РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.03.2016Справа №910/32921/15

За позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Товариства з обмеженою відповідальністю «СІЕМПІ КОНСАЛТИНГ»

про стягнення 45 825,15 грн.

Суддя А.М. Селівон

ПРЕДСТАВНИКИ СТОРІН:

від позивача: Федірко С.А. - адвокат, посвідчення №3947/10 від 23.04.2009 р., договір про надання правової допомоги №01-12-г/15 від 18.12.2015 р.;

від відповідача: не з'явився;

В судовому засіданні на підставі ч. 2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулась до Господарського суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «СІЕМПІ КОНСАЛТИНГ» про стягнення коштів у розмірі 75 214,09 грн., з яких основний борг у сумі 68 590,00 грн., пеня у сумі 6 201,28 грн. та відсотки річних у сумі 422,81 грн., а також судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 1 218,00 грн..

В обґрунтування позовних вимог в позовній заяві позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов Договору №30/07 інформаційно-консультативної послуги від 30.07.15 р. в частині своєчасної плати за отримані послуги, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість, за наявності якої позивачем нараховані пеня та проценти річних.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.01.16 р. позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі №/910/32921/15 та призначено розгляд справи на 28.01.2016 р.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 28.01.16 р. розгляд справи відкладено на 16.02.16 р.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 16.02.16 р. за клопотанням представника позивача продовжено строк розгляду спору на 15 днів та розгляд справи відкладено на 03.03.2016 р..

У судові засідання 28.01.16 р. та 03.03.16 р. з'явився уповноважений представник позивача.

Уповноважений представник відповідача у судові засідання 28.01.2016 р. та 03.03.16 р. не з'явився.

У судове засідання 16.02.2016 р. уповноважені представники сторін не з'явились.

Копія ухвали суду від 04.01.2016 р., яка направлялась відповідачу на адресу, зазначену позивачем у позовній заяві, а саме: АДРЕСА_2, на час проведення судового засідання 28.01.2016 р. повернулась на адресу Господарського суду м. Києва з відміткою «інші причини, що не дали змоги виконати обов'язки щодо пересилання поштового відправлення» та адресату не вручена.

Про час та місце розгляду справи 16.02.16 р. уповноважений представник позивача повідомлений належним чином, що підтверджується наявною в матеріалах справи розпискою б/н від 28.01.16 р..

Копія ухвали суду від 28.01.2016 р., яка направлялась відповідачу на адресу, зазначену позивачем у позовній заяві, а саме: АДРЕСА_2, на час проведення судового засідання 16.02.2016 р. не повернулась на адресу Господарського суду м. Києва.

Копія ухвали суду від 16.02.2016 р., яка направлялась відповідачу на адресу, зазначену позивачем у позовній заяві, а саме: АДРЕСА_2 на час проведення судового засідання 03.03.2016 р. повернулась на адресу Господарського суду м. Києва з відміткою «вибув» та адресату не вручена.

Судом здійснено запит з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» щодо відстеження пересилання поштового відправлення №704, в якому зазначено, що станом на 16.02.2016 р. поштове відправлення повернено за зворотною адресою 12.02.2016 р. та адресату не вручено.

Інші дані (адреси), за якими можна встановити місцезнаходження відповідача, позивачу невідомі.

Суд зазначає, що до повноважень господарських судів не віднесено встановлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Окрім того, пунктом 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.11 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (надалі - Постанова №18) Вищим господарським судом України роз'яснено, що за змістом статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

З огляду на приписи ст. 64 Господарського процесуального кодексу України та п. 3.9.1. Постанови №18 суд вважає, що відповідач належним чином повідомлений судом про час і місце розгляду справи судом.

Судом повідомлено, що до початку судового засідання 28.01.2016 р. через відділ діловодства (канцелярія) Господарського суду міста Києва представником позивача подані два примірники заяв з додатками б/н від 25.01.2016 р., які судом долучені до матеріалів справи.

Також до початку судового засідання 16.02.2016 р. через відділ діловодства (канцелярія) Господарського суду міста Києва представником позивача подано клопотання б/н від 16.02.2016 р. про відкладення розгляду справи, яке долучено судом до матеріалів справи.

Також, судом повідомлено, що до початку судового засідання 16.02.2016 р. через відділ діловодства (канцелярія) Господарського суду міста Києва від представника позивача надійшло клопотання б/н від 16.02.2016 р. про продовження строку розгляду справи, яке судом долучено до матеріалів справи.

До початку судового засідання 03.03.2016 р. через відділ діловодства (канцелярія) Господарського суду міста Києва від представника позивача надійшли: додаткові пояснення до позовної заяви б/н від 03.03.2016 р., в яких зазначено про підписання 06.10.2015 р. між позивачем та відповідачем акту прийому-передачі послуг від 06.10.2015 р. до Договору №30/07 інформаційно-консультативної послуги від 30.07.2015 р. на загальну суму 68 590,00 грн., а отже, за твердженнями позивача, ним виконані свої зобов'язання за даним договором в повному обсязі; заява з додатками б/н від 03.03.2016 р.. Зазначені документи долучені судом до матеріалів справи.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог, окрім наявних в матеріалах справи, позивачем на час проведення судового засідання 03.03.2016 р. суду не надано.

Від відповідача заяв та клопотань процесуального характеру на час проведення судових засідань 28.01.2016 р., 16.02.2016 р. та 03.03.2016 р. до суду не надходило.

Про поважні причини неявки уповноваженого представника відповідача в судові засідання суд не повідомлено.

Документи, витребувані ухвалами суду від 04.01.2016 р., 28.01.2016 р. та від 16.02.2016 р., відповідачем суду не надані.

Відповідно до п. 2.3 Постанови №18 якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Згідно п. 3.9.2. Постанови №18 у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Окрім того, відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

З огляду на вищевикладене, оскільки явка представника відповідача в судові засідання обов'язковою не визнавалась, відповідач не скористався належним йому процесуальним правом приймати участь в судових засіданнях, відповідачем не надано суду відзив на позовну заяву, будь-яких письмових пояснень та інших доказів, що впливають на вирішення даного спору по суті, беручи до уваги те, що представник позивача проти розгляду справи за відсутності представника відповідача не заперечував, суд, на підставі ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, здійснював розгляд справи за відсутності уповноваженого представника відповідача, виключно за наявними у справі матеріалами.

При цьому, оскільки суд відкладав розгляд справи, надаючи учасникам судового процесу можливість реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи обмежені процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, не знаходив підстав для відкладення розгляду справи.

Судом прийнято до уваги, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника.

Враховуючи відсутність на час проведення судових засідань клопотань представника позивача щодо здійснення фіксації судового засідання по розгляду даної справи технічними засобами, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судовий процес відображено у протоколах судових засідань.

Перед початком розгляду справи представників позивача було ознайомлено з правами та обов'язками відповідно до ст. ст. 20, 22, 29,60, 74 та ч. 5 ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Представники позивача в судових засіданнях повідомили суд, що права та обов'язки стороні зрозумілі.

Відводу судді представниками позивача не заявлено.

В судовому засіданні 03.03.2016 р. представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги, викладені у позовній заяві, надав пояснення по справі.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши в судових засіданнях пояснення представника позивача, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши надані позивачем докази та оглянувши в судовому засіданні їх оригінали, суд

В С Т А Н О В И В:

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як встановлено судом за матеріалами справи, 30 липня 2015 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «СІЕМПІ КОНСАЛТИНГ» (відповідач у справі, Замовник за договором) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (позивач у справі, Виконавець за договором) було укладено договір № 30/07 Інформаційно-консультаційні послуги (далі - Договір).

Відповідно до п. 1.1 Договору Замовник доручає, а Виконавець бере на себе виконання інформаційно-консультаційних послуг по вивченню ринку праці та цільовому пошуку, оцінки та відбору Кандидатів на посади відповідно до вимог Замовника, зазначеними в заявці, що є невід'ємною часиною цього Договору.

Розділами 2 - 9 Договору сторони узгодили якість та порядок надання послуг, ціну договору, порядок здійснення оплати, права, обов'язки та відповідальність сторін тощо.

Пунктом 10.1 договору передбачено, що даний Договір набирає чинності з моменту підписання і є дійсним протягом року, а в частині зобов'язань, до повного їх виконання.

Як свідчать матеріали справи, Договір підписаний особисто виконавцем та уповноваженим представником замовника та скріплений печатками позивача та відповідача.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором про надання послуг, який підпадає під правове регулювання норм глави 63 Цивільного кодексу України.

Згідно ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до умов Договору Виконавець веде пошук, оцінку і відбір Кандидатів у відповідності до вимог Замовника. Сторони обумовлюють строки, умови, вартість, порядок оплати послуг Виконавця в Додатках до Договору, які після підписання їх уповноваженими представниками обох сторін, є невід'ємною частиною цього Договору (п.2.1 Договору).

Пунктом 2.2 Договору визначено, що робота з пошуку і відбору вважається виконаною і підлягає оплаті Замовником, якщо рекомендований виконавцем Кандидат приступив до проходження випробувального терміну. Так само робота Виконавця вважається виконаною у разі підписання Сторонами Акта виконаних робіт.

Як вбачається з Додатку № 1.1 до Договору (заявка на підбір персоналу) Замовником були вказані Виконавцю вимоги до спеціаліста, в пошуку якого відповідач був зацікавлений, а саме, спеціаліст на посаду Android/iOS developer.

Судом встановлено, що на виконання умов Договору позивачем було надано інформаційно-консультативні послуги, зокрема, був вивчений ринок праці та здійснено цільовий пошук, оцінку та вибір кандидатів на посаду, відповідно до вимог Замовника, що зазначені у Додатку №1.1 до Договору.

За результатами виконаного Виконавцем зобов'язання 01 жовтня 2015 року до роботи на посаді Android/iOS developer приступив запропонований Виконавцем спеціаліст ОСОБА_4, про що відповідно до вимог п. 2.2 та п. 2.3 Договору було направлено виконавцю електронною поштою стоп-лист та підписано Акт прийому-передачі наданих послуг від 06.10.2015 р., копія якого наявна в матеріалах справи.

При цьому, як вбачається із наданого позивачем акту, та підтверджено представником останнього в судових засіданнях, будь-які заперечення щодо повного та належного надання інформаційно-консультаційних послуг відсутні.

Факт надання послуг за вказаним актом згідно умов Договору відповідачем не заперечувався.

Доказів пред'явлення відповідачем заперечень щодо якості та обсягів наданих послуг та відмови відповідача від приймання наданих позивачем послуг та підписання акту, а також претензій щодо повного та належного виконання Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 умов Договору до суду не надходило.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивачем виконано прийняті на себе зобов'язання з надання інформаційно-консультаційних послуг у відповідності до умов Договору та в обсягах, зазначеному в акті прийому-передачі наданих послуг від 06.10.2015 р., а відповідачем, у свою чергу, прийнято надані послуги у вказаних обсягах без будь - яких зауважень.

Згідно ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Як вбачається зі змісту п. 5.1 Договору - вартість послуг виконавця обумовлюється сторонами в кожному випадку окремо, фіксується до початку виконання послуг в Додатках про умови співробітництва до даного Договору з розрахунку: 1,5 ставки gross окладу кандидата; підписується сторонами перед початком роботи над кожною новою вакансією.

Відповідно до п. 5.2 Договору Замовник зобов'язується оплатити послуги виконавця в два етапи. Перший етап: замовник зобов'язується перед початком кожного нового проекту зробити передоплату у розмірі 25% від загальної суми зазначеної в Додатку про умови співробітництва до даного Договору, протягом 3-х банківських днів з моменту підписання сторонам такого Додатка. Другий етап: замовник зобов'язується оплатити послуги виконавця в розмірі 75% від вартості підбору кандидата/кандидатів протягом 3-х банківських днів з моменту виходу кандидата/кандидатів, запропонованого/запропонованих виконавцем, на випробувальний термін, або з моменту підписання сторонами акта виконаних робіт.

Згідно п.п. 5.2.1 Договору оплату замовник зобов'язаний проводити за кожного кандидата, який приступив до випробувального терміну, окремо, в незалежності від кількості кандидатів, зазначених у заявці замовника.

У разі, якщо замовник приймає на роботу кандидата рекомендованого агентством на більш високу заробітну плату, ніж вказано в заявці оформляється нове «Додаткове додаток» і оплата здійснюється згідно п.5.1 Договору (п.5.5 Договору).

Пунктом 5.7 Договору передбачено, що оплата за цим Договором здійснюється шляхом перерахування суми, зазначеної додатково в Додатках до даного Договору, на розрахунковий рахунок виконавця.

Відповідно до Додатку № 2.1 до Договору загальна вартість послуг складає $ 2 250,00. Сплачується в гривні по курсу НБУ на день оплати наступним чином: передоплата - 25%, що складає $ 562,50 (сплачується в гривні по курсу НБУ на день оплати); сплата послуг - 75%, що складає $ 1 687,50 (сплачується в гривні по курсу НБУ на день оплати).

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно частин 1, 2 ст. 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Проте, за твердженням позивача, відповідач своїх зобов'язань щодо оплати наданих послуг у строки та порядку, визначені умовами Договору, належним чином не виконав, що підтверджується копіями банківських виписок за відповідний період, залучених до матеріалів справи, в результаті чого у відповідача станом на момент подання позовної заяви утворилась заборгованість перед позивачем за наведеним Договором в розмірі 68 590,00 грн.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

В силу ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У відповідності до ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За приписами до ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

З метою досудового врегулювання спору позивач звертався до відповідача з претензією б/н від 21.12.2015 р. щодо сплати заборгованості, яка становить 68 590,00 грн., та пені у розмірі 5 870,55 грн., факт надсилання якої відповідачу підтверджується копіями відповідних адресних листів служби кур'єрської доставки, які наявні в матеріалах справи.

Проте, вказана претензія залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

Таким чином, як вбачається з матеріалів справи та підтверджено представником позивача в судових засіданнях, відповідач свої зобов'язання щодо оплати наданих інформаційно-консультаційних послугах в сумі 68 590,00 грн. у встановлений строк, всупереч вимогам цивільного та господарського законодавства, а також умовам Договору не виконав, в результаті чого у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем за наведеним Договором у зазначеному вище розмірі, яку останній просив стягнути в позовній заяві.

У відповідності до ст. 124, п. п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ст. ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Суд наголошує, що обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства. При цьому відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження належного виконання зобов'язань за Договором, письмових пояснень щодо неможливості надання таких доказів, або ж фактів, що заперечують викладені позивачем позовні вимоги.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Доказів визнання недійсним чи розірвання Договору №30/07 інформаційно-консультаційні послуги від 30.07.2015 р. або його окремих положень суду не надано.

Будь-які заперечення щодо порядку та умов укладення спірного Договору на час його підписання та на протязі виконання з боку сторін відсутні.

Крім того, суд звертає увагу, що документами, які підтверджують як факт виконання позивачем зобов'язання з надання послуг згідно Договору, так і факт виникнення у відповідача зобов'язання з їх оплати, є акт прийому - передачі наданих послуг, який сторонами належним чином оформлений та підписаний без зауважень.

Саме цей документ є первинним бухгалтерським документом, який засвідчує здійснення господарської операції і містить інформацію про вартість наданих послуг.

Отже, підписання замовником акту прийому - здачі виконаних робіт, який є первинним обліковим документом у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» і який відповідає вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за надані послуги.

Окрім цього як свідчать матеріали справи та позивачем не заперечувалось, відповідачем зобов'язання щодо попередньої оплати 25% загальної суми послуг за Договором не виконані.

При цьому доказів повідомлення позивача про неможливість здійснення попередньої оплати згідно умов Договору та Додатку № 2.1 відповідачем не надано.

У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 538 Цивільного кодексу України виконання свого обов'язку однією зі сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов'язку, є зустрічним виконанням.

При зустрічному виконанні зобов'язання сторони повинні виконувати свої обов'язки одночасно, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту.

Частиною 3 ст. 538 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі невиконання однією із сторін у зобов'язані свого обов'язку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обов'язку у встановлений строк (термін) або не виконає його в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обов'язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі.

Суд зазначає, що вказане правило має загальний характер та розповсюджується на будь - які зустрічні зобов'язання, до яких відносяться і зобов'язання, які випливають із договору про надання послуг.

При цьому за приписами ч. 4 ст. 538 Цивільного кодексу України якщо зустрічне виконання обов'язку здійснено однією із сторін, незважаючи на невиконання другою стороною свого обов'язку, друга сторона повинна виконати свій обов'язок.

Тобто, позивач не скористався належним йому передбаченим ч. 3 ст. 538 Цивільного кодексу України правом зупинити або відмовитись частково чи в повному обсязі від виконання свого обов'язку щодо надання послуг з підбору спеціаліста за Договором внаслідок невиконання ТОВ «СІЕМПІ КОНСАЛТИНГ» зобов'язання щодо попередньої оплати послуг. При цьому, оскільки позивачем здійснено виконання умов Договору щодо надання послуг з підбору спеціаліста незважаючи на невиконання іншою стороною свого обов'язку, відповідач повинен виконати свій обов'язок щодо оплати наданих та прийнятих послуг в повному обсязі.

Отже, оскільки матеріалами справи підтверджується факт невиконання відповідачем зобов'язань за Договором у встановлений термін, розмір основної заборгованості відповідає фактичним обставинам та на момент прийняття рішення доказів погашення даної заборгованості відповідач суду не представив, як і доказів, що спростовують вищевикладені обставини, тому вимога позивача про стягнення з відповідача боргу в сумі 68590,00 грн. за вказаним Договором підлягає задоволенню.

Окрім цього, суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами ст. ст. 549-552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Згідно з ч. 2 ст. 9 названого Кодексу законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання. Відповідні особливості щодо наслідків порушення грошових зобов'язань у зазначеній сфері визначено ст. ст. 229-232, 234, 343 Господарського кодексу України та нормами Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань».

З урахуванням приписів ст. 549, ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України та ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Так, виходячи з положень ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно ч. 1 ст. 546, ст. 547 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України).

У відповідності до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного або неналежно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Крім того, суд зазначає, що згідно ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Пунктом 5.6 Договору сторони передбачили, що у разі порушення замовником термінів оплати наданих послуг виконавця, згідно п 5.2 даного Договору, замовник, на вимоги виконавця, зобов'язаний сплатити виконавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період розрахунку пені, за кожен день прострочення.

Крім того, відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи вищевикладене та у зв'язку з простроченням відповідачем виконання зобов'язання щодо оплати за надані послуги у строк, визначений умовами Договору (із змінами та доповненнями), позивачем нараховано та пред'явлено до стягнення пеню в сумі 6 201,26 грн. за період з 12.10.2015 р. по 25.12.2015 р., а також 3 % річних в сумі 422,81 грн. за період з 12.10.2015 р. по 25.12.2015 р., які останній просив стягнути з відповідача відповідно до наданих розрахунків.

Згідно п. 1.12 Постанови №14 з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з'ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов'язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов'язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

В свою чергу, відповідачем не подано суду контррозрахунку заявлених до стягнення позовних вимог або доказів наявності заперечень щодо здійсненого позивачем розрахунку.

За результатами здійсненої за допомогою системи «ЛІГА» перевірки нарахування позивачем заявлених до стягнення пені та відсотків річних судом встановлено, що розмір пені та процентів річних, перерахований судом у відповідності до умов Договору та положень законодавства в межах визначеного позивачем періоду, становить 6 201,28 грн. пені та 422,81 грн. процентів річних, а отже відповідає вимогам зазначених вище норм цивільного законодавства та і є арифметично вірним, а тому вказана вимога позивача про стягнення з відповідача пені в розмірі 6201,28 грн. та процентів річних в сумі 422,81 грн. підлягає задоволенню.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 23.03.12 р. «Про судове рішення» рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Враховуючи вищевикладене, виходячи з того, що позов доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем не спростований, суд доходить висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 24, 129 Конституції України, ст. ст. 4-2, 4-3, 33, 43, 49, 75, 82-85, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «СІЕМПІ КОНСАЛТИНГ» (04071, м. Київ, вул. Костянтинівська, буд.15, (фактична адреса: вул. Інститутська, 16, оф. 61, м. Київ, 01021)) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (04210, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) 68 590,00 грн. основного боргу, 6 201,28 грн. пені, 422,81 грн. відсотків річних та 1 218,00 грн. судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повний текст рішення підписано 25 березня 2016 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання протягом 10 днів з дня складання та підписання повного тексту рішення апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Суддя А.М. Селівон