РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.03.2016Справа №910/2778/16

Господарський суд міста Києва у складі головуючої судді Чинчин О.В., при секретарі судового засідання Бігмі Я.В., розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Юридична консультаційна фірма «Дарина»

до Управління поліції охорони в Київській області

про стягнення шкоди в розмірі 62 037 грн. 31 коп.

Представники:

від Позивача: Кісельова Л.В. (представник за Довіреністю);

від Відповідача: Лабутіна О.А. (представник за Довіреністю);

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Юридична консультаційна фірма «Дарина» (надалі також - «Позивач») звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Управління поліції охорони в Київській області (надалі також - «Відповідач) про стягнення шкоди в розмірі 62 037 грн. 31 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що внаслідок дорожньо - транспортної пригоди, яка сталась 22.07.2015 року, за участю транспортного засобу «Фольксваген», державний реєстраційний номер НОМЕР_1, що належить Товариству з обмеженою відповідальністю «Юридична консультаційна фірма «Дарина», під керуванням ОСОБА_3, транспортного засобу «ГАЗ», державний реєстраційний номер НОМЕР_2, що належить Управлінню Державної служби охорони при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в Київській області, під керуванням ОСОБА_4, автомобіль «Фольксваген», державний реєстраційний номер НОМЕР_1, було пошкоджено на загальну суму 110 037 грн. 31 коп. Як зазначає Позивач, відповідальність водія транспортного засобу «ГАЗ», державний реєстраційний номер НОМЕР_2, яким скоєно ДТП, застрахована у Публічному акціонерному товаристві «Українська охоронно - страхова компанія», яка виплатила останньому в межах ліміту відповідальності та франшизи 49 000 грн. 00 коп. Таким чином, у зв'язку з тим, що вина у вчиненні ДТП працівником Відповідача встановлена у судовому порядку, який перебував у трудових відносинах з Відповідачем, останній зобов'язаний відшкодувати шкоду, завдану своїм працівником у розмірі 62 037 грн. 31 коп.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 22.02.2016 року порушено провадження у справі № 910/2778/16, судове засідання призначено на 02.03.2016 року.

02.03.2016 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшли документи на виконання вимог ухвали суду про порушення провадження по справі від 22.02.2016 року та заява, в якій зазначив, що в позовній заяві було допущено технічну помилку в найменуванні Позивача, зазначено Товариство з обмеженою відповідальністю "Дарина", а необхідно Товариство з обмеженою відповідальністю "Юридична консультаційна фірма "Дарина".

02.03.2016 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

02.03.2016 року в судове засідання з'явився представник позивача. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час і місце судового засідання був повідомлений належним чином, вимоги ухвали суду про порушення провадження по справі від 22.02.2016 року не виконав.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.03.2016 року виправлено технічну описку в найменуванні Позивача в Ухвалі Господарського суду міста Києва про порушення провадження по справі від 22.02.2016 року: "Товариства з обмеженою відповідальністю "Дарина" та викладено її у наступній редакції: "Товариства з обмеженою відповідальністю "Юридична консультаційна фірма "Дарина".

Суд на місці ухвалив - задовольнити клопотання Відповідача про відкладення розгляду справи.

Крім того, Суд, ознайомившись з матеріалами справи, з метою повного та всебічного розгляду спору, прийшов до висновку - зобов'язати Відповідача надати докази на підтвердження виплати страхового відшкодування у розмірі 62 037,31 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.03.2016 року відкладено розгляд справи на 17.03.2016 року, у зв'язку з неявкою представника відповідача в судове засідання, невиконанням вимог ухвали суду, витребуванням додаткових доказів по справі.

11.03.2016 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Моторного (транспортного) страхового бюро України надійшли документи на виконання вимог ухвали суду про порушення провадження по справі від 22.02.2016 року.

16.03.2016 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог, якою просив суд стягнути з Відповідача також 3% річних у розмірі 963 грн. 22 коп., інфляційні у розмірі 2 575 грн. 77 коп. та вартість автотоварознавчого дослідження в розмірі 800 грн. 00 коп.

16.03.2016 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача надійшов відзив на позовну заяву, яким визнав частково позовні вимоги та просив розстрочити виконання рішення суду строком на 3 місяці.

В судовому засіданні 17.03.2016 року представник Відповідача заявив клопотання про призначення у справі судової експертизи. Представник Позивача подав клопотання про долучення до матеріалів справи доказів фактичних витрат по ремонту автомобілю.

В судовому засіданні 17.03.2016 року на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 23.03.2016 року.

23.03.2016 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшли заперечення на відзив Відповідача.

В судовому засіданні 23 березня 2016 року представник Позивача підтримав вимоги та доводи позовної заяви, просив Суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, заперечив проти призначення у справі судової експертизи та розстрочення виконання рішення суду строком на 3 місяці. В судовому засіданні представник Відповідача просив суд залишити без розгляду клопотання Відповідача про призначення у справі судової експертизи, позовні вимоги визнав частково на суму в розмірі 44 222 грн. 20 коп.

Суд на місці ухвалив - залишити без розгляду клопотання Відповідача про призначення у справі судової експертизи.

Суд, розглянувши заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Юридична консультаційна фірма «Дарина» про збільшення розміру позовних вимог, зазначає наступне.

Відповідно до ч.4 ст. 22 ГПК України Позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

Суд зазначає, що передбачені частиною четвертою статті 22 ГПК права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. (п.3.10 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції")

Враховуючи вищевикладене, Суд приймає Заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Юридична консультаційна фірма «Дарина» до розгляду.

Відповідно до статті 82 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

У судовому засіданні 23 березня 2016 року, на підставі статті 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частини Рішення.

Відповідно до статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України, в судовому засіданні складено протокол.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, 22.07.2015 року по вулиці Милославській, 5 у м. Києві відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «Фольксваген», державний реєстраційний номер НОМЕР_1, що належить Товариству з обмеженою відповідальністю «Юридична консультаційна фірма «Дарина», під керуванням ОСОБА_3, та транспортного засобу «ГАЗ», державний реєстраційний номер НОМЕР_2, що належить Управлінню Державної служби охорони при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в Київській області, під керуванням ОСОБА_4.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди було пошкоджено автомобіль «Фольксваген», державний реєстраційний номер НОМЕР_1, що належить Товариству з обмеженою відповідальністю «Юридична консультаційна фірма «Дарина».

Постановою Деснянського районного суду міста Києва від 10 вересня 2015 року у справі № 754/12496/15-п ОСОБА_4, водія транспортного засобу «ГАЗ», державний реєстраційний номер НОМЕР_2, визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425 гривень.

Звітом про визначення розміру матеріального збитку №73/71.08.15 від 04.08.2015 року, складеного Товариством з обмеженою відповідальністю «Юніверсал Асістанс - Україна», встановлено, що розмір матеріального збитку транспортного засобу «Фольксваген», державний реєстраційний номер НОМЕР_1, на момент проведення дослідження, становить 110 037 грн. 31 коп.

Відповідно до інформації наданої МТСБУ на запит Суду, цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу «ГАЗ», державний реєстраційний номер НОМЕР_2, на момент настання страхової події була застрахована у АТ «Українська охоронно - страхова компанія» на підставі Полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АІ/3149102, розмір франшизи згідно з вказаним Полісом складає 1000 гривень 00 копійок.

21.08.2015 року Позивач звернувся до Публічного акціонерного товариства «Українська охоронно - страхова компанія» з заявою про виплату страхового відшкодування, у відповідь на яке останнє повідомило за вих.. №7496 від 17.11.2015 року про прийняте рішення про виплату страхового відшкодування у розмірі 49 000 грн. 00 коп., оскільки франшиза за Полісом АІ/3149102 становить 1000 грн. 00 коп.

Відповідно до рахунку - фактури Фізичної особи - підприємця ОСОБА_5 №СФ-0000010 від 23.10.2015 року, Акту здачі - прийняття робіт (надання послуг) №ОУ-0000008 від 29.10.2015 року, складеного між Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_5 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Юридична консультаційна фірма «Дарина», загальна вартість робіт (послуг) по ремонту автомобілю «Фольксваген», державний реєстраційний номер НОМЕР_1, становить 93 222 грн. 20 коп.

Вказані роботи по ремонту автомобілю «Фольксваген», державний реєстраційний номер НОМЕР_1, були сплачені Позивачем, що підтверджується платіжним дорученням №161 від 28.10.2015 року на суму 93 222 грн. 20 коп. з урахуванням заяви Позивача про виправлення помилки у призначенні платежу.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, Позивач зазначає, що у зв'язку з тим, що вина у вчиненні ДТП працівником Відповідача встановлена у судовому порядку, який перебував у трудових відносинах з Відповідачем, останній зобов'язаний відшкодувати шкоду, завдану своїм працівником у розмірі 62 037 грн. 31 коп., а також 3% річних у розмірі 963 грн. 22 коп., інфляційні у розмірі 2 575 грн. 77 коп. та вартість автотоварознавчого дослідження в розмірі 800 грн. 00 коп. з урахуванням Заяви про збільшення розміру позовних вимог від 16.03.2016 року, яка прийнята Судом до розгляду.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Суд вважає, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Юридична консультаційна фірма «Дарина» підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 22.07.2015 року по вулиці Милославській, 5 у м. Києві відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «Фольксваген», державний реєстраційний номер НОМЕР_1, що належить Товариству з обмеженою відповідальністю «Юридична консультаційна фірма «Дарина», під керуванням ОСОБА_3, та транспортного засобу «ГАЗ», державний реєстраційний номер НОМЕР_2, що належить Управлінню Державної служби охорони при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в Київській області, під керуванням ОСОБА_4.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди було пошкоджено автомобіль «Фольксваген», державний реєстраційний номер НОМЕР_1, що належить Товариству з обмеженою відповідальністю «Юридична консультаційна фірма «Дарина».

Частинами першою та другою статті 1187 Цивільного кодексу України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо - і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини 1 статті 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, а за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Отже, за змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

В пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 р. № 6 визначено, що джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену імовірність заподіяння шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність по використанню, транспортуванню, зберіганню предметів, речовин і інших об'єктів виробничого, господарського чи іншого призначення, які мають такі ж властивості. Майнова відповідальність за шкоду, заподіяну діями таких джерел, має наставати як при цілеспрямованому їх використанні, так і при мимовільному прояві їх шкідливих властивостей (наприклад, у випадку заподіяння шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено Судом, вина особи, яка керувала транспортним засобом «ГАЗ», державний реєстраційний номер НОМЕР_2, встановлена у судовому порядку Постановою Деснянського районного суду міста Києва від 10 вересня 2015 року у справі № 754/12496/15-п, якою ОСОБА_4, водія транспортного засобу «ГАЗ», державний реєстраційний номер НОМЕР_2, визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425 гривень.

Відповідно до частини 4 статті 35 Господарського процесуального кодексу України вирок суду в кримінальному провадженні або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для господарського суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою.

Відповідно до статті 1166 Цивільного кодексу України, шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до статті 1172 Цивільного кодексу України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Отже відповідальність юридичної або фізичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, знаходиться з даною організацією в трудових відносинах, і шкода, заподіяна нею у зв'язку з виконанням трудових (службових) обов'язків.

При цьому під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов'язків розуміється виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою, або спричинена необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов'язків працівника.

Згідно зі статтею 1192 Цивільного кодексу України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Отже, відповідальність за шкоду, заподіяну транспортному засобу «Фольксваген», державний реєстраційний номер НОМЕР_1, має нести Відповідач як юридична особа, з винних неправомірних дій працівника якого сталася дорожньо - транспортна пригода, внаслідок якої автомобіль Позивача зазнав технічних ушкоджень.

Суд звертає увагу, що відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу автомобіль «ГАЗ», державний реєстраційний номер НОМЕР_2, належить УДСО при ГУМВС України в Київській області. Проте, у зв'язку з ліквідацією юридичних осіб публічного права територіальних органів Міністерства внутрішніх справ України відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №834 від 13.10.2015 року, саме органи поліції охорони, утворені як територіальні органи Національної поліції, є правонаступниками Департаменту державної служби охорони при Міністерстві внутрішніх справ та відповідних державних установ Державної служби охорони при Міністерстві внутрішніх справ, що ліквідуються в установленому законодавством порядку.

Суд зазначає, що звіт про оцінку транспортного засобу є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається про можливу, але не кінцеву суму, що визначає розмір збитку. Реальним же підтвердженням виплати є саме платіжне доручення.

Судом встановлено факт сплати Позивачем за відновлювальний ремонт пошкодженого транспортного засобу «Фольксваген», державний реєстраційний номер НОМЕР_1, у розмірі 93 222 грн. 22 коп., виходячи з фактичної вартості ремонту, визначеної особою, яка здійснювала відновлювальний ремонт автомобіля.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Вищого господарського судуУкраїни від 15.01.2013 року № 5011-72/9778-2012, від 21.05.2013 року № 22-17-25-26/366-07-7922.

Таким чином, враховуючи недостатність страхової виплати для повного відшкодування Позивачу шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо - транспортної пригоди, Відповідач зобов'язаний відповідно до ст. ст. 1172, 1187, 1188, 1192, 1194 Цивільного кодексу України відшкодувати різницю між фактичним розміром шкоди (93 222 грн. 20 коп.) та страховим відшкодуванням (49 000 грн. 00 коп.), що складає 44 222 грн. 20 коп.

Отже, враховуючи вищевикладені положення норм чинного законодавства України та приймаючи до уваги те, що винний у вчиненні ДТП ОСОБА_4 перебував з Управлінням поліції охорони в Київській області у трудових відносинах, та під час ДТП виконував трудові обов'язки, що не заперечувалось представником Відповідача в судовому засіданні, Суд приходить до висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Юридична консультаційна фірма «Дарина» про стягнення шкоди є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню.

Крім того, при зверненні до Суду з урахуванням Заяви про збільшення розміру позовних вимог від 16.03.2016 року, яка прийнята Судом до розгляду, Позивач просив стягнути з Відповідача 3% річних у розмірі 963 грн. 22 коп., інфляційні у розмірі 2 575 грн. 77 коп.

Пунктом 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитору зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд зазначає, що в даному випадку цивільні права та обов'язки сторін у спірних правовідносинах виникли з позадоговірних відносин, які регулюються, зокрема, нормами права, закріпленими в главі 82 Цивільного кодексу України, що виключає застосування до спірних правовідносин норм зобов'язального права, зокрема, ст.ст. 530, 625 Цивільного кодексу України.

Крім того, обов'язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає у випадках повернення коштів особі, яка відмовилася від прийняття зобов'язання за договором (стаття 612 ЦК України), повернення сум авансу та завдатку, повернення коштів у разі припинення зобов'язання (в тому числі шляхом розірвання договору) за згодою сторін або визнання його недійсним, відшкодування збитків та шкоди, повернення безпідставно отриманих коштів (стаття 1212 ЦК України), оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав. (п. 5.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» №14 від 17.12.2013 року)

Таким чином, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Юридична консультаційна фірма «Дарина» про стягнення з Відповідача 3% річних у розмірі 963 грн. 22 коп., інфляційні у розмірі 2 575 грн. 77 коп. задоволенню не підлягають як безпідставні.

Щодо Клопотання Управління поліції охорони в Київській області про розстрочку виконання рішення суду протягом 3 місяців, яка вмотивована тим, що Відповідач знаходиться у скрутному матеріальному становищі, Суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 6 статті 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право відстрочити або розстрочити виконання рішення.

Розстрочка означає виконання рішення, частинами, встановленими господарським судом, з певним інтервалом в часі. Підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. При цьому слід мати на увазі, що згоди сторін на вжиття заходів, передбачених статтею 121 ГПК, ця стаття не вимагає, і господарський суд законодавчо не обмежений будь-якими конкретними термінами відстрочки чи розстрочки виконання рішення. Проте, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім'ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо (пункт 7.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" № 9 від 17.10.2012 р.).

Таким чином, в основу судового акту про надання розстрочки або відстрочки виконання рішення суду має бути покладений обґрунтований висновок про наявність обставин, що ускладнюють чи роблять неможливим його виконання. Тобто, суд повинен враховувати матеріальні інтереси обох сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи.

Згідно зі статтями 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Однак, Суд зазначає, що Управлінням поліції охорони в Київській області не надано суду жодних належних доказів на підтвердження його доводів для можливості розстрочення виконання рішення суду. За таких підстав, Суд приходить до висновку, що Відповідачем не доведено наявність обставин, з якими пов'язана можливість розстрочки виконання рішення. Крім того, належних та допустимих доказів того, що у разі розстрочки виконання рішення суду протягом 3 місяців заборгованість Відповідачем буде погашена суду також не надано.

Законодавець у будь-якому випадку пов'язує розстрочення виконання судового рішення у судовому порядку з об'єктивними, непереборними, іншими словами - виключними обставинами, що ускладнюють вчасне виконання судового рішення. При цьому, тяжке фінансове становище та нерентабельність господарської діяльності не є тими виключними обставинами, які дають підстави для розстрочення виконання судового рішення, якщо важке фінансове становище відповідача утворилось внаслідок його власної господарської діяльності, а не в силу якихось об'єктивних, незалежних від відповідача обставин.

Пункт 1 ст. б Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року, що, зважаючи на положення ч. 1 ст. 9 Конституції України, є частиною національного законодавства, гарантує кожному право на справедливий суд.

Згідно з ч. 1 ст. 42 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

У відповідності до ч. 1 ст. 96 Цивільного кодексу України, юридична особа відповідає за своїми зобов'язаннями усім належним їй майном.

Статтею 124 Конституції України визначено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Згідно зі ст. 4-5 Господарського процесуального кодексу України господарські суди здійснюють правосуддя шляхом прийняття обов'язкових до виконання на усій території України рішень, ухвал, постанов.

Суд також звертає увагу на те, що пунктом 9 частини 3 статті 129 Конституції України закріплено принцип обов'язковості рішень суду.

При цьому Суд зазначає, що під час розгляду заяв про розстрочку виконання судового рішення господарський суд також повинен враховувати інтереси кредитора. В судовому засіданні представник Позивача заперечив проти задоволення клопотання Управління поліції охорони в Київській області про розстрочку виконання рішення суду.

За таких підстав, Суд приходить до висновку, що клопотання Управління поліції охорони в Київській області про розстрочку виконання рішення суду протягом 3 місяців задоволенню не підлягає.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Крім того, з Відповідача підлягає стягненню підлягає вартість автотоварознавчого дослідження №73/71.08.15 від 04.08.2015 року щодо визначення вартості відновлювального ремонту автомобіля, в розмірі 800 гр . 00 коп., сплаченого Позивачем 31.07.2015 року згідно з платіжним дорученням №119, яка повинна відшкодовуватись за правилами відшкодування судових витрат, оскільки вказане дослідження проведено у чіткій відповідності до вимог чинного законодавства.

На підставі викладеного, керуючись статтями 32, 33, 43, 49, 77, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Юридична консультаційна фірма «Дарина» - задовольнити частково.

2. Стягнути з Управління поліції охорони в Київській області (01033, м.Київ, ВУЛИЦЯ ГАЙДАРА, будинок 8, ідентифікаційний код юридичної особи 40109063) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Юридична консультаційна фірма «Дарина» (04080, м.Київ, ВУЛИЦЯ ФРУНЗЕ, будинок 40, К.305, ідентифікаційний код юридичної особи 19410158) 44 222 (сорок чотири тисячі двісті двадцять дві) грн. 20 (двадцять) коп., витрати на проведення автотоварознавчого дослідження у розмірі 800 (вісімсот) грн. 00 коп., а також судовий збір у розмірі 929 (дев'ятсот двадцять дев'ять) грн. 72 (сімдесят дві) коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

5. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 25 березня 2016 року.

Суддя О.В. Чинчин