КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" березня 2016 р. Справа№ 910/28404/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Кропивної Л.В.

суддів: Руденко М.А.

Пономаренка Є.Ю.

секретар судового засідання Білак В.Ю.

за участю представників:

від позивача: Маковій В.Г. - за належним чином оформленою довіреністю;

від відповідача: Делявська Г.М. - за належним чином оформленою довіреністю;

від третьої особи: Тищенко А.В. - за належним чином оформленою довіреністю,

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України"

на рішення Господарського суду міста Києва від 18.01.2016р.

у справі №910/28404/15 (суддя Пригунова А.Б.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України"

до відповідача Аграрного фонду

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Кабінет Міністрів України

про стягнення 51479,20 грн., -

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Державна продовольчо-зернова корпорація України" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовними вимогами до Аграрного фонду про стягнення заборгованості у розмірі 51479,20 грн.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач зазначав, що відповідачем допущено порушення виконання зобов'язань за договором № 352/11 від 03.11.2011р. щодо оплати послуг зі зберігання за період червень 2013р. - січень 2014р., у зв'язку з чим виникла заборгованість у розмірі 51479,20 грн., яку позивач просив стягнути в судовому порядку.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.01.2016р. у справі №910/28404/15 позов задоволено частково. Стягнуто з Аграрного фонду на користь Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" заборгованість у розмірі 34 325,09 грн. В іншій частині у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Публічне акціонерне товариство "Державна продовольчо-зернова корпорація України" звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення 17154,11 грн. та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що на думку позивача оскаржуване рішення винесено судом першої інстанції з недотриманням норм процесуального права та при не застосовані норм матеріального права, які мали бути застосовані при вирішенні спору, а також не з`ясовані усі істотні обставини, які мають значення для справи.

Скаржник зазначав, що місцевий господарський суд помилково застосував ст. 22 Господарського процесуального кодексу та не застосував положення ч. 3 ст. 946 Цивільного кодексу України, внаслідок чого відмовив у частині законно заявлених до стягнення грошових коштів за надані послуги зі зберігання.

Відповідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Київського апеляційного господарського суду від 08.02.2016р. апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" на рішення Господарського суду міста Києва від 18.01.2016р. у справі №910/28404/15 передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді Кропивної Л.В., судді: Смірнова Л.Г., Руденко М.А.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 10.02.2016р. апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" у складі колегії суддів: головуючий суддя Кропивна Л.В., судді: Смірнова Л.Г., Руденко М.А., прийнято до провадження та призначено до розгляду на 02.03.2016р.

Протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів від 02.03.2016р. у зв'язку з перебуванням судді Смірнової Л.Г. на лікарняному, змінено склад колегії суддів та сформовано новий склад колегії: головуючий суддя Кропивна Л.В., судді: Руденко М.А., Пономаренко Є.Ю.

02.03.2016р. через загальний відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому його представник зазначав, що оскаржуване рішення суду першої інстанції по даній справі було прийнято обґрунтовано та з дотримання норм матеріального права.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 02.03.2016р. розгляд апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" відкладено на 23.03.2016р.

У судовому засіданні 23.03.2016р. представник позивача та третьої особи підтримали доводи апеляційної скарги, просили суд скасувати оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог та задовольнити позов повністю. Представник відповідача проти доводів викладених в апеляційною скарзі заперечував, зазначав, що оскаржуване рішення прийнято правомірно.

Заслухавши доводи апелянта та інших учасників спору, Київський апеляційний господарський суд вважає що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з наступних підстав.

Згідно ст. 99 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими законом суду першої інстанції.

Згідно ст. 101 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Місцевим господарським судом вірно встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 03.11.2011р. між Публічним акціонерним товариством "Державна продовольчо-зернова корпорація України" та Аграрним фондом укладено договір складського зберігання зерна № 352/11, згідно умов якого позивач (зерновий склад) зобов'язався прийняти від відповідача (поклажодавця) зерно пшениці, жита, ячменю, кукурудзи, гречки, якість яких відповідає діючим ДСТУ, і у встановлений строк - повернути таке зерно поклажодавцю.

Пунктом 4.3. договору встановлено, що розмір відшкодування за зберігання однієї тонни зерна становить 17,50 грн. на місяць.

Відповідно п. 7.1. договору строк зберігання зерна визначений моментом пред'явленням вимоги поклажодавцем повернути зерно.

Договір, згідно п. 8.1., набирає чинності з моменту підписання та скріплення печатками і діє до 31.12.2011р., але у будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов'язань у повному обсязі.

У подальшому сторони вносили зміни до умов договору. Відповідно до додаткового договору від 30.05.2013р., договір зберігання № 352/11 від 03.11.2011р. продовжено до 31.12.2013р.

13.07.2015р. на момент розгляду справи судом, належне поклажодавцю зерно зберігалось зерновим складом, яким було направлено письмову вимогу № 130-2-12/3496 відповідачу з вимогою підписати акти виконаних робіт, по договору зберігання зерна № 352/11 від 03.11.2011р. за червень 2013р. і січень 2014р. та сплатити наявну заборгованість в оплаті послуг по зберіганню на загальну суму 51479,20 грн.

Статтею 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання.

Нормами ст. 936 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Договором зберігання, в якому зберігачем є особа, що здійснює зберігання на засадах підприємницької діяльності (професійний зберігач), може бути встановлений обов'язок зберігача зберігати річ, яка буде передана зберігачеві в майбутньому.

За приписами ст.ст. 946, 947 Цивільного кодексу України плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання. Витрати зберігача на зберігання речі можуть бути включені до плати за зберігання.

Зі змісту ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договорів, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідач, обґрунтовуючи невиконання ним зобов'язань з оплати послуг зберігання, зазначав, що бюджетне зобов'язання по оплаті послуг зберігання зерна державного інтервенційного фонду перед позивачем на момент пред'явлення позову за договором № 352/11 від 03.11.2011р. складало загальну суму 51479,20 грн., за період з 01.06.2013р. по 30.06.2013р. в розмірі 34325,09 грн. та за період 01.01.2014р. по 30.01.2014р. в розмірі 17154,11 грн. Заборгованість виникла у зв'язку з недостатністю залишків коштів на рахунках відповідача по бюджетній програмі «Формування державного інтервенційного фонду Аграрним фондом, а також закупівлі матеріально-технічних ресурсів для потреб сільськогосподарських товаровиробників» в 2013р.-2014р., зокрема розрахунково-касове обслуговування розпорядників бюджетних коштів здійснюють органи казначейства України шляхом проведення платежів з реєстраційних рахунків розпорядників бюджетних коштів та рахунків одержувачів бюджетних коштів, відкритих в органах казначейства України відповідно до паспортів бюджетних програм, кошторисів, планів асигнувань або планів використання бюджетних коштів.

Відповідно ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Нормами ст. 218 Господарського кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов'язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов'язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Тобто, за приписами ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України відсутність у боржника необхідних коштів не вважається обставиною, яка є підставою для звільнення боржника від господарсько-правової відповідальності.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у рішеннях у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" від 18.10.2005р. та у справі "Бакалов проти України" від 30.11.2004р. вказав, що відсутність бюджетного фінансування (бюджетних коштів) не є виправданням бездіяльності.

Аналогічні висновки закріплені також у постанові Вищого господарського суду України № 11/466 від 27.10.2011р. та постанові Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України від 13.10.2009р.

Враховуючи зазначене, колегія суддів дійшла до висновку, що Аграрний фонд є державною спеціалізованою бюджетною установою, яка виконує свої зобов'язань за рахунок коштів державного бюджету, отже самі лише обставини, пов'язані з фінансуванням установи чи організації з Державного бюджету України та відсутністю у ньому коштів не звільняють боржника від відповідальності за несвоєчасну оплату грошового зобов'язання та не впливають на його обов'язок виконувати свої договірні зобов'язання належним чином і у виникненні заборгованості.

Відповідачем належними та допустимими доказами не спростований розмір заборгованості в оплаті послуг зі зберігання за період з 01.06.2013р. по 30.06.2013р. в розмірі 34325,09 грн. Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано та правомірно задовольнив позовні вимоги в частині примусового стягнення коштів з відповідача заборгованості у розмірі 34325,09 грн.

Судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського суу про те, що термін дії договору № 352/11 від 03.11.2011р. закінчився 31.12.2013р. та на січень 2014 року сторонами не продовжувався. Вказані обставини не заперечували представники сторін у судовому засіданні.

З огляду на це, в частині стягнення заборгованості за січень 2014 року в розмірі 17154,11 грн., місцевим господарським судом були застосовані положення ст. 22 Господарського процесуального кодексу України та відмовлено в задоволенні вимог позивача.

Проте, колегія суддів апеляційного господарського суду не може погодитись з таким висновком, з огляду на наступне.

Згідно п. 3.12 Постанови № 18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» зазначено, що під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається.

Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Разом з тим не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права. Водночас і посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені у позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. У зв'язку з цим господарський суд, з'ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Підставою позову є обставини надання послуг зі зберігання зерна на складі за період червень 2013р.-січень 2014р., а предметом - права зберігача на одержання плати за зберігання.

У зв'язку з цим посилання суду на закінчення терміна дії договору в якості підстави для відмови в судовому захисту цього права зберігача слід визнати неспроможним.

З матеріалів справи вбачається, що поклажодавець не скористався своїм правом по договору на витребування зерна, яке зберігалось на складі по закінченню терміну дії договору; на момент розгляду спору воно продовжувало зберігатись на складі, поклажодавець не відчужував зерно третій особі; зберігач продовжував належним чином виконувати свої зобов'язання із збереження на оплатній основі, що не спростовано відповідачем.

Згідно п. 3 ст. 946 Цивільного кодексу України, якщо поклажодавець після закінчення строку договору зберігання не забрав річ, він зобов'язаний внести плату за весь фактичний час її зберігання.

Отже, в силу п. 3 ст. 946 Цивільного кодексу України зберігач вправі вимагати від поклажодавця плати за весь час фактичного зберігання.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" підлягає задоволенню, а вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за січень 2014 року у розмірі 17154,11 грн. є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є, зокрема, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на встановлене, з урахуванням положень п. 4 ч. 1 ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, колегія апеляційного суду дійшла до висновку, що при прийнятті оскаржуваного рішення суд першої інстанції не застосував норми матеріального права і тому помилково відмовив у задоволенні позовну про стягнення плати за послуги зберігання, надані у січні 2014 року на суму 17154,11 грн., внаслідок чого рішення Господарського суду міста Києва від 18.01.2016р. у справі №910/28404/15 в цій частині підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення, яким позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" підлягають задоволенню в повному обсязі.

Згідно ст. 49 Господарського процесуального кодексу, стороні, на користь якої відбулося рішення, господарський суд відшкодовує мито за рахунок другої сторони.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" на рішення Господарського суду міста Києва від 18.01.2016р. у справі №910/28404/15 - задовольнити.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 18.01.2016р. у справі №910/28404/15 - скасувати частково і прийняти нове рішення.

3. Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" - задовольнити повністю.

4. Стягнути з Аграрного фонду (01001, м. Київ, вул. Б. Грінченка, буд. 1, ) на користь Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" (01033, м. Київ, вул. Саксаганського, буд. 1, ) заборгованість у розмірі 51479 (п`ятдесят одна тисяча чотириста сімдесят дев`ять) грн. 20 коп.

5. Стягнути з Аграрного фонду (01001, м. Київ, вул. Б. Грінченка, буд. 1, ) на користь Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" (01033, м. Київ, вул. Саксаганського, буд. 1, ) витрати зі сплати судового збору за подання позову у розмірі 1218 (тисяча двісті вісімнадцять) грн. 00 коп.

6. Стягнути з Аграрного фонду (01001, м. Київ, вул. Б. Грінченка, буд. 1, ) на користь Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" (01033, м. Київ, вул. Саксаганського, буд. 1, ) витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1339 (тисяча триста тридцять дев`ять) грн. 80 коп.

7. Доручити Господарському суду міста Києва видати накази.

8. Матеріали справи №910/28404/15 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя Л.В. Кропивна

Судді М.А. Руденко

Є.Ю. Пономаренко