України (далі - відповідач 2) та ТОВ "ГАЙ" (далі - позивач) був укладений договір оренди №52 від 12.02.2004р., який на підставі додаткової угоди №1/783-Н було приведено у відповідність до Господарського кодексу України та укладено договір оренди №783-Н від 17.06.2004р. про оренду нежитлового приміщення будівлі Придонецького лісництва інв.№60, загальною площею 60,82 кв.м., яке розташоване за адресою: Харківська обл., Ізюмський р-н, с. Придонецьке.

Також, 12 лютого 2004 року між Регіональним відділенням Фонду державного майна та ТОВ "ГАЙ" був укладений договір оренди №53 від 12.02.2004р., який на підставі додаткової угоди №1/784-Н було приведено у відповідність до Господарського кодексу України та укладено договір оренди №784-Н від 17.06.2004р. про оренду нежитлового приміщення будівлі Завгороднівського лісництва інв.№161, загальною площею 46,91 кв.м., яке розташоване за адресою: Харківська обл., Балаклійський р-н, с. Завгороднє.

Відповідно до п.1.1. зазначених договорів, балансоутримувачем вказаних об'єктів нерухомості є Державне підприємство "Ізюмське лісове господарство" (далі - відповідач 1).

Вказані будівлі були передані Позивачу за актами приймання-передачі орендованого майна від 17.06.2004 для зберігання інвентарю.

Строк оренди за цими договорами було продовжено до 28.01.2015 на підставі додаткових угод №7 від 24.12.2013 до кожного договору відповідно.

Відповідно до п.1.1. договору оренди №783-Н від 17.06.2004, вартість майна, яке передано в оренду (нежитлового приміщення будівлі Придонецького лісництва), згідно із експертною оцінкою станом на 19.12.2003 становить 2 800,00 грн.

Відповідно до п.1.1. договору оренди №784-Н від 17.06.2004, вартість майна, яке передано в оренду (нежитлового приміщення будівлі Завгороднівського лісництва), згідно із експертною оцінкою станом на 19.12.2003 становить 2 600,00 грн.

Відповідно до п.6.3. обох вказаних договорів, позивач має право з дозволу відповідач 1 та Балансоутримувача (2-й відповідач) вносити зміни до складу орендованого майна, проводити реконструкцію, технічне переозброєння, невід'ємні поліпшення, необхідні для здійснення господарської діяльності, що зумовлює підвищення його вартості.

Як зазначає позивач, 09 вересня 2005 року позивачем було отримано дозвіл з Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області на проведення невід'ємних поліпшень нежитлових приміщень площею 60,82 кв.м. за адресою: Харківська обл., Ізюмський р-н, с. Придонецьке, та нежитлових приміщень площею 46,91 кв.м за адресою: Харківська обл., Балаклійський район, с. Завгороднє. На підставі цього дозволу було складено та погоджено дефектний акт та затверджено кошторис на виконання поліпшень.

Для виконання підрядних робіт з поліпшень, визначених у дефектному акті та локальному кошторисі, 11.05.2005 позивач уклав договір №8 з АТ "ФЛАС", на підставі якого підрядник виконав поліпшення вказаних об'єктів нерухомості за рахунок та для господарських потреб позивача. Виконання робіт позивач підтверджує актом приймання виконаних будівельних робіт, довідкою про вартість виконаних будівельних робіт, актами на приховані роботи, журналом виконання робіт, платіжними дорученнями.

Позивач стверджує, що виконані ним поліпшення нерухомості повністю відповідають будівельним нормам і вимогам, нерухомість готова до подальшої експлуатації як житлова, що підтверджує відповідними технічними Звітами обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж обєктів нерухомості.

Відповідно до Звіту про оцінку майна - нежитлової будівлі, загальною площею 52,40 кв.м., що знаходиться за адресою: Харківська обл., Балаклійський р-н, с. Придонецьке, ринкова вартість об'єкта станом на 29.08.2014 становить 75 613,00 грн. Відповідно до Звіту про оцінку майна - нежитлової будівлі, загальною площею 48,30 кв.м., що знаходиться за адресою: Харківська обл., Балаклійський р-н, с. Завгороднє, ринкова вартість об'єкта станом на 29.08.2014 становить 55 890,00 грн.

Таким чином, позивач вважає, що у відповідності до положень ст.ст. 328, 331, ч. 1, ч. 4 778 Цивільного кодексу України, ст.23 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", він є власником новостворених обєктів нерухомості з моменту як було завершено поліпшення у 2005 році.

На підставі викладених обставин, позивач просив суд (з урахуванням заяви про зміну предмету позову (вх. №45051 від 09.11.15)

- визнанти право власності ТОВ ГАЙ на частину приміщень у розмірі 90,10%, які розташовані в будівлі Завгороднівського лісництва інв. №161, за адресою: Харківська обл., Балаклійський р-н, с. Завгороднє, і орендовані на підставі договору оренди №53 від 12.02.2004 та договору оренди №784-Н від 17.06.2004, та скасувати державну реєстрацію права власності держави в цій частині.

- визнати права власності ТОВ ГАЙ на частину приміщення в розмірі 93,35%, які розташовані в будівлі Придонецького лісництва інв.№60 і а адресою: Харківська обл., Ізюмський р-н, с. Придонецьке, і орендовані на підставі договору оренди №52 від 12.02.2004 та договору оренди №783-11 від 17.06.2004, та скасувати державну реєстрацію права власності держави в цій частині.

Надаючи кваліфікацію спірним правовідносинам колегія суддів виходить з наступного.

Положеннями статті 328 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частини 2 статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Новостворене нерухоме майно стає об'єктом цивільних правовідносин з моменту завершення будівництва, прийняття до експлуатації або державної реєстрації без урахування того, яким суб'єктом правовідносин здійснено такі дії та на якого суб'єкта цивільних правовідносин або сторону договору зареєстроване новостворене майно.

Захист майнових прав на новостворене майно, прийняте до експлуатації та оформлене (зареєстроване) на іншу особу, у разі невизнання цією особою прав позивача на спірне майно здійснюється в порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, то захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства, зокрема на підставі статті 392 ЦК України.

Відтак у взаємозв'язку з викладеним та з урахуванням змісту статті 328 ЦК України, відповідно до якої набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, чи у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту у порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.

Крім того, відповідно до ч.5 ст.11 ЦК України цивільні права можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Цивільний кодекс України передбачає можливість виникнення права власності на підставі рішення суду у випадках, прямо передбачених статтями 335, 344, 392 цього кодексу. Разом з тим, стаття 331 ЦК України, якою регулюється порядок набуття права власності на новостворене майно, не передбачає можливості виникнення такого права за рішенням суду. Відтак визнання права власності орендарів у судовому порядку суперечить імперативним положенням ч.5 ст.11 ЦК України.

Як вбачається з технічного паспорту спірної будівлі за адресою: Харківська область, Ізюмський р-н, с. Червоний Шахтар (с. При донецьке) площею 60,82кв.м, позивач добудував господарчий блок (літ Б»), навіс (літ. «В»), вбиральню (літ. «Д»), трубчастий колодязь (літ. «К»), вигрібну яму: (літ. «Я»), а також влаштував ворота і огорожу.

Згідно з технічним паспортом будівлі площею 46,91 кв.м. за адресою: Харківська область, Балаклійський район, с. Завгороднє, позивач для нормальної експлуатації будинку добудував ганок (літ."а1"), трубчастий колодязь (літ. "К"), вигрібну яму (літ. "Я").

Отже, для вирішення питання про визнання права власності наймача на частку у новоствореному майні необхідно з'ясувати обставини щодо факту належності майна до новостворених об'єктів нерухомості. Визнання ж права власності орендарів у судовому порядку суперечить імперативи положенням ч.5 ст.11 ЦК України.

На вказану обставину вказав і Вищий господарський суд України в постанові від 07.09.2015, звернувши у зв'язку з цим увагу на відсутність встановлених підстав, передбачених ст. 346 ЦК України, для припинення права власності держави на спірні об'єкти та зазначивши, що власником спірних нежитлових будівель є держава, а спеціальним законодавством, яке підлягає застосуванню щодо відчуження об'єктів державної власності, може бути лише приватизаційне законодавство, яке не передбачає іншого шляху переходу права власності на таке майно, окрім його приватизації.

Проте, як вбачається з матеріалів справи та не спростовано самим позивачем, процес приватизації позивач не ініціював.

Колегія суддів звертає увагу на ту обставину що позивач отримував дозвіл на проведення невід'ємних поліпшень, а не на створення нової речі, так як відповідно до пунктів 5.4. Договорів оренди №783-Н та №784-Н від 17.06.2004 року позивач зобов'язаний своєчасно здійснювати капітальний, поточний та інші види ремонтів нерухомого майна. А пунктом 10.9. зазначених договорів сторони передбачили, що вартість невід'ємних поліпшень, здійснених орендарем за рахунок власних коштів за згодою орендодавця, компенсації не підлягають (крім випадків приватизації орендованого майна). Невід'ємні поліпшення, здійснені орендарем за згодою з орендодавцем за рахунок власних коштів, підлягають компенсації у процесі приватизації за наявності умов, передбачених чинним законодавством.

У статтях 773, 778 цього Кодексу зазначено, що наймач може поліпшити річ, яка є предметом договору найму, лише за згодою наймодавця. Якщо в результаті поліпшення, зробленого за згодою наймодавця, створена нова річ, наймач стає її співвласником. Згідно з ч. 4 ст. 23 Закону № 2269-ХП, якщо в результаті поліпшення, зробленого орендарем за згодою орендодавця, створена нова річ, орендар стає її власником у частині необхідних витрат на поліпшення, якщо інше не передбачено договором оренди. Водночас відповідно до частин 3 та 5 ст. 778 ЦК, якщо поліпшення речі зроблено за згодою наймодавця, наймач має право на відшкодування вартості необхідних витрат або на зарахування їх вартості в рахунок плати за користування річчю.

Згідно зі ст. 179 ЦК річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов'язки. Об'єктами переробки в ЦК визначено річ і матеріал. Відповідно до ч. 1 ст. 332 ЦК, в якій ідеться про набуття права власності на перероблену річ, переробкою є використання однієї речі (матеріалу), в результаті чого створюється нова річ.

Згідно з листом Державного комітету України з будівництва та архітектури від З0 квітня 2003 р. № 7/7-401 «Щодо віднесення ремонтно-будівельних робіт до капітального та поточного ремонтів» капітальний ремонт будівлі комплекс ремонтно-будівельних робіт, який передбачає заміну, відновлювання та модернізацію конструкцій і обладнання будівель у зв'язку з їх фізичною зношеністю та руйнуванням, поліпшення експлуатаційних показників, а також покращання планування будівлі і благоустрою території без зміни будівельних габаритів об'єкта.

Таким чином, у результаті проведення ремонту основні властивості орендованих приміщень не змінюються, а тому унеможливлюється висновок про створення позивачем нової речі.

Проведення перепланування і реконструкції внутрішніх приміщень у ході капітального ремонту в межах капітальної будівлі не створює нову річ, а лише її поліпшує. Отже, проведення капітального ремонту, внутрішнє перепланування, переобладнання приміщення, у тому числі надання об'єкту нового функціонального призначення в межах існуючої капітальної будівлі не може призвести до створення нової речі .

До того ж, положення щодо новоствореної речі не застосовуються до правовідносин оренди державного майна, оскільки сама лише обставина збільшення вартості орендованого майна не може бути достатньою підставою для висновку про створення нової речі.

Варто відзначити, що для вирішення питання про визнання права власності наймача на частку у новоствореному майні необхідно з'ясувати обставини щодо факту належності майна до новостворених об'єктів нерухомості. Зокрема, ті, що стосуються прийняття об'єкта до експлуатації у встановленому законом порядку, його державної реєстрації за орендодавцем (уповноваженою особою) та, як наслідок, появи в цивільному обороті.

Статтею 24 Закону України "Про планування і забудову територій" визначено порядок вирішення питань забудови земельної ділянки та унормовано, що право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням та відповідно до містобудівних умов і обмежень забудови земельної ділянки, встановлених згідно з вимогами цього Закону.

Замовник, що має намір забудови належної йому на праві власності або користуванні земельної ділянки, або уповноважена ним особа звертається до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування із заявою (клопотанням) щодо намірів забудови земельної ділянки, в якій зазначаються призначення будівлі, споруди та орієнтовні характеристики забудови. До заяви (клопотання) можуть бути додані передпроектні роботи.

З матеріалів справи вбачається, що у порушення вимог статті 24 Закону України "Про планування і забудову територій", який поширювався на спірні правовідносини, позивачем добудовано у будівлі Придонецького лісництва інв.№60 господарчий блок літ."Б", навіс літ."В", вбиральню літ."Д", трубчастий колодязь літ."К", вигрібну яму літ."Я", а також влаштував ворота і огорожу. У будівлі Завгороднівського лісництва інв.№161 позивачем добудовано ганок літ."А-1", трубчастий колодязь літ."К", вигрібну яму літ."Я", що дає підстави визнати будівництво самовільним із настанням відповідальності у відповідності до статті 29 зазначеного Закону.

Згідно з Порядком прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №461 від 13.04.2011 року, прийняття в експлуатацію об'єктів, що належать до І-ІІ категорії складності та об'єктів, будівництво яких здійснено на підставі будівельного паспорта, проводиться шляхом реєстрації Державною архітектурно-будівельною інспекцією та її територіальними органами поданої замовником декларації про готовність об'єкта до експлуатації. Прийняття в експлуатацію об'єктів, що належать до IV-V категорії складності, здійснюється на підставі акта готовності об'єкта до експлуатації шляхом видачі Інспекцією сертифіката.

Отже, позивачем не доведено обставин на підтвердження факту правомірного набуття права власності на нерухоме майно, оскільки у відповідності до наведених вище норм закону, передумовою для виникнення права власності, а отже і його визнання, є прийняття нерухомого майна в експлуатацію. В свою чергу, документи, на які посилається позивач (кошторисна документація, акти приймання виконаних будівельних робіт, звіти про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж обєкта, технічні паспорти), не є правовстановлюючими документами та не можуть вважатися допустимими доказами в підтвердження вимог про визнання право власності на спірні обєкти.

Крім того, стаття 331 ЦК України, яка стала підставою для задоволення позовних вимог визначає загальні підстави та порядок набуття права власності на нове майно, створене з додержанням вимог закону, та не регулює правовий режим самочинного будівництва.

Правовідносини, що виникають з приводу самочинного будівництва, тобто у випадках, коли вимоги закону при створенні нової речі (самочинному будівництві) були порушені, врегульовано спеціальною нормою, а саме статтею 376 ЦК України.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Ст. 376 ЦК України унормовує відносини, що виникають у тих випадках, коли вимоги закону та інших правових актів при створенні нової речі (самочинному будівництві) були не порушені. Крім того, згідно п.12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)» від 30.03.2012 №6 у справах, пов'язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього.

Відповідно до п. 9 вказаної Постанови при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що відповідно до ст. 26 Закону «Про основи містобудування» спори з питань містобудування вирішуються радами, інспекціями державного будівельного архітектурного контролю у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства.

Пунктом 21 цієї ж Постанови передбачено, що при вирішенні позову про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно суд має виходити з того, що право на виконання будівельних робіт виникає у забудовника лише за наявності документів, які надають право виконувати будівельні роботи та передбачених ст.ст. 27, 29 - 31 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а також у передбачених законом випадках отримання дозволу на виконання будівельних робіт (ст.ст. 34, 37 цього Закону).

Відповідно до ст. 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», виконання будівельних робіт дозволяється після реєстрації повідомлення або декларації про початок виконання будівельних робіт чи видачі органом державного архітектурно-будівельного контролю дозволу на виконання будівельних робіт. Згідно ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта є дата реєстрації декларації про готовність об'єкта до експлуатації або видачі сертифіката. Експлуатація закінчених будівництвом об'єктів, не прийнятих (якщо таке прийняття передбачено законодавством) в експлуатацію, забороняється.

Проте, доказів наявності у позивача - ТОВ «Гай» дозвільних документів на право виконання будівельних робіт з будівництва об'єкту та вводу його в експлуатацію у встановленому законодавством порядку матеріали справи не містять і таких доказів до суду позивачем не надано. Крім того, самовільне будівництво виконано на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, право власності чи користування на земельну ділянку на зазначеній адресі ТОВ «Гай» у встановленому порядку не оформлено, що виключає застосування ст. 376 ЦК України у даних правовідносинах.

До того ж, вказана норма направлена на врегульовування правовідносин, повязаних із здійсненням самочинного будівництва та визнання права власності на таке будівництво, що не є тотожним визнанню права власності на підставі ст. 331 ЦК України, на якій ґрунтуються позовні вимоги.

Відповідно до п.1.1. зазначених договорів, балансоутримувачем вказаних об'єктів нерухомості є Державне підприємство "Ізюмське лісове господарство" (далі - відповідач 1).

Спірні будівлі знаходяться на території державного лісового фонду, постійним лісокористувачем якого є державне підприємство «Ізюмське лісове господарство».

Відповідно до ст. 57 Лісового Кодексу України зміна цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов'язаних з веденням лісового господарства, провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земельних ділянок у власність або надання у постійне користування відповідно до Земельного кодексу України.

Пунктом ґ) ст. 6 Земельного Кодексу України передбачено, що до повноважень Верховної Ради України в галузі земельних відносин належить погодження питань, пов'язаних із зміною цільового призначення особливо цінних земель державної та комунальної власності, припиненням права постійного користування ними відповідно до цього Кодексу, також ст. 13 цього Кодексу встановлено, що до повноважень Кабінету Міністрів України в галузі земельних відносин належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

Отже, підсумовуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог, оскільки позивачем не наведено правових підстав для задоволення позовних вимог. Позивач безпідставно просить визнати право власності на будівлі (господарські споруди), які фактично збудовані без будь-якого дозволу та виділення під їх будівництво земельних ділянок, належать на праві власності державі, що порушує встановлений порядок державного управління у сфері містобудування та архітектури, а також посягає на встановлений порядок та основні засади регулювання відносин права власності та забезпечення безпеки сторонніх осіб у процесі використання нерухомого майна за цільовим призначенням.

За таких обставин, рішення господарського суду підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Виходячи з викладеного та керуючись ст.ст. 32-36, 43, 99, 101, 102, п.2 ст. 103, п.п. 1,4 ст. 104, ст.ст. 105, 110 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області, м. Харків задовольнити.

Рішення господарського суду господарського суду Харківської області від 22.12.15 р. у справі № 922/4540/14 скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Гай", м. Харків (61166, м. Харків, вул. Серпова, б.4, ) на користь Державного бюджету України 2893,07 грн. судового збору за розгляд апеляційної скарги.

Доручити господарському суду Харківської області видати відповідний наказ.

Постанова набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом 20-ти днів.

Повний текст постанови підписано 22 березня 2016 року.

Головуючий суддя Білецька А.М.

Суддя Барбашова С.В.

Суддя Гребенюк Н. В.