ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

22.03.16р. Справа № 904/1104/16

За позовом Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк", м.Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Правильна компанія", м. Дніпропетровськ

про визнання кредитором та зобов'язання включити до проміжного ліквідаційного балансу кредиторських вимог

Суддя Петренко Н.Е.

секретар судового засідання Найдьонова Я.О.

Представники:

від позивача: Авер'янов С.М., представник за довіреністю № 5221 від 15.12.14р.

від відповідача: Похилько О.М., представник за довіреністю № б/ від 01.02.16р.

СУТЬ СПОРУ:

Ухвалою господарського суду від 23.02.16р. порушено провадження у справі № 904/1104/16 за позовом Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" (далі - позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Правильна компанія" (далі - відповідач) про зобов'язання визнання кредитором та зобов'язання включити до проміжного ліквідаційного балансу кредиторських вимог. Розгляд справи призначено на 22.03.16р.

22.03.16р. у судовому засіданні повноважний представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити їх у повному обсязі. Крім того, повноважний представник позивача надав для огляду суду всі оригінали первинних документів на підставі яких виник спір, а для долучення до матеріалів справи витребувані судом документи.

В свою чергу, повноважний представник відповідача заявлені позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити позивачу в їх задоволенні у повному обсязі, про що також зазначено у відзиві, який долучено до матеріалів справи.

У судовому засіданні 22.03.16р. оголошено вступну та резолютивну частини судового рішення, згідно зі ст.85 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи, подані документи, заслухавши пояснення повноважних представників сторін, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

На виконання ст. 22 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та осіб - підприємців" у бюлетені оприлюднення відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців № 325 (20) 2015 реєстраційною службою Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області оприлюднено оголошення № 3056, 3599 відповідно до яких учасниками ТОВ "Правильна компанія" прийнято рішення про ліквідацію підприємства, головою комісії з припинення ТОВ "Правильна компанія" є Чабан Ярослав Ігорович (АДРЕСА_1) та вимоги до боржника приймаються до 29.09.15р.

25.09.15р. позивач скористався своїм правом та звернувся до голови комісії з припинення ТОВ "Правильна компанія" Чабана Я.І. з відповідною заявою № 08.42-186/86-63 з кредиторськими вимогами на загальну суму 53 407 899,39 грн.

Позивач звертає увагу, що 27.01.16р. останній направив повторно до голови комісії з припинення ТОВ "Правильна компанія" Чабана Я.І. заяву № 08.42-186/96-116 з кредиторськими вимогами на загальну суму 53 407 899,39 грн.

Листом № 23 від 12.10.15р., який позивач отримав 10.02.16р. за вх. № 67/1801 після повторного звернення з заявою про надання повідомлення про розгляд вимог кредитора, голова ліквідаційної комісії Чабан Я.І. повідомив, що вимоги позивача розглянуто, та відмовлено у включенні до ліквідаційного балансу ТОВ "Правильна компанія", виходячи з того, що 21.12.14р. закінчився кінцевий термін для подання заяви про видачу виконавчого документу для примусового виконання рішення постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 21.12.11р. по справі № 1020/11.

Проте, як зазначає позивач, вказана позиція є, по-перше, хибною, оскільки рішенням для примусового виконання рішення постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 21.12.11р. по справі № 1020/11 позивач звернувся до господарського суду м. Києва та отримав наказ господарського суду м. Києва від 12.06.12р. № 5011-27/6560-2012 про стягнення з ТОВ "Правильна компанія" на користь ПАТ "Укрсоцбанк" заборгованості за договором кредиту в сумі 19 001 383,87 грн., та на підставі заяви ініціював відкриття виконавчого провадження № 37890277 з примусового виконання рішення суду, а по-друге, такою, що порушує ст.ст. 110, 111, 112 Цивільного кодексу України та Закон України "Про заставу".

Позивач зауважує, що з моменту отримання рішення третейського суду при Асоціації українських банків від 21.12.11р. по справі № 1020/11 та пред'явлення до виконання наказу господарського суду м. Києва від 12.06.12р. № 5011-27/6560-2012 розмір заборгованості змінився з підстав нарахування відсотків за несвоєчасне повернення кредитних коштів за відповідний період, що і було зроблено при зверненні з відповідними кредиторськими вимогами до відповідача.

Враховуючи вищевикладене, позивач просить суд:

- зобов'язати відповідача в особі голови комісії з припинення або ліквідатора визнати позивача кредитором ТОВ "Правильна компанія" на загальну суму коштів в розмірі 53 407 899,39 грн.;

- зобов'язати відповідача в особі голови комісії з припинення або ліквідатора включити до проміжного ліквідаційного балансу вимоги позивача у загальному розмірі 53 407 899,39 грн. у першу чергу.

Відповідач доказів належного виконання своїх зобов'язань на момент розгляду спору до господарського суду не надав. Крім того, відповідач заявлені позовні вимоги не визнав, виходячи з наступного.

Як зазначає відповідач, дійсно, позивач заявою за вих. № 08.42-186/86-63 від 25.09.15р. звертався з кредиторськими вимогами до ТОВ "Правильна компанія". У задоволенні заяви було відмовлено. Приймаючи зазначене рішення, відповідач виходив з того, що строк виконання зобов'язань за договором про надання невідновлювальної кредитної лінії № 805/6/08.1-44/9-005 від 24.09.09р. настав 23.09.11р., отже позивач дізнався що його права порушені 23.09.11р. Позивач звернувся до постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків з позовом до ТОВ "Правильна компанія", з проханням стягнути на його користь заборгованість за кредитним договором в сумі 19 001383,87 грн. та третейський збір в сумі 25 500,00 грн. Рішенням від 21.12.11р. Третейський суд задовольнив позов в повному обсязі.

Посилаючись на ст. 56 Закону України "Про Третейські суди" відповідач зазначає про те, що термін для подання заяви про видачу виконавчого документу за зазначеним рішенням закінчився 21.12.14р.

Однак, оскільки до заяви за вих. № 08.42-186/86-63 від 25.09.15р. позивач не додав доказів того, що на даний час на примусовому виконанні знаходяться документи стосовно примусового виконання рішення третейського суду від 21.12.11р., вимоги кредитора були відхилені у зв'язку із закінченням терміну давності.

Повідомлення про розгляд кредиторських вимог за вих. № 23 від 12.10.15р. було направлено на адресу позивача.

Відповідач звертає увагу суду, що позивач до заяви з кредиторськими вимогами не додав доказів того, що на даний час на примусовому виконанні знаходяться документи стосовно примусового виконання рішення третейського суду від 21.12.11р. Тобто в первинній заяві, що надавав позивач належним чином не було зазначено, що на виконання рішення третейського суду від 21.12.11р. ним було отримано наказ по справі № 5011-27/6560-2012 та не було повідомлено про наявність відкритого виконавчого провадження.

Крім того, за даними бухгалтерського обліку зазначена заборгованість не обліковується.

Відповідач зауважує, що згідно наданої позивачем інформації постанова про відкриття виконавчого провадження датована 13.05.13р. Остання дія щодо виконання була вчинена 13.03.14р., тобто більше двох років в рамках виконавчого провадження не проводилось будь-яких дій.

Враховуючи вищевикладене, відповідач вважає, що позивачем не доведено обставини, на які він посилається, тому в задоволені позовних вимог необхідно відмовити повністю.

Дослідивши наявні матеріали справи, заслухавши пояснення повноважних представників сторін, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

Стаття 129 Конституції України встановлює, що судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості - є однією із основних засад судочинства.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Відповідно до п. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Пунктом 2 ст. 16 Цивільного кодексу України передбачено, що способами захисту цивільного права та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення;7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

У відповідності до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

У відповідності з ч. 2. ст. 639 Цивільного кодексу України, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Відповідно до ст. 207 Цивільного кодексу України правочин (в тому числі договір) вважається укладеним в письмовій формі, якщо її зміст, зафіксовано в одному або кількох документах, якими обмінялися сторони. Стаття 207 Цивільного кодексу України не передбачає вичерпний перелік таких документів, тому наряду з листами та телеграмами можуть використовуватися і інші засоби зв'язку, наприклад електронний.

Частиною 1 статті 1054 Цивільного кодексу України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Як зазначено у ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За приписами ст.ст. 610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 599 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач свої зобов'язання за договором про надання невідновлювальної кредитної лінії № 805/6/08.1-44/9-005 від 24.09.09р. не виконав, а отже, заборгованість позичальника/відповідача за вказаним Договором складає 53 382 294,39 грн.

Крім того, господарський суд бере до уваги той факт, що відповідач не надав суду жодних доказів, які б спростовували суму заявленого боргу.

Отже, враховуючи вищевикладене, позичальник/відповідач визнається судом таким, що прострочив виконання зобов'язання за договором про надання невідновлювальної кредитної лінії № 805/6/08.1-44/9-005 від 24.09.09р. перед позивачем у розмірі 53 382 294,39 грн.

Відповідно до ст. 110 Цивільного кодексу України, юридична особа ліквідується, зокрема, за рішенням її учасників або органу юридичної особи, уповноваженого на це установчими документами, в тому числі у зв'язку із закінченням строку, на який було створено юридичну особу, досягненням мети, для якої її створено, а також в інших випадках, передбачених установчими документами.

Згідно зі ст. 105 Цивільного кодексу України, після внесення запису про прийняття рішення засновників (учасників) юридичної особи, суду або уповноваженого ними органу про припинення юридичної особи до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців повідомлення про внесення запису до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців щодо прийняття рішення засновників (учасників) юридичної особи, суду або уповноваженого ними органу про припинення юридичної особи публікується у спеціалізованому друкованому засобі масової інформації. Учасники юридичної особи, суд або орган, що прийняв рішення про припинення юридичної особи, відповідно до цього Кодексу призначають комісію з припинення юридичної особи (комісію з реорганізації, ліквідаційну комісію), голову комісії або ліквідатора та встановлюють порядок і строк заявлення кредиторами своїх вимог до юридичної особи, що припиняється. Строк заявлення кредиторами своїх вимог до юридичної особи, що припиняється, не може становити менше двох і більше шести місяців з дня опублікування повідомлення про рішення щодо припинення юридичної особи.

Як вже зазначалось, на виконання ст. 22 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та осіб - підприємців" у бюлетені оприлюднення відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців № 325 (20) 2015 реєстраційною службою Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області оприлюднено оголошення № 3056, 3599 відповідно до яких учасниками ТОВ "Правильна компанія" прийнято рішення про ліквідацію підприємства, головою комісії з припинення ТОВ "Правильна компанія" є Чабан Ярослав Ігорович (АДРЕСА_1) та вимоги до боржника приймаються до 29.09.15р.

Господарський суд вважає, що визначений строк для заявлення кредиторами своїх вимог не суперечить ч. 5 ст. 105 Цивільного кодексу України.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач звернувся з грошовими вимогами до відповідача у передбачені строки.

З огляду на ч. 6 ст. 105 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна вимога кредитора, зокрема, щодо сплати податків, зборів, єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, страхових коштів до Пенсійного фонду України, фондів соціального страхування, розглядається ліквідаційною комісією, після чого приймається відповідне рішення, яке надсилається кредитору не пізніше тридцяти днів з дня отримання юридичною особою, що припиняється, відповідної вимоги кредитора.

Отже, відповідач протягом 30 днів мав розглянути вимоги позивача та надіслати йому повідомлення про визнання або відмову у визнанні його вимог.

Відповідно до ч. 3 ст. 120 Цивільного кодексу України, у разі відмови ліквідаційної комісії у задоволенні вимог кредитора або ухилення від їх розгляду кредитор має право протягом місяця з дати, коли він дізнався або мав дізнатися про таку відмову звернутися до суду із позовом до ліквідаційної комісії. За рішенням суду вимоги кредитора можуть бути задоволені за рахунок майна, що залишилося після ліквідації юридичної особи.

Враховуючи викладене, беручи до уваги існування заборгованості на загальну суму 53 407899,39 грн. перед позивачем, суд приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню частково, оскільки:

По-перше, відповідач, в порушення вищенаведених норм, ніяким чином на вказану заяву (№08.42-186/86-63 від 25.09.15р.) позивача у передбачені строки не відреагував, вимоги позивача до проміжного ліквідаційного балансу не включив.

Господарський суд не бере до уваги твердження відповідача про те, що відповідь на заяву з кредиторськими вимогами була надіслана на адресу позивача 12.10.15р., оскільки відповідач не надав суду жодного належного та допустимого доказу в підтвердження зазначеного факту.

По-друге, факт існування боргу за договором про надання невідновлювальної кредитної лінії №805/6/08.1-44/9-005 від 24.09.09р. підтверджується:

- рішенням постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 21.12.11р. по справі № 1020/11 про стягнення заборгованості за договором кредиту в сумі 19 001 383,87 грн.;

- наказом господарського суду м. Києва від 12.06.12р. № 5011-27/6560-2012 про стягнення заборгованості за договором кредиту в сумі 19 001 383,87 грн.;

- виконавчим провадженням стосовно примусового виконання наказу господарського суду м.Києва від 12.06.12р. № 5011-27/6560-2012 про стягнення заборгованості за договором кредиту в сумі 19 001 383,87 грн.

По-третє, відповідач не міг не знати про існування виконавчого провадження, оскільки:

- ВДВС було описано та накладено арешт на земельну ділянку, яка належить ТОВ "Правильна компанія" на праві приватної власності, що підтверджує Акт опису й арешту майна;

- ВДВС було накладено арешт на кошти, що містяться на рахунках ТОВ "Правильна компанія", що підтверджує постанова про арешт коштів боржника;

- ВДВС було арештовано та описано рухоме майно, яке належить ТОВ "Правильна компанія", що підтверджує постанова про призначення експерта, суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні.

Господарський суд не бере до уваги зауваження відповідача стосовно того, що більше двох років в рамках виконавчого провадження не проводяться будь-які дії, оскільки це не стосується суті спору та повинно розглядалися в межах іншого судового провадження (скарга або оскарження дій ВДВС).

По-четверте, відповідно до вимог ст. 115 Господарського процесуального кодексу України рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження". Ця норма є відтворенням норми ст. 124 Конституції України, згідно з якою судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Крім того, господарський суд вважає за необхідне зазначити про те, що у рішеннях Європейського суду з прав людини від 20.07.04р. по справі "Шмалько проти України" (заява №60750/00), від 27.07.04р. по справі "Ромашов проти України" (заява №67534/01), від 19.03.97р. "Горнсбі проти Греції" зазначено, що для цілей ст. 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як невід'ємна частина "судового розгляду". У рішенні від 17.05.05р. по справі "Чіжов проти України" (заява №6962/02) Європейський суд з прав людини зазначив, що позитивним обов'язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб переконатись, що неналежне зволікання відсутнє та що система ефективна і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантії ст. 6 Конвенції.

Стаття 6 Конвенції з прав людини гарантує кожному право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і неупередженим судом. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати до суду позов з цивільно-правових питань. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін.

Аналогічна позиція міститься у постановах Вищого господарського суду України від 08.08.12р. по справі №20/188-4/384 та від 03.11.12р. по справі №4/94пд.

По-п'яте, господарський суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині віднесення загальної суми заборгованості у розмірі 53 407 899,39 грн. до першої черги, оскільки до першої черги можливо віднести лише ті вимоги, що забезпечені заставою (тобто на суму 53 382 294,39 грн.), а до загальної вказаної суми входять також сума сплаченого третейського збору по справі №1020/11 (25 500,00 грн.) та комісія за послуги розрахунково-касового обслуговування (105,00 грн.), які мають бути віднесені до четвертої черги.

Викладене є підставою для задоволення вимог частково.

Господарський суд бере до уваги п. 4 Постанови, Пленуму Вищого господарського суду України, від 21.02.13р. № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" відповідно до якого, якщо пропорції задоволення позовних вимог точно визначити неможливо (зокрема, при частковому задоволенні позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну.

На підставі викладеного та керуючись ст. 129 Конституції України, ст. ст. 1, 15, 16, 105, 110, 120, 207, 509, 525, 526, 543, 553, 599, 610, 611, 629, 639, 1048, 1049, 1054 Цивільного кодексу України, ст. ст. 4, 32-34, 43-44, 48-49, 82-84, 115-117 Господарського процесуального кодексу України, суд , -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Зобов'язати Товариство з обмеженою відповідальністю "Правильна Компанія" (49081, м.Дніпропетровськ, вул. Військова, буд. 51, ) в особі голови комісії з припинення або ліквідатора визнати Публічне акціонерне товариство "Укрсоцбанк" (03150, м. Київ, вул. Ковпака, буд. 29, ) кредитором Товариства з обмеженою відповідальністю "Правильна Компанія" на загальну суму коштів в розмірі 53 407 899,39 (п'ятдесят три мільйони чотириста сім тисяч вісімсот дев'яносто дев'ять) гривень 39 копійок.

Зобов'язати Товариство з обмеженою відповідальністю "Правильна Компанія" (49081, м.Дніпропетровськ, вул. Військова, буд. 51, ) в особі голови комісії з припинення або ліквідатора включити до проміжного ліквідаційного балансу Товариства з обмеженою відповідальністю "Правильна Компанія" вимоги Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" (03150, м. Київ, вул. Ковпака, буд. 29, ) у загальному розмірі 53407 899,39 (п'ятдесят три мільйони чотириста сім тисяч вісімсот дев'яносто дев'ять гривень) 39 копійок, з віднесенням 53 382 294,39 грн. до першої черги, а 25 605,00 грн. до четвертої черги.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Правильна Компанія" (49081, м.Дніпропетровськ, вул. Військова, буд. 51, ) на користь Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" (03150, м. Київ, вул. Ковпака, буд. 29, ) витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 378,00 грн. (одна тисяча триста сімдесят вісім грн. 00 коп.).

В решті позовних вимог - відмовити.

Накази видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання і може бути оскарженим протягом цього строку до Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено 28.03.16р.

Суддя Н.Е. Петренко