КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" березня 2016 р. Справа№ 911/4297/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Калатай Н.Ф.

суддів: Рябухи В.І.

Ропій Л.М.

при секретарі Фесенко А. В.

За участю представників:

від позивача: Богдан С. В. - представник за довіреністю № 1-8 від 14.01.2016

від відповідача: Стужна В. М. - представник за довіреністю № 5-ЮВ від 11.01.2016

Жовнір С. Д. - представник за довіреністю № 27-ЮВ від 01.12.2016

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Київоблгаз»

на рішення Господарського суду Київської області від 24.11.2015

у справі № 911/4297/15 (суддя Подоляк Ю. В.)

за позовом Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Київоблгаз»

до Державного спеціалізованого підприємства «Чорнобильська АЕС»

про зобов'язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про:

- визнання недійсним п. 4.2 укладеного між сторонами договору на постачання природного газу за регульованим тарифом для потреб установ і організацій, що фінансуються з державного та місцевого бюджетів від 26.02.2015 № 2015/П-БО-08-62-11110118 в частині тарифу на транспортування природного газу магістральними трубопроводами ПАТ «Укртрансгаз» у розмірі 128,40 грн., крім того ПДВ - 26,68 грн., разом 154,08 грн.;

- зобов'язання відповідача укласти додаткові угоди № 2, 3 та 4 до договору на постачання природного газу за регульованим тарифом для потреб установ і організацій, що фінансуються з державного та місцевого бюджетів від 26.02.2015 № 2015/П-БО-08-62-11110118 в редакції позивача;

- зобов'язання відповідача підписати уповноваженим представником та скріпити печаткою акти приймання-передачі газу за лютий та березень 2015 року, поставленого згідно договору на постачання природного газу за регульованим тарифом для потреб установ і організацій, що фінансуються з державного та місцевого бюджетів від 26.02.2015 № 2015/П-БО-08-62-11110118 в редакції ПАТ «Київоблгаз».

Рішенням Господарського суду Київської області від 24.11.2015, повний текст якого складений 17.12.2015, у справі № 911/4297/15 в позові відмовлено повністю.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання частково недійсним п. 4.2 спірного договору, суд першої інстанції виходив з того, що спірний договір укладений між сторонами у справі за результатами конкурсних торгів, в яких позивач став переможцем, а приймаючи участь у конкурсних торгах, позивач знав про його умови, свідомо погодився на них та сам запропонував конкретну ціну для одержання перемоги у конкурсі.

Також суд першої інстанції зазначив про те, що постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики «Про встановлення загального тарифу на транспортування природного газу, тарифів на транспортування природного газу магістральними та розподільними трубопроводами, постачання природного газу», на які позивач посилається, не є належним доказом, який би підтверджував недійсність оспорюваного п. 4.2 договору, та не є обставиною, з якою закон пов'язує визнання правочину недійсним на момент його вчинення, а інших доказів наявності фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання правочину недійсним на момент його вчинення позивач суду не надав.

Щодо позовних вимог про зобов'язання відповідача укласти додаткові угоди № 2, 3 та 4 до спірного договору в редакції позивача суд першої інстанції зазначив про те, що відповідач не є суб'єктом господарювання, на який покладено обов'язок щодо укладання спірних додаткових угод до договору, укладання спірних додаткових угод до договору не є обов'язковим для відповідача, оскільки відсутня пряма вказівка закону про це, і відповідач не має наміру укладати такі додаткові угоди до договору на умовах позивача, а умови спірного договору не містять положення про обов'язковість укладення додаткових угод до нього за рішенням суду, тому, враховуючи те, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, у суду в такому випадку відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог у вказаній частині.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про зобов'язання відповідача підписати уповноваженим представником та скріпити печаткою акти приймання-передачі газу за лютий та березень 2015 року, поставленого згідно спірного договору, в редакції позивача, суд першої інстанції виходив з того, що зобов'язання відповідача підписати акти приймання-передачі природного газу суперечить встановленим діючим законодавством способам захисту цивільних прав та є втручанням у господарську діяльність суб'єкта господарювання, що, як наслідок, призводить до порушення його вільного волевиявлення.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації «Київоблгаз» звернулось до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 24.11.2015 у справі № 911/4297/15 та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В апеляційній скарзі позивач послався на ті самі обставини, що й при зверненні до суду з цим позовом, а саме на те, що оскаржуваний пункт 4.2 спірного договору в частині встановленого тарифу на транспортування природного газу магістральними трубопроводами ПАТ «Укртрансгаз» суперечить тарифу, встановленому постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг «Про встановлення загального тарифу на транспортування природного газу, тарифів на транспортування природного газу магістральними та розподільними трубопроводами, постачання природного газу» від 30.04.2014 № 578, а тому підлягає визнанню недійсним на підставі ст.ст. 203, 215 ЦК України.

Крім того, позивач зазначив про те, що встановлення для відповідача тарифу на транспортування природного газу магістральними трубопроводами іншого, ніж тариф, що передбачений постановами Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг для споживачів, власні газопроводи яких безпосередньо підключені до магістральних газопроводів, призведе до додаткових витрат зі сторони позивача в рахунок погашення різниці в тарифах на користь ПАТ «Укртрансгаз», що, в свою чергу, спричинить збитки позивача.

Ухвалою від 18.01.2016 колегією суддів Київського апеляційного господарського суду в складі: головуючий суддя - Калатай Н.Ф., судді Ропій Л. М., Рябуха В. І. апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Київоблгаз» прийнято до розгляду та порушене апеляційне провадження.

Під час розгляду справи представник позивача апеляційну скаргу підтримав, представники відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечили, просили залишити її без задоволення, а оспорюване рішення суду першої інстанції - без змін.

Дослідивши матеріали апеляційної скарги, матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, з урахуванням правил ст. ст. 99, 101 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі, колегія суддів встановила таке.

26.02.2015 позивач як постачальник та відповідач як споживач уклали договір на постачання природного газу за регульованим тарифом для потреб установ і організацій, що фінансуються з державного та місцевого бюджетів № 2015/П-БО-08-62-11110118 (далі Договір) (а.с. 15-21), відповідно до умов якого позивач прийняв на себе зобов'язання протягом 2015 року здійснювати постачання відповідачу природного газу в обсягах і порядку, передбачених Договором для забезпечення потреб відповідача, а споживач - оплачувати позивачу вартість газу у розмірах, строках, порядку та на умовах, передбачених Договором.

Згідно з п. 4.1 Договору розрахунки за реалізований відповідачу газ здійснюється за цінами, що встановлюються Національною комісією, яка здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

Відповідно до п. 4.2 Договору ціна за 1000 куб.м. природного газу без урахування ПДВ, збору до затвердженого тарифу на природний газ у вигляді цільової надбавки в розмірі 2%, тарифів на транспортування природного газу магістральними трубопроводами ПАТ «Укртрансгаз» на постачання природного газу становить 5 900 грн., крім того ПДВ - 1 180 грн., разом 7 080 грн. Крім того, відповідач сплачує позивачу:

- тариф на постачання природного газу за регульованим тарифом - 40,10 грн., крім того ПДВ - 8,02 грн., разом 48,12 грн.;

- тариф на транспортування природного газу магістральними трубопроводами ПАТ «Укртрансгаз» 128,40 грн., крім того ПДВ - 25,68 грн., разом 154,08 грн.;

- збір у вигляді цільової надбавки до діючого тарифу на природний газ у розмірі 2% - 118 грн., крім того ПДВ - 23,60 грн., разом 141,60 грн.

Таким чином, сума до сплати за 1000 куб.м природного газу складає 7 423,80 грн.

Згідно з п. 10.1 Договору цей договір набуває чинності з дати підписання та, відповідно до ч. 3 ст. 631 ЦК України, поширює свою дію на відносини, що склались між сторонами з 01.01.2015 та діє до 31.12.2015, а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.

Додатковою угодою № 1 від 26.02.2015 до договору (а.с. 24-25) сторони змінили умови Договору та доповнили п. 4.2 такими умовами:

«З 01.02.2015 ціна за 1 000 куб.м., природного газу без урахування ПДВ, збору до затвердженого тарифу на природний газ у вигляді цільової надбавки в розмірі 2%, тарифів на транспортування природного газу магістральними трубопроводами ПАТ «Укртрансгаз» на постачання природного газу становить 5 700 грн., крім того ПДВ - 1 140 грн., разом 6 840 грн. Крім того, відповідач сплачує позивачу:

- тариф на постачання природного газу за регульованим тарифом - 40,10 грн., крім того ПДВ - 8,02 грн., разом 48,12 грн.;

- тариф на транспортування природного газу магістральними трубопроводами ПАТ «Укртрансгаз» 128,40 грн., крім того ПДВ - 25,68 грн., разом 154,08 грн.;

- збір у вигляді цільової надбавки до діючого тарифу на природний газ у розмірі 2% - 114 грн., крім того ПДВ - 22,80 грн., разом 136,80 грн.

Таким чином, сума до сплати за 1 000 куб.м. природного газу складає 7 179 грн.».

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач просить визнати недійсним п. 4.2 укладеного між сторонами Договору в частині тарифу на транспортування природного газу магістральними трубопроводами ПАТ «Укртрансгаз» у розмірі 128,40 грн., крім того ПДВ - 26,68 грн., разом 154,08 грн. та зобов'язати відповідача укласти додаткові угоди № 2, 3 та 4 до Договору в редакції позивача, а в обґрунтування заявлених позовних вимог посилається на невідповідність встановленого у Договору тарифу на транспортування природного газу магістральними трубопроводами ПАТ «Укртрансгаз» тарифам, встановленим Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг.

Вказана невідповідність, на думку позивача, полягає в тому, що спірним договором встановлений невірний тариф, оскільки, враховуючи, що власні газопроводи відповідача підключені безпосередньо до магістральних газопроводів, тариф на транспортування природного газу магістральними трубопроводами ПАТ «Укртрансгаз» для даного споживача у відповідності до п. 3 постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг «Про встановлення загального тарифу на транспортування природного газу, тарифів на транспортування природного газу магістральними та розподільними трубопроводами, постачання природного газу» від 30.04.2014 № 578, що діяла до 31.03.2015, мав складати 325,60 грн. за 1 000 куб.м. без урахування ПДВ.

Відповідач проти застосування для нього вказаних тарифів заперечив, пославшись на те, що при постачанні природного газу постачальником за нерегульованим тарифом замовником послуги з транспортування природного газу магістральними газопроводами є або сам постачальник за нерегульованим тарифом або його споживач, а у разі постачання природного газу гарантованим постачальником замовником послуги з транспортування природного газу магістральними газопроводами є сам гарантований постачальник, тобто відповідач як споживач природного газу, власні газопроводи якого підключені безпосередньо до магістральних трубопроводів газотранспортного підприємства, може бути замовником послуги з транспортування природного газу магістральними газопроводами лише у разі закупівлі природного газу у постачальника за нерегульованим тарифом, якщо при цьому питання транспортування закупленого газу магістральними газопроводами вирішуватиме самостійно шляхом укладення відповідного договору з газотранспортним підприємством.

За таких обставин, для вирішення спору по суті необхідно встановити, за яким саме тарифом відповідач, як станом на дату укладення Договору (26.02.2015), так і в період його дії (до 31.12.2015), мав оплачувати транспортування природного газу магістральними трубопроводами ПАТ «Укртрансгаз», тобто, чи відповідає погоджений сторонами в Договір тариф транспортування природного газу магістральними трубопроводами ПАТ «Укртрансгаз» встановленому чинним законодавство його розміру.

Відповідно до п. 1 Положення про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, затвердженого Указом Президента України від 10.09.2014 № 715/2014, Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (НКРЕКП), є державним колегіальним органом, підпорядкованим Президентові України і підзвітним Верховній Раді України. НКРЕКП є органом державного регулювання діяльності у сферах енергетики та комунальних послуг.

Згідно з ч. 7 п. 4 Положення про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, НКРЕКП установлює:

- ціни (тарифи) на електричну енергію, тарифи на її передачу та постачання;

- ціни на товарний природний газ власного видобутку для суб'єктів, визначених законом;

- роздрібні ціни на природний газ, що використовується для потреб населення;

- граничні рівні цін на природний газ для установ та організацій, що фінансуються з державного і місцевих бюджетів, для промислових споживачів та інших суб'єктів господарювання;

- граничні рівні цін на природний газ для суб'єктів господарювання, які виробляють теплову енергію, у тому числі блочних (модульних) котелень, установлених на дахові та прибудованих (виходячи з обсягу природного газу, що використовується для виробництва та надання населенню і релігійним організаціям послуг з опалення та гарячого водопостачання, за умови ведення такими суб'єктами окремого приладового та бухгалтерського обліку тепла і гарячої води);

- тарифи на транспортування природного, нафтового газу і газу (метану) вугільних родовищ магістральними та розподільними трубопроводами;

- тарифи на постачання природного газу та газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом;

- тарифи на закачування, зберігання та відбір природного газу, газу (метану) вугільних родовищ;

- тарифи на транспортування магістральними трубопроводами нафти, нафтопродуктів та аміаку;

- тарифи на теплову енергію, що виробляється на теплоелектроцентралях, ТЕС, АЕС та когенераційних установках і установках з використанням нетрадиційних або поновлюваних джерел енергії;

- тарифи на комунальні послуги для суб'єктів природних монополій та суб'єктів господарювання на суміжних ринках, ліцензування діяльності яких здійснюється НКРЕКП;

- обмеження щодо суміщення видів господарської діяльності суб'єктами природних монополій та суб'єктами господарювання на суміжних ринках;

- порядок формування плати за підключення до мереж суб'єктів природних монополій та здійснення контролю за його дотриманням.

Отже, саме до повноважень НКРЕКП відноситься встановлення відповідних тарифів, з огляду на що судом апеляційної інстанції до зазначеної особи було направлено запит для отримання інформації щодо того, за яким саме тарифом відповідач, як станом на дату укладення спірного договору (26.02.2015), так і в період його дії (до 31.12.2015), мав оплачувати транспортування природного газу магістральними трубопроводами ПАТ «Укртрансгаз».

15.03.2016 до канцелярії суду надійшла відповідь НКРЕКП на вказаний запит (лист №2287/15/716 від 12.03.2016), в якому зазначена особа не надала відповіді на поставлене судом питання щодо того, за яким тарифом саме відповідач мав оплачувати транспортування природного газу магістральними трубопроводами ПАТ «Укртрансгаз» за спірним Договором, обмежившись повідомлення суду інформації про вартість 1 000 куб.м. природного газу з урахуванням тарифів на транспортування природного газу магістральними та розподільними трубопроводами в період з 26.02.2015 до 31.12.2015.

Отже, жодного належного документального доказу на підтвердження законності вимог позивача про застосування іншого тарифу на транспортування газу, ніж узгоджений сторонами у Договорі, матеріали справи не містять.

Згідно ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Ці дані встановлюються такими засобами:

письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів;

поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово.

Частиною 2 ст. 34 ГПК України встановлено, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Отже, згідно з приписами чинного законодавства, саме на позивача покладений обов'язок довести ті обставини, на які він посилається в обґрунтування заявлених позовних вимог, тобто у спірному випадку факт невідповідності визначеного сторонами у договорі тарифу тарифам, встановленим відповідними державними органами, чого у спірному випадку позивачем зроблено не було.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьої, п'ятою, шостою ст. 203 ЦК України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що:

- судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.;

- зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України);

- відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

За таких обставин, позовні вимоги про визнання недійсним п. 4.2 укладеного між сторонами договору на постачання природного газу за регульованим тарифом для потреб установ і організацій, що фінансуються з державного та місцевого бюджетів від 26.02.2015 № 2015/П-БО-08-62-11110118 в частині тарифу на транспортування природного газу магістральними трубопроводами ПАТ «Укртрансгаз» у розмірі 128,40 грн., крім того ПДВ - 26,68 грн., разом 154,08 грн. задоволенню не підлягають. Рішення суду першої інстанції, яким відмовлено у задоволенні вказаних позовних вимог, залишається без змін.

Щодо позовних вимог про зобов'язання відповідача укласти додаткові угоди № 2, 3 та 4 до договору на постачання природного газу за регульованим тарифом для потреб установ і організацій, що фінансуються з державного та місцевого бюджетів від 26.02.2015 № 2015/П-БО-08-62-11110118 в редакції позивача, слід зазначити таке.

Як слідує з зі змісту вказаних додаткових угод, при визначені вартості 1 000 куб. м. природного газу позивачем застосовано тариф, на застосуванні якого позивач наполягає при зверненні до суду з цим позовом (тобто виходячи з того, що власні газопроводи відповідача підключені безпосередньо до магістральних газопроводів - примітка суду), обов'язковості застосування якого у спірному Договорі позивачем доведено не було.

За таких обставин, відсутні підстави і для задоволення позовних вимог про зобов'язання відповідача укласти додаткові угоди № 2, 3 та 4 до договору на постачання природного газу за регульованим тарифом для потреб установ і організацій, що фінансуються з державного та місцевого бюджетів від 26.02.2015 № 2015/П-БО-08-62-11110118 в редакції позивача. Рішення суду першої інстанції, яким відмовлено у задоволенні вказаних позовних вимог, залишається без змін.

Щодо позовних вимог про зобов'язання відповідача підписати уповноваженим представником та скріпити печаткою акти приймання-передачі газу за лютий та березень 2015 року, поставленого згідно договору на постачання природного газу за регульованим тарифом для потреб установ і організацій, що фінансуються з державного та місцевого бюджетів від 26.02.2015 № 2015/П-БО-08-62-11110118 в редакції ПАТ «Київоблгаз» слід зазначити таке.

Частиною 1 ст.11 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Згідно ч. 2 зазначеної статті підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є:

1) договори та інші правочини;

2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності;

3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі;

4) інші юридичні факти.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України встановлено, що способами захисту цивільних прав та інтересів, можуть бути:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало до порушення;

5) примусове виконання обов'язку в натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Частиною 1 ст. 20 Господарського кодексу України встановлено, що держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб'єктів господарювання та споживачів.

Частиною 2 вказаної статті визначено, що права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом:

- визнання наявності або відсутності прав;

- визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом;

- відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання;

- припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення;

- присудження до виконання обов'язку в натурі;

- відшкодування збитків;

- застосування штрафних санкцій;

- застосування оперативно-господарських санкцій;

- застосування адміністративно-господарських санкцій;

- установлення, зміни і припинення господарських правовідносин;

- іншими способами, передбаченими законом.

Серед способів захисту, передбачених ст. 16 ЦК України та ст. 20 ГК України, не зазначено такого способу захисту, як зобов'язання підписати уповноваженим представником та скріпити печаткою акти приймання-передачі газу.

Водночас згідно з ч. 2 ст. 16 ЦК України та ч. 2 ст. 20 ГК України, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Тобто захист права іншим, ніж встановлений в ст. 16 ЦК України та ст. 20 ГК України способом можливий за умови, якщо про це є вказівка або у законі або у договорі сторін.

Між сторонами відсутній відповідний письмовий правочин, за умовами якого на розгляд суду може бути переданий спір про зобов'язання відповідача підписати уповноваженим представником та скріпити печаткою акти приймання-передачі газу, в той час як чинне законодавство України не передбачає такого способу захисту у суді.

Слід зазначити і про те, що предметом позову може бути матеріально-правова чи немайнова вимога позивача до відповідача, відносно якої суд повинен прийняти рішення.

Обставини, які виступають доказами у справі, зокрема наявність або відсутність підписаних актів приймання-передачі, не можуть бути предметом позову, оскільки такі акти підтверджують наявність або відсутність юридичних фактів, які входять до підстав позову.

Крім того, захист майнового або немайнового права чи законного інтересу відбувається шляхом прийняття судом рішення про примусове виконання відповідачем певних дій або зобов'язання утриматись від їх вчинення.

Заявлена позивачем вимога про зобов'язання відповідача підписати уповноваженим представником та скріпити печаткою акти приймання-передачі газу (які за своєю природою є лише товарно-супровідними документами) не призводить до поновлення порушеного права позивача та, у разі її задоволення, не може бути виконана у примусовому порядку, оскільки відсутній механізм виконання такого рішення, в той час як зобов'язання відповідача підписати акти приймання-передачі природного газу є втручанням у господарську діяльність суб'єкта господарювання, що, як наслідок, призводить до порушення його вільного волевиявлення.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що обраний позивачем спосіб захисту права шляхом зобов'язання відповідача підписати уповноваженим представником та скріпити печаткою акти приймання-передачі газу - не відповідає визначеним цивільним та господарським кодексами способам захисту порушених прав у спірних правовідносинах.

Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Згідно 4.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» №18 від 26.12.2011 господарський суд, дійшовши висновку про те, що предмет позову не відповідає встановленим законом або договором способам захисту прав, повинен відмовити в позові, а не припиняти провадження на підставі пункту 1 частини першої статті 80 ГПК.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про зобов'язання відповідача підписати уповноваженим представником та скріпити печаткою акти приймання-передачі газу за лютий та березень 2015 року, поставленого згідно договору на постачання природного газу за регульованим тарифом для потреб установ і організацій, що фінансуються з державного та місцевого бюджетів від 26.02.2015 № 2015/П-БО-08-62-11110118 в редакції ПАТ «Київоблгаз». Рішення суду першої інстанції в цій частині залишається без змін.

За таких обставин, апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Київоблгаз» задоволенню не підлягає, рішення Господарського суду Київської області від 24.11.2015 у справі № 911/4297/15 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи, підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до приписів ст. 49 ГПК України судові витрати по справі за звернення з апеляційною скаргою покладаються на позивача.

Керуючись ст. 99, ст.ст. 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Київоблгаз» на рішення Господарського суду Київської області від 24.11.2015 у справі № 911/4297/15 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 24.11.2015 у справі № 911/4297/15 залишити без змін.

3. Повернути до Господарського суду Київської області матеріали справи № 911/4297/15.

Повний текст постанови складено: 01.04.2016

Головуючий суддя Н.Ф. Калатай

Судді В.І. Рябуха

Л.М. Ропій