КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" березня 2016 р. Справа№ 910/31051/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Рябухи В.І.

суддів: Ропій Л.М.

Калатай Н.Ф.

за участю секретаря судового засідання: Бовсунівської Л.О.,

представників:

від позивача Корнєєв Р.К., дов. від 20.11.2015 №11,

Трохлюк Н.В., дов. від 30.09.2015 б/н,

від відповідача Козелько Є.А., дов. від 24.04.2015 №90/2014,

розглянувши апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України

на рішення Господарського суду міста Києва від 19.01.2016 (підписане 25.01.2016)

у справі №910/31051/15 (суддя Сівакова В.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «СДТ - Пілот»

до Міністерства внутрішніх справ України

про стягнення 4 484 664,57 грн

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «СДТ-Пілот» (далі - ТОВ «СДТ-Пілот», або позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Міністерства внутрішніх справ України (далі - МВС України, або відповідач) про стягнення 4 484 664,57 грн інфляційних втрат за неналежне виконання взятих на себе останнім зобов'язань згідно контракту від 23.01.1998 №КЕV/98/CDT/0002 по сплаті вартості автомобілів, борг за якими підтверджено рішенням Господарського суду міста Києва від 03.02.2015 у справі № 21/35.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.01.2016 у справі №910/31051/15 позов задоволено повністю.

Стягнуто з відповідача на користь позивача 4 484 664, 57 грн інфляційних втрат та 67 269, 97 грн витрат по сплаті судового збору.

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий господарський суд виходив з того, що відповідач в порушення умов контракту від 23.01.1998 №КЕV/98/CDT/0002 оплату за автомобілі повністю не провів, а отже є таким, що прострочив виконання грошового зобов'язання, а відтак у відповідності до ст.625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) має відшкодувати матеріальні втрати кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів.

Не погодившись з вказаним рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою до Київського апеляційного господарського суду, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 19.01.2016 скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Апеляційна скарга мотивована тим, що господарським судом не враховано, що спірне зобов'язання визначалось в доларах США та після набрання рішенням суду законної сили і визначення грошового еквівалента доларів США в гривні його було виконано належним чином.

Крім того, за твердженнями апелянта, приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції, всупереч вимог ст.84 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) не врахував положень Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», Бюджетного кодексу України, не надав правову оцінку викладеним обставинам та не навів доводи, за якими відхилив аргументи відповідача, викладені у доповненні до відзиву на позовну заяву.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 26.02.2016 прийнято апеляційну скаргу та порушено апеляційне провадження у справі №910/31051/15, розгляд справи призначено на 30.03.2016. Дану ухвалу надіслано відповідно до вимог Інструкції з діловодства в господарських судах України, затвердженої наказом Державної судової адміністрації України від 20.02.2013 №28.

Доказом належного повідомлення відповідача про час і місце розгляду справи є повідомлення про вручення поштового відправлення (ухвали суду від 26.02.2016) - 03.03.2016, долучене до матеріалів справи.

Доказом належного повідомлення позивача про час і місце розгляду апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 19.01.2016 є конверт, повернутий органом поштового зв'язку з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання».

22.03.2016 через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду позивач подав відзив на апеляційну скаргу.

У судовому засіданні 30.03.2016 представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від 19.01.2016 скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представники позивача заперечили доводи апеляційної скарги, просили залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Відповідно до ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі.

Згідно зі ст.101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 03.02.2015 у справі №21/35, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 27.05.2015 та постановою Вищого господарського суду України від 06.10.2015 позов задоволено.

Стягнуто з МВС України на користь ТОВ «СДТ-Пілот» 9 707 066,18 грн основного боргу, 2 719 042,32 грн 3% річних, 25 500 грн витрат по сплаті державного мита та 118 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Задовольняючи позовні вимоги у справі №21/35 місцевий господарський суд виходив з того, що «…23.01.1998 між Головним управлінням військового та матеріально-технічного забезпечення МВС України, яке в подальшому було реорганізовано в Департамент ресурсного забезпечення МВС України, правонаступником якого є відповідач (покупець) та Фірмою «CDT TRADING INTERNATIONAL Co.» (продавець) укладено контракт № KEV/98/CDT/0002 (далі - контракт), за змістом пункту1 якого продавець продав, а покупець придбав на умов DAF (кордон України) автомобілі спеціальні для міліції відповідно до додатків до цього контракту, які є невід'ємною частиною даного контракту.

Згідно з п.2 вказаного контракту ціни на автомобілі встановлені в доларах США та зазначені в додатках до цього контракту. Загальна сума контракту складає 5 000 000 доларів США. Ціна автомобілів є твердою та зміні не підлягає.

Відповідно до п.4 контракту платежі за поставлені за даним контрактом автомобілі здійснюються покупцем в доларах США протягом 15 банківських днів з дня підписання акту приймання-передачі на рахунок продавця.

На виконання умов договору у 1998 році було постановлено 844 легкових автомобілів на загальну суму 3 815 700 доларів США. Факт отримання поставлених автомобілів відповідачем 1 (Департаментом ресурсного забезпечення МВС України) підтверджується відповідними актами приймання-передачі.

30.06.2000 між Фірмою «CDT TRADING INTERNATIONAL Co.» та Фірмою «Jamat-Invest» підписано протокол про повний викуп і передачу зобов'язань згідно з контрактом від 23.01.1988 №KEV/98/CDT/0002, за змістом якого сторони дійшли згоди про викуп і передачу фірмі «Jamat-Invest» зобов'язань Головного управління військового та матеріально-технічного забезпечення МВС України на суму 1 276 165 доларів США.

Відповідно до акта від 01.07.2003 б/н звірки розрахунків заборгованість Департаменту ресурсного забезпечення МВС перед Фірмою «Jamat-Invest» станом на 01.07.2003 складає 724 934 доларів США.

15.09.2003 між Компанією «Jamat-Invest» та Компанією «RELIABLE BUSINESS INTERNATIONAL» LLC укладено угоду про повну переуступку прав та зобов'язань щодо вказаного контракту, в якій сторони домовились про повну переуступку зобов'язань Головного управління військового та матеріально-технічного забезпечення МВС України в сумі 725 000 доларів США на користь Компанії «RELIABLE BUSINESS INTERNATIONAL» LLC.

За змістом зазначеної угоди від 15.09.2003, починаючи з дати її підписання, Компанія «RELIABLE BUSINESS INTERNATIONAL» LLC стає абсолютним та безспірним правонаступником всіх прав та зобов'язань компанії «Jamat-Invest» щодо контракту від 23.01.1998 №KEV/98/CDT/0002.

Відповідно до акта від 01.04.2004 б/н звірки розрахунків заборгованість Департаменту ресурсного забезпечення МВС України перед Фірмою «RELIABLE BUSINESS INTERNATIONAL» LLC станом на 01.04.2004 складає 724 934,00 доларів США.

20.12.2004 між Фірмою «RELIABLE BUSINESS INTERNATIONAL» LLC (цедент) та Закритим акціонерним товариством «Компанія «Пілот», правонаступником прав і обов'язків якого є позивач (цесінарій) підписано договір про передачу права вимоги, за змістом пункту 1 якого третя особа 3 (Фірма «RELIABLE BUSINESS INTERNATIONAL» LLC) передає, а позивач приймає на себе право вимоги першого і стає кредитором за контрактом від 23.01.1998 №KEV/98/CDT/0002 між фірмою «CDT TRADING INTERNATIONAL Co.» та Департаментом ресурсного забезпечення МВС України (боржник).

Відповідно до п.2 договору від 20.12.2004 про передачу права вимоги цесіонарій одержує замість цедента право вимоги від боржника погашення заборгованості в сумі 724 934 доларів США.

03.01.2005 Департаментом ресурсного забезпечення МВС України та Закритим акціонерним товариством «Компанія «Пілот» підписано додаткову угоду № 9 про зміну та доповнення контракту від 23.01.1998 №KEV/98/CDT/0002, якою п. 4 зазначеного правочину викладено в наступній редакції: «Платежі за поставлені за даним контрактом автомобілі здійснюються покупцем в гривнях на рахунок Закритого акціонерного товариства «Компанія «Пілот» за офіційним курсом Національного банку України на день здійснення платежу».

В подальшому між позивачем та МВС України підписано акт звірки розрахунків станом на 01.10.2006, відповідно до якого заборгованість складала 655 882,85 доларів США.

Факт наявності боргу у відповідача 2 (Департамент ресурсного забезпечення МВС України) за контрактом від 23.01.1998 року №KEV/98/CDT/0002 у сумі 655 882,85 доларів США, що за курсом Національного банку станом на 10.11.2014 складає 9 707 066,18 грн позивачем належним чином доведений, документально підтверджений і відповідачами не спростований, і тому ця сума має бути стягнута з відповідача 2».

Частиною 3 ст.35 ГПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Обставини, визнані учасниками судового процесу і відображені в судових рішеннях, є преюдиціальними в розумінні ч.3 ст.35 ГПК України (п.2.6 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» від 26.12.2011 №18).

Таким чином, обставини, встановлені в рішенні Господарського суду міста Києва від 03.02.2015 у справі №21/35, яке набрало законної сили, мають преюдиціальне значення і не потребують повторного доказування.

Рішення Господарського суду міста Києва від 03.02.2015 у справі №21/35 виконано 10.08.2015 на підставі наказу Господарського суду міста Києва від 23.06.2015 №21/35 та перераховано на рахунок позивача кошти в розмірі 12 451 726,50 грн, що підтверджується наявною в матеріалах справи банківською випискою (а.с.35).

Позивач просить стягнути з відповідача 4 484 664,57 грн інфляційних втрат за неналежне виконання взятих на себе останнім зобов'язань згідно контракту від 23.01.1998 №КЕV/98/CDT/0002 по сплаті вартості автомобілів, борг за якими підтверджено рішенням Господарського суду міста Києва від 03.02.2015 у справі № 21/35, починаючи з 11.11.2014 до моменту отримання грошових коштів від боржника - 10.08.2015.

Стаття 151 ЦК УРСР, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, визначає, що в силу зобов'язання одна особа (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої особи (кредитора) певну дію, як-от: передати майно, виконати роботу, сплатити гроші та інше або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з договору або інших підстав, зазначених у статті 4 цього Кодексу.

Частинами 1, 2 ст.245 ЦК УРСР, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що за договором поставки організація-поставщик зобов'язується передати у певні строки або строк організації-покупцеві (замовникові) у власність (в оперативне управління) певну продукцію згідно з обов'язковим для обох організацій плановим актом розподілу продукції; організація-покупець зобов'язується прийняти продукцію і оплатити її за встановленими цінами.

Договором поставки є також договір, що укладається між організаціями за їх розсудом, за яким поставщик зобов'язується передати покупцеві продукцію, що не розподіляється в плановому порядку, в строк, який не збігається з моментом укладення договору.

Стаття 524 ЦК України визначає, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Частинами 1, 2 статті 533 ЦК України передбачено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Отже, положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти.

Згідно зі ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст.612 ЦК України).

Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено обов'язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розд. І «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України, а тому поширює свою дію на всі зобов'язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань.

Грошовим, за змістом статей 524, 533 - 535, 625 ЦК України, є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (п.1.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 1712.2013 №14).

У ч. 3 ст. 510 ЦК України визначено, якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

Таким чином, правовідношення, в якому покупець зобов'язаний оплатити продавцю товар (з урахуванням додаткової угоди № 9 про зміну та доповнення контракту від 23.01.1998 №KEV/98/CDT/0002), тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов'язанням.

Проаналізувавши норми ст. ст. 524, 533-535, 625 ЦК України, можна дійти висновку, що грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов'язання зі сплати коштів.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 06.06.2012 у справі №6-49цс12.

Відтак, в даному випадку інфляційні нарахування здійснені позивачем не на іноземну валюту, як стверджує апелянт, а на платежі, що були визначені в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, станом на 10.11.2014.

Статтею 598 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зокрема, стаття 599 ЦК України передбачає, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Частина 1 ст. 625 ЦК України передбачає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів.

При цьому зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов'язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу.

Оскільки чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків, тому висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для застосування до спірних правовідносин положень статті 625 ЦК України є правомірним.

Перевіривши розрахунок інфляційних втрат, суд першої інстанції задовольнив вимогу позивача повністю та стягнув з відповідача інфляційні втрати в сумі 4 484 664,57 грн, з чим погоджується колегія суддів.

Твердження апелянта, що нарахування інфляційних втрат до набрання рішенням суду законної сили (27.05.2015) суперечило б імперативним приписам бюджетного законодавства, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними в силу того, що відповідач прострочив виконання грошового зобов'язання саме за контрактом.

Посилання скаржника на Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та ст.48 Бюджетного кодексу України колегією суддів визнається безпідставним, оскільки по-перше: позов пред'явлено щодо стягнення інфляційних нарахувань, які не є зобов'язаннями, взятими учасником бюджетного процесу, по-друге: відсутність бюджетних коштів на реєстраційному рахунку відповідача не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення грошового зобов'язання.

Враховуючи викладене вище, виходячи з заявлених позивачем вимог та наведених скаржником заперечень, з огляду на наявні у справі докази та встановлені судом обставини, доводи апелянта спростовуються матеріалами справи.

Відповідно до ст.33 ГПК України кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України встановлено, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Отже, з огляду на викладене вище, колегія Київського апеляційного господарського суду не вбачає підстав для скасування рішення Господарського суду міста Києва від 19.01.2016 у даній справі, оскільки воно відповідає нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам та матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 99, 101-103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 19.01.2016 у справі №910/31051/15 - без змін.

2. Матеріали справи №910/31051/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Дану постанову може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий суддя В.І. Рябуха

Судді Л.М. Ропій

Н.Ф. Калатай