ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" березня 2016 р.Справа № 916/4561/15
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Бєляновського В.В.,

суддів: Величко Т.А.,

ОСОБА_1

при секретарі - Альошиній Г.М.

за участю представників:

від позивача: ОСОБА_2

від відповідача: ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю «Мірний»

на рішення господарського суду Одеської області

від 27 січня 2016 року

у справі № 916/4561/15

за позовом: Торгового дому «Червона калина»

до Товариства з додатковою відповідальністю «Мірний»

про стягнення 53622,50 грн.,

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2015 року Торговий дім «Червона калина» звернувся до господарського суду Одеської області з позовом (з урахуванням письмових пояснень до нього) до Товариства з додатковою відповідальністю «Мірний» (далі - ТДВ «Мірний») про стягнення 50 000 грн. основного боргу, що виник у звязку з неоплатою в повному обсязі поставленого у березні 2013 року товару згідно з договором № 19 купівлі продажу нафтопродуктів від 03.02.2011р., а також 3622,50 грн. пені за прострочення виконання грошового зобовязання. Позовні вимоги обґрунтовані посиланнями на ст. ст. 526, 549 ЦК України та ст. ст. 173, 193, 230, 231, 232, 343 ГК України.

ТДВ «Мірницй» не визнало позов посилаючись на те, що є рішення господарського суду Одеської області у справі № 916/753/15-г, який в межах своєї компетенції вже вирішив господарський спір між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав.

Рішенням господарського суду Одеської області від 27 січня 2016 року (суддя Петренко Н.Д.) позов задоволено частково з мотивів обґрунтованості позовних вимог, стягнуто з ТДВ "Мірний" на користь торгового дому "Червона калина" заборгованість у сумі 50 000 грн., пеню у сумі 3 239,73 грн., витрати по сплаті судового збору у сумі 1 209,31 грн. В решті позову відмовлено. В апеляційній скарзі «Мірний» просить зазначене рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити повністю. Апеляційна скарга обґрунтована порушенням норм матеріального і процесуального права, а саме: ст. 62 ГПК України, ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні».

Відзив на апеляційну скаргу від позивача не надходив.

Обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 03 лютого 2011 року між торговим домом "Червона калина" (продавець) та ВАТ "Мірний" (покупець), правонаступником якого є ТДВ «Мірний», було укладено договір № 19 купівлі-продажу нафтопродуктів, за умовами якого продавець зобовязався передати ПММ (Товар) у власність покупця, а покупець зобовязався прийняти Товар і оплатити його вартість на умовах цього договору.

Згідно п. 1.2. договору кількість, асортимент і ціна на Товар визначаються у видатковій накладній.

Умовами п.п. 2.1, 2.2, 3.1 даного договору сторони визначили, що продавець здійснює відпуск нафтопродуктів згідно з виписаними накладними; покупець здійснює оплату Товару згідно з виставленим рахунком шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок продавця через відділення банку у вигляді передоплати або за фактом поставки протягом 2-х банківських днів, датою поставки є дата підписання видаткової накладної; Товар постачається покупцю на умовах самовивозу при предявленні продавцем належним чином оформленої довіреності з видачею видаткової накладної, яка є додатковою угодою до даного договору.

Відповідно до п. 4.1. договору за прострочення оплати поставленого Товару покупець сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми неоплаченого Товару за кожен день прострочення оплати.

Пунктами 5.1, 5.2 договору визначено, що даний договір укладено строком на один рік і вступає в силу з моменту підписання його сторонами; договір вважається продовженим на наступні 5 років, якщо жодна із сторін не заявить про його розірвання.

В матеріалах справи не міститься доказів, які б свідчили про розірвання або визнання недійсним даного договору.

На виконання своїх зобовязань за укладеним договором, позивач 01 березня 2013 року передав у власність відповідача, а відповідач прийняв товар дизельне паливо у кількості 5280 л на загальну суму 53 328 грн., що підтверджується довіреністю № 3 від 01.03.2013р., видатковою накладною № 63 від 01.03.2013р., рахунком на оплату № 57 від 01.03.2013р. та не заперечується відповідачем.

Отже, відповідно до умов п. 2.2 договору остаточний розрахунок з позивачем за отриманий згідно з вищевказаною накладною товар відповідач повинен був здійснити не пізніше 03.03.2013 року.

Наявні у справі довіреність № 3 від 01.03.2013р. та видаткова накладна № 63 від 01.03.2013р. є належними доказами підтвердження достовірності факту передачі позивачем та приймання відповідачем визначеного товару на суму 53 328 грн.

Проте, оплата в повному обсязі отриманого товару за вищевказаною видатковою накладною у встановлений строк відповідачем проведена не була, у звязку з чим в нього утворилася прострочена заборгованість перед позивачем в сумі 50 000 грн., що підтверджується оборотно сальдовою відомістю по рахунку 361.

Відповідач вказану обставину не спростував. Жодного належного доказу, який би підтверджував належне виконання своїх зобовязань щодо оплати одержаного 01.03.2013 року за вищевказаною видатковою накладною товару відповідачем до суду не подано і таких доказів в матеріалах справи не міститься.

Претензією № 14 від 28.10..2015р. позивач повідомив відповідача про наявність простроченої заборгованості за поставлений згідно з видатковою накладною № 63 від 01.03.2013р. товар у сумі 50 000 грн., виклав вимогу в триденний строк з моменту отримання цієї претензії сплатити зазначену суму та попередив, що в разі непогашення боргу буде вимушений звернутися за захистом своїх прав до господарського суду. Доказом надходження до відповідача зазначеної претензії є поштова квитанція № 96 з описом вкладення у рекомендований лист, засвідчені відбитком печатки підприємства поштового звязку.

Проте, відповідач вказану претензію залишив без відповіді та задоволення, що і стало підставою для звернення позивача до господарського суду з даним позовом.

Колегія суддів враховує, що відповідно до ст. 11 ЦК України та ст. 174 ГК України договір є підставою для виникнення цивільних прав і обов'язків (господарських зобов'язань).

Згідно з приписами ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші), чи утриматися від виконання певних дій, а інша сторона має право вимагати виконання такого обов'язку.

Відповідно до ст. 193 ГК України та ст. 526 ЦК України, яка містить аналогічні положення, зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

За змістом ст. 193 ГК України та ст. 525 ЦК України одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Приписами ч. 1 ст. 612 цього Кодексу встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Колегія суддів зазначає, що згідно ст. 629 ЦК України, ст. 193 ГК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим кодексом, іншими законами або договором.

Статтею 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За вимогами ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідач не заперечуючи по суті і обсягу отриманого від позивача товару, не надав суду належних доказів проведення остаточного розрахунку, у звязку з чим прострочений борг відповідача перед позивачем в сумі 50 000 грн. обґрунтовано визнано судом першої інстанції таким, що підлягає стягненню.

Колегією суддів відхиляється як неспроможне твердження скаржника про наявність судового рішення зі спору між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав.

Як вбачається із змісту рішення господарського суду Одеської області від 13.08.2015р. у справі № 916/753/15-г, на яке посилається відповідач в обґрунтування своїх заперечень, предметом спору в зазначеній справі була матеріально правова вимога ТД «Червона калина» про стягнення з ТДВ «Мірний» заборгованості у сумі 370902,59 грн., що виникла у звязку з неоплатою поставленого згідно з договором купівлі продажу нафтопродуктів від 01.09.2005р. товару ПММ за видатковими накладними № 571 від 16.10.2014р. на суму 35 919 грн. 10 коп., № 365 від 31.07.2014р. на суму 78648 грн. 50 коп., № 291 від 07.07.2014р. на суму 113 050 грн., № 287 від 07.07.2014р. на суму 38 269 грн., № 316 від 14.07.2014р. на суму 119 756 грн.

Отже, предмет і підстави позову в зазначеній справі були зовсім іншими, ніж у даній справі.

За прострочення виконання грошового зобовязання позивач на підставі умов п. 4.1 договору нарахував відповідачеві 3 622,50 грн. пені.

Статтею 175 ГК України встановлено, що майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Статтею 230 ГК України визначено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Суб'єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

Згідно з ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що прострочення відповідачем виконання грошового зобовязання тягне за собою обовязок відповідача сплатити пеню на користь позивача.

Перевіривши обчислений позивачем розрахунок пені в сумі 3 622,50 грн. за період з 05.03.2013р. по 13.08.2013р. господарський суд першої інстанції правильно встановив, що при обчисленні розрахунку пені позивач припустився арифметичної помилки. Отже, за проведеними судом першої інстанції розрахунками сума згаданої пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання 50 000 грн. за кожен день прострочення виконання за вказаний період, тобто в межах встановленого ч. 6 ст. 232 ГК України строку, складає 3239,73 грн., яка підлягає стягненню з відповідача.

З урахуванням наведених правових положень та встановлених обставин даної справи, колегія суддів вважає інші доводи викладені скаржником в апеляційній скарзі необґрунтованими, оскільки вони спростовуються зібраними по справі доказами та не відповідають вимогам закону, що регулює спірні правовідносини. За таких обставин колегія суддів не знаходить законних підстав для повного чи часткового задоволення вимог апеляційної скарги.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції було повно та всебічно зясовано обставини, що мають значення для справи, надано їм належну правову оцінку та винесено рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, що дає підстави для залишення його без змін.

З огляду на приписи ст. 49 ГПК України, судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 99, 101-105 ГПК України, Одеський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Одеської області від 27 січня 2016 року у справі № 916/4561/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю «Мірний» - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя: Бєляновський В.В.

Судді: Величко Т.А.

ОСОБА_1