РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" березня 2016 р. Справа № 5/5007/62/11

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючий суддя Огороднік К.М.

суддя Тимошенко О.М. ,

суддя Петухов М.Г.

при секретарі судового засідання Вавринчук А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю сільськогосподарського підприємства "Нібулон" на ухвалу господарського суду Житомирської області від 12.01.2016 року у справі № 5/5007/62/11 (суддя Ляхевич А.А.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю сільськогосподарського підприємства "Нібулон"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Бердичівська солодова компанія"

про визнання права власності та витребування майна із чужого незаконного володіння

за участю представників сторін:

позивача - не з'явився,

відповідача - не з'явився,

органу ДВС - не з'явився,

В судовому засіданні від 22.03.2016 року оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

ВСТАНОВИВ:

24.04.2012 року Вищим господарським судом України винесено постанову по справі № 5/5007/62/11, якою визнано за Товариством з обмеженою відповідальністю сільськогосподарським підприємством "Нібулон" (далі - ТзОВ СП "Нібулон", позивач, скаржник) право власності на 251,656 т. зерна кукурудзи третього класу для кормових потреб якістю згідно ДСТУ 4525:2006, переданого на зберігання Товариству з обмеженою відповідальністю "Бердичівська солодова компанія" (далі - ТзОВ "Бердичівська солодова компанія", відповідач).

11.10.2012 року Вищим господарським судом України винесено ухвалу по справі № 5/5007/62/11, якою: - виправлено технічну помилку допущену у п. 6 резолютивної частини постанови Вищого господарського суду України від 24.04.2012 року по справі № 5/5007/62/11, виклавши його в наступній редакції: „зобовязати ТзОВ "Бердичівська солодова компанія" повернути на користь ТзОВ СП "Нібулон" 251,656 т. зерна кукурудзи третього класу для кормових потреб якістю ДСТУ 4525:2006 та доручити господарському суду Житомирської області видати відповідний наказ".

На виконання зазначеної постанови Вищого господарського суду України, господарським судом Житомирської області неодноразово видавались накази про примусове виконання останньої.

Так, 23.05.2012 року господарським судом Житомирської області видано наказ № 5/5007/62/11 про витребування у ТзОВ "Бердичівська солодова компанія" 251,656 т. зерна кукурудзи третього класу для кормових потреб якістю ДСТУ 4525:2006 на користь ТзОВ СП "Нібулон". Зазначений наказ боржником виконано не було.

19.03.2013 року господарським судом Житомирської області видано наказ № 5/5007/62/11 про зобовязання відповідача повернути на користь позивача 251,656 т. зерна кукурудзи третього класу для кормових потреб якістю ДСТУ 4525:2006.

Зазначений наказ також боржником виконано не було, у звязку з чим державний виконавець ВДВС Бердичівського МРУЮ (далі - органу ДВС) звернувся до суду з заявою про зміну способу та порядку виконання постанови Вищого господарського суду України від 24.04.2012 року, з урахуванням виправлень, внесених ухвалою Вищого господарського суду України від 11.10.2012 року по справі №5/5007/62/11.

Ухвалою господарського суду Житомирської області від 10.06.2015 року задоволено заяву органу ДВС про зміну способу та порядку виконання постанови Вищого господарського суду України від 24.04.2012 року з урахуванням виправлень внесених ухвалою Вищого господарського суду України від 11.10.2012 року по справі № 5/5007/62/11, змінено спосіб та порядок виконання постанови Вищого господарського суду України від 24.04.2012 року, з урахуванням виправлень, внесених ухвалою Вищого господарського суду України від 11.10.2012 року по справі №5/5007/62/11 та стягнуто з ТзОВ "Бердичівська солодова компанія" на користь ТзОВ СП "Нібулон" вартість майна, що підлягає поверненню у розмірі 402649,60 грн.

05.08.2015 року господарським судом Житомирської області видано наказ № 5/5007/62/11 про стягнення з відповідача на користь позивача вартості майна, що підлягає поверненню у розмірі 402649,60 грн.

07.08.2015 року заступником начальника органу ДВС ОСОБА_1 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №48383764 з примусового виконання вказаного наказу.

Надалі, 13.08.2015 року орган ДВС звернувся до суду з заявою № 3/3729, в якій просив суд розстрочити виконання наказу господарського суду Житомирської області № 5/5007/62/11 від 05.08.2015 року шляхом сплати боржником на користь стягувача щомісячно 10000,00 грн.

Ухвалою господарського суду Житомирської області від 12.01.2016 року заяву відділу Державної виконавчої служби Бердичівського міськрайонного управління юстиції від 13.08.2015 року № 3/3840 про розстрочку виконання рішення по справі №55007/62/11, на виконання якого господарським судом Житомирської області видано наказ №5/5007/62/11 від 05.08.2015 року задоволено. Розстрочено виконання рішення господарського суду по справі № 5/5007/62/11 в редакції ухвали господарського суду Житомирської області від 10.06.2015 року про зміну способу та порядку виконання постанови Вищого господарського суду України від 24.04.2012 року, з урахуванням виправлень, внесених ухвалою Вищого господарського суду України від 11.10.2012 року у справі №5/5007/62/11, на виконання якого господарським судом Житомирської області 05.08.2015 року видано наказ про стягнення з ТзОВ "Бердичівська солодова компанія" на користь ТзОВ СП "Нібулон" вартості майна, що підлягає поверненню у сумі 402649,60 грн., згідно наступного графіку: - до 31-го січня 2016 року - 40264,96 грн., - до 29-го лютого 2016 року - 40264,96 грн., - до 31-го березня 2016 року - 40264,96 грн., - до 30-го квітня 2016 року - 40264,96 грн., - до 31-го травня 2016 року - 40264,96 грн., - до 30-го червня 2016 року - 40264,96 грн., - до 31-го липня 2016 року - 40264,96 грн., - до 31-го серпня 2016 року - 40264,96 грн., - до 30-го вересня 2016 року - 40264,96 грн., - до 31-го жовтня 2016 року - 40264,96 грн.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду першої інстанції, позивач по справі (стягувач у виконавчому провадженні) звернувся до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні заяви відділу ДВС Бердичівського міськрайонного управління юстиції від 13.08.2015 року №3/3840 про розстрочку виконання рішення по справі №55007/62/11, на виконання якого господарським судом Житомирської області видано наказ №5/5007/62/11 від 05.08.2015 року. Скаржник вважає, що оскаржувана ухвала винесена передчасно, за неповного зясування обставин, що мають значення для справи, а тому відповідно до ст. 104 ГПК України підлягає скасуванню.

В судове засідання представники сторін не з'явились, про причини неявки суд не повідомили.

Від представника ВДВС Бердичівського МРУЮ на адресу апеляційного суду надійшли письмові заперечення на апеляційну скаргу, відповідно до яких останній просить залишити оскаржувану ухвалу без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Розгляд скарги просив провести без участі останнього.

Згідно надісланих на адресу суду апеляційної інстанції письмових заперечень відповідача, останній просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги в повному обсязі та залишити без змін ухвалу суду першої інстанції.

Враховуючи те, що в матеріалах справи мають місце докази належного повідомлення всіх учасників судового процесу про час і місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, враховуючи письмові заперечення відповідача та органу ДВС, надіслані на адресу суду апеляційної інстанції, обмежені строки, встановлені ст. 102 ГПК України, колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку ухвали суду першої інстанції у даній справі в апеляційному порядку за наявними матеріалами справи та без участі представників сторін.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу в порядку ст. 101 ГПК України, апеляційний суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 07.08.2015 року позивач звернувся до органу ДВС із заявою про примусове виконання наказу № 5/5007/62/11 від 05.08.2015 року, виданого господарським судом Житомирської області про стягнення з ТзОВ "Бердичівська солодова компанія" на користь останнього вартості майна, що підлягає поверненню, у розмірі 402649,60 грн. При зверненні з заявою про відкриття виконавчого провадження стягувач просив керуючись ст. 25 Закону України "Про виконавче провадження" разом із відкриттям виконавчого провадження накласти арешт на кошти та майно боржника.

07.08.2015 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження СДРВП № 48383764, постанову про накладення арешту на кошти боржника та постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

13.08.2015 року ТзОВ "Бердичівська солодова компанія" (боржник у виконавчому провадженні) звернулось до органу ДВС із заявою, згідно якої останнє просило звернутись до господарського суду Житомирської області із заявою про розстрочку виконання наказу № 5/5007/62/11 від 05.08.2015 року, виданого судом першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача вартості майна, що підлягає поверненню, у розмірі 402649,60 грн., по 10000,0 грн. щомісячно, мотивуючи звернення з такою заявою тим,, що стягнення 402649,60 грн. в примусовому порядку призведе до не виконання інших господарських зобовязань підприємства, таких як, виплата заробітної плати, сплата податків та зборів, тощо. До заяви боржником додано копії звіту про фінансові результати за І півріччя 2015 року та балансу, поточна інформація по рахунку.

13.08.2015 року держаним виконавцем направлено заяву № 3/3840 до суду першої інстанції про розстрочку виконання наказу № 5/5007/62/11 від 05.08.2015 року.

За результатами розгляду відповідної заяви, 12.01.2016 року господарським судом Житомирської області постановлено ухвалу, якою задоволено останню та розстрочено виконання відповідного рішення на 10 місяців, визначивши розмір щомісячного платежу в сумі 402649,6 грн.

Проте, позивач з такою ухвалою не погодився та звернувся з апеляційною скаргою на останню до суду апеляційної інстанції.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні матеріали справи та перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженої ухвали норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

В силу п. 5 ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Обов'язковість рішень суду відноситься до основних засад судочинства (п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції).

Згідно ст. 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд здійснює правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Частиною 2 ст.13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Обов'язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається процесуальним законом.

Статтею 115 ГПК України встановлено, рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

Відповідно до ст. 116 ГПК України, виконання рішень господарського суду провадиться на підставі виданого ним наказу, який є виконавчим документом.

Дослідивши доводи апеляційної скарги ТзОВ СП "Нібулон", апеляційний господарський суд дійшов висновку про безпідставність останніх, зокрема, з огляду на наступне.

Скаржник стверджує, що суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку про те, що наразі існують обставини, які свідчать про неспроможність боржника виконати рішення суду.

Судом першої інстанції правомірно враховано об'єктивну неможливість боржника виконати рішення суду негайно, зважаючи на тяжке фінансове становище боржника, яке має затяжний характер та вказує на неможливість швидкого з нього виходу. На підтвердження зазначеного факту до матеріалів справи боржником надано звіт про фінансовий стан на 11.08.2015 року та на 30.09.2015 року, звіт про фінансові результати за І півріччя 2015 року та за 9 місяців, поточну інформацію по рахунку, з яких вбачається, що фінансово-господарська діяльність відповідача є збитковою, розмір збитку протягом року збільшився, а залишок коштів на рахунках становив лише 15618,01 грн. При цьому судом першої інстанції правомірно враховано відсутність вини боржника у виникненні відповідної ситуації, зважаючи на те, що судовому порядку неодноразово встановлено, що відповідач постійно вживав заходи для виконання постанови Вищого господарського суду України від 24.04.2012 року, і виконати останню не мав можливості з обєктивних, незалежних від нього обставин. В свою чергу, до погіршення фінансового стану боржника призвели в тому числі такі виконавчі дії, як арешт майна, блокування рахунків тощо. Також, судом першої інстанції враховано інтереси стягувача, які повинні полягати в тому, щоб рішення суду реально виконувалось, а не у перешкоджанні фінансово-господарській діяльності боржника.

Крім того, на виконання ухвали господарського суду Житомирської області від 12.01.2016 року, враховуючи накладений арешт на кошти та майно боржника, до органу ДВС було подано лист від 29.01.2016 року № 6 щодо наявності у боржника на рахунку коштів в сумі 40618,01 грн., які можуть бути використані на погашення боргу відповідно до затвердженого судом графіку.

Щодо тверджень скаржника про необґрунтованість розстрочки виконання рішення в спосіб згідно наказу суду першої інстанції від 05.05.2015 року, а саме шляхом стягнення 402649,60 грн., колегія суддів вважає такі твердження безпідставними, з огляду на таке.

Як зазначено вище, постанову Вищого господарського суду України щодо зміни способу та порядку виконання рішення суду шляхом звернення стягнення на кошти відповідача в сумі 402649,60 грн., прийнято 21.10.2015 року. Після находження відповідної постанови Вищого господарського суду України, ухвалою господарського суду Житомирської області від 10.11.2015 року розгляд заяви органу ДВС про розстрочку виконання наказу від 05.08.2015 призначено на 03.12.2015 року.

В свою чергу, на підтвердження реальності виконання боржником рішення у запропонований спосіб (на той час запропонована сума становила 10000,00 грн. щомісячно), враховуючи накладений арешт на кошти та майно боржника, до органу ДВС останнім було подано лист від 30.11.2015 року № 450 щодо наявності у боржника коштів в сумі 15618,01 грн., які можуть бути використані на погашення боргу.

При цьому в ході розгляду відповідної заяви в судовому засіданні 03.12.2015 року представник боржника проти розстрочки виконання рішення суду не заперечував, проте, заперечив проти заявленої суми щомісячного платежу.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач вживав всіх можливих заходів, які б забезпечили реальне виконання рішення суду.

Так, 28.12.2015 укладено договір складського зберігання, що забезпечує добровільне та стабільне виконання рішення суду з боку боржника, шляхом гарантованої щомісячної виплати 30000 грн. Проте, накладений арешт майна, блокування рахунків та інші виконавчі дії органу ДВС значно ускладнюють проведення з боку боржника діяльності, про що в тому числі вказує наявний в матеріалах справи лист ТзОВ "Лебідь-1" від 19.12.2015 року № 37. Натомість, очевидним є те, що без проведення господарської діяльності та не отримуючи прибутку, боржник буде не в змозі виконувати рішення суду.

Колегія суддів також зазначає, що боржником вжито всіх заходів щодо виконання оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, зокрема, з поданих на адресу апеляційного господарського суду додаткових документів, а саме виписок по рахунку від 29.01.2016 року, 29.02.2016 року та 14.03.2016 року вбачається, що на рахунку № 6573 в ПАТ "ВТБ Банк" станом на 29.01.2016 року та 29.02.2016 року знаходились кошти, необхідні для виконання ухвали суду першої інстанції від 12.01.2016 року, про що боржником повідомлено орган ДВС листами № 6 від 29.01.2016 року та № 70 від 29.02.2016 року, копії яких додано боржником.

Крім того, боржник вказує, що 14.03.2016 року з рахунку № 6573 в ПАТ "ВТБ Банк" було стягнуто кошти в сумі 85618,01 грн. на рахунок органу ДВС, по строкам на 30.01.2016 року та 29.02.2016 року.

Згідно ч. 1 ст. 121 ГПК України при наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, за заявою сторони, державного виконавця, прокурора або за своєю ініціативою господарський суд, який видав виконавчий документ, у десятиденний строк розглядає це питання у судовому засіданні з викликом сторін, прокурора і у виняткових випадках, залежно від обставин справи, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, ухвали, постанови, змінити спосіб та порядок їх виконання.

В силу ст. 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

В силу ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Усе вищенаведене дає підстави апеляційному суду вважати, що твердження скаржника, викладені в його апеляційній скарзі, є безпідставними та необґрунтованими, зроблені при довільному трактуванні норм чинного законодавства і дійсних обставин справи, а також всі вищенаведені факти ним не спростовані належними доказами.

Враховуючи, що скаржник не надав доказів, які б могли бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали, колегія суддів дійшла висновку, що його заперечення позбавлені фактичного та правового обґрунтування, не відповідають як матеріалам справи, так і нормам чинного законодавства, тому оскаржувана ухвала у справі винесена без порушень норм матеріального та процесуального права, що не дає підстав для її скасування.

Керуючись ст.ст. 99, 101-106 Господарського процесуального кодексу України, Рівненський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю сільськогосподарського підприємства "Нібулон" залишити без задоволення, а ухвалу господарського суду Житомирської області від 12.01.2016 року у справі № 5/5007/62/11 - без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий суддя Огороднік К.М.

Суддя Тимошенко О.М.

Суддя Петухов М.Г.