ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" березня 2016 р. Справа № 922/6256/15

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Істоміна О.А., суддя Барбашова С.В., суддя Пушай В.І.

при секретарі - Кохан Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1, за довіреністю №244 від 09.02.2016 року, ОСОБА_2, за довіреністю №243 від 09.02.2016 р., ОСОБА_3, паспорт МК007069 від 28.07.1995 року, наказ №01 від 21.01.15 року (директор);

відповідача - ОСОБА_4, за довіреністю №13-941/15д від 22.12.2015 року, ОСОБА_5, за довіреністю №13-890/15д від 21.12.2015 року.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківгаз Збут" (вх. № 537 Х/3-12) на рішення господарського суду Харківської області від 08 лютого 2016 року по справі № 922/6256/15

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківгаз Збут", м. Харків

до Публічного акціонерного товариства "Мегабанк", м. Харків

про внесення змін до договору ,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 08.02.2016 року по справі №922/6256/15 (суддя Добрелія Н.С.) в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю "Харківгаз Збут" звернулось до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 08.02.2016 року по справі №922/6256/15 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В апеляційній скарзі заявник посилається на те, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм чинного законодавства України і що суд першої інстанції не в повному обсязі з'ясував обставини справи, які мають значення для правильного вирішення господарського спору, неправильно та неповно дослідив докази, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи, а також на те, що суд невірно застосував норми як матеріального, так і процесуального права, що потягло за собою неправильне вирішення господарського спору та згідно статті 104 Господарського процесуального кодексу України є підставою для його скасування.

Публічного акціонерного товариства "Мегабанк" у відзиві на апеляційну скаргу зазначає, що скаржником у апеляційній скарзі не спростовано обставини, які встановлено судом першої інстанції, не доведено порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права. Просить рішення господарського суду Харківської області від 08.02.2016 року по справі №922/6256/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

В судовому засіданні 15.03.2016 року, на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України, оголошувалась перерва до 24.03.2016 року.

Колегія суддів дослідивши матеріали справи, перевіривши повноту встановлених судом першої інстанції обставин справи та докази на їх підтвердження, їх юридичну силу, розглянувши доводи апеляційної скарги, письмові докази, долучені до матеріалів справи, встановила наступне.

Як свідчать матеріали справи та підтверджено в ході апеляційного розгляду справи, 01.07.2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Харківгаз Збут" (клієнт позивач у справі) та Публічним акціонерним товариством "Мегабанк" (єдиний розрахунковий центр відповідач у справі) було укладено договір № 10/15, за умовами якого Єдиний розрахунковий центр зобовязався за завданням клієнта здійснювати операції з приймання і перерахування позивачу платежів за природний газ, а клієнт зобовязувався сплачувати комісійну винагороду за вказані послуги.

Згідно п. 2.1. договору, позивач сплачує відповідачу комісійну винагороду за приймання платежів у розмірі 1% без ПДВ від суми прийнятої для позивача.

Відповідно до п. 8.6. договір набуває чинності з дня його підписання сторонами і діє до 31 грудня 2020 року. Якщо за місяць до закінчення строку дії договору жодна із сторін не заявить про його розірвання, то строк дії договору вважається продовженим на наступний рік (12 місяців).

Розділ 7 договору передбачає порядок внесення змін та розірвання договору, який кореспондується з нормами діючого законодавства України.

30.09.2015 р. Кабінетом Міністрів України була прийнята постанова № 792 "Про забезпечення проведення розрахунків за спожитий природний газ".

Даною постановою затверджено Порядок відкриття (закриття) поточних рахунків із спеціальним режимом використання для зарахування коштів, що надходять за спожитий природний газ та Порядок проведення розрахунків за спожитий природний газ.

У пункту 9 Порядку проведення розрахунків за спожитий природний газ, Кабінетом Міністрів України було визначено, що оплата послуг щодо приймання платежів від побутових споживачів банківськими установами та підприємствами поштового звязку здійснюється газопостачальними підприємствами виключно з їх поточних рахунків, які не є поточними рахунками із спеціальним режимом використання, у розмірі, що не перевищує 0,3 відсотка загальної суми коштів, що надійшли від побутових споживачів на поточні рахунки із спеціальним режимом використання, відкриті газопостачальними підприємствами.

На виконання вимог постанови Кабінету Міністрів України № 792 від 30.09.2015 р., та керуючись п. 7.1 договору позивачем було направлено на адресу відповідача додаткову угоду до договору № 10/15 від 01.07.2015 р. про встановлення комісійної винагороди за приймання платежів у розмірі 0,3% від загальної суми коштів, що надійшли від побутових споживачів (лист № 425 від 13.10.2015 р.)

Як стверджує позивач, відповідач відмовився від внесення зазначених змін до договору та листом № 18-9671 від 02.11.2015 р. повернув додаткову угоду без підписання, з посиланням на ту обставину, що у випадку зниження комісійної винагороди до розміру, визначеного у додатковій угоді, яку пропонується укласти, витрати банку по наданню послуг системою ЄРЦ перевищуватимуть розмір отримуваної комісійної винагороди, тобто діяльність ЄРЦ буде не рентабельною, що у відповідності до вимог ЗУ "Про банки і банківську діяльність" призведе до припинення можливості надання таких послуг.

Позивач вважає, що такі дії відповідача порушують його права та звернувся до суду з даним позовом про зобов`язання відповідача внести зміни до договору № 10/15 від 01.07.2015 р. в редакції додаткової угоди №1 до договору, щодо встановлення комісійної винагороди за приймання платежів в розмірі 0,3% без ПДВ від суми прийнятої для «Клієнта» (позивача).

Колегія суддів, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному дослідженні в судовому засіданні з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв'язок, погоджується з висновками, з яких виходив місцевий господарський суд при прийнятті оскаржуваного рішення з наступних підстав.

Статтею 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Предметом спору у даній справі є вимога про спонукання внесення змін до договору №10/15 від 01.07.2015 року шляхом підписання додаткової угоди № 1 в редакції позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Судом встановлено, що договором сторонами були узгоджені всі істотні умови, зокрема, предмет договору (приймання і перерахування платежів за природний газ), вартість послуг та порядок їх оплати (розділ 2 договору), обов'язки сторін (розділи 4 договору), відповідальність сторін (розділ 5 договору), строк дії договору (порядок набрання чинності, дія та умови припинення договору - розділ 8).

Отже, в силу ст. 638 ЦК України договір є укладеним.

Відповідно до ст. 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ч. 1-4 ст. 188 ГК України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Системний аналіз положень законодавства дозволяє дійти висновку, що ч. 2 ст. 651 ЦК України визначає дві підстави для зміни або розірвання договору за рішенням суду на вимогу однієї із сторін: 1) істотне порушення договору другою стороною; 2) інші випадки, встановлені договором або законом.

Ознаками істотного порушення договору відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 651 ЦК України є те, що:

1) його наслідком має бути завдання шкоди другій стороні договору;

2) друга сторона договору має значною мірою позбавитись того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Істотне порушення договору є підставою для його зміни лише тоді, коли воно вже відбулося. Отже, визначаючи істотність порушення договору, суд має виходити з того, що як підставу для зміни договору на вимогу однієї сторони закон передбачає не тільки факт порушення умов договору другою стороною, а й обов'язково наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною.

Факт порушення договору і його істотний характер має бути доведений стороною, яка посилається на істотність порушення.

В порушення приписів ст. 33, 34 ГПК України позивачем не подано суду жодних доказів істотного порушення умов договору другою стороною та, як наслідок, завдання шкоди.

Між тим, одним із загальних принципів цивільного законодавства є принцип свободи договору, який втілюється в положеннях статей 3 та 627 ЦК України. Свобода договору включає й вільне визначення сторонами його умов, де фіксуються взаємні права та обов'язки учасників.

Цивільне законодавство базується на принципі обов'язкового виконання сторонами зобов'язань за договором. За загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частини 4 ст. 652 ЦК України, на підставі якої пред'явлено даний позов передбачає, що зміна договору у зв'язку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом.

Винятковість таких випадків зумовлена встановленою ст. ст. 525, 526, 629 ЦК України обовязковістю виконання сторонами умов договору, недопустимістю односторонньої відмови від зобовязання та зміни його умов в односторонньому порядку.

Абзацом 2 ч. 1, ч. 2 ст. 652 ЦК України встановлено, що зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов:

1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане;

2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися;

3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору;

4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Отже, зміна вважається істотною в силу ст. 652 ЦК України тоді, коли обставини змінилися кардинально, тобто настільки, що якщо б сторони могли це розумно передбачити, вони взагалі не уклали б договору або уклали б його на умовах, що істотно відрізнялися від наявних. Будь-яка особа при оцінці свого інтересу та досягнення своєї мети аналізує сукупність обставин та певних прогнозів стосовно їх розвитку. Саме для захисту такої особи та в таких випадках і діє норма, на яку посилається скаржник в апеляційній скарзі.

Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою оціночного поняття «значної міри» позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Інші підстави зміни або розірвання договору (крім істотного його порушення), можуть бути встановлені договором або законом. (Постанова Верховного Суду України від 13.03.2007 року).

При цьому, колегія суддів зазначає, що саме лише істотна зміна обставин не є підставою для зміни договору. Вимагаючи зміни договору на цій підставі, позивач, з урахуванням положень ст. 33 ГПК України щодо обов'язку доказування, повинен довести наявність одночасно усіх чотирьох умов, визначених ч. 2 ст. 652 Цивільного кодексу України.

Позивачем не надано суду достатніх доказів на підтвердження наявності одночасно всіх чотирьох умов, визначених в ч. 2 ст. 652 ЦК України, відповідно до яких укладений між сторонами договір може бути змінений за рішенням суду.

Так, обґрунтовуючи підстави для внесення змін до договору № 10/15 від 01.07.2015 р. позивач посилається на прийняту Кабінетом Міністрів України постанову № 792 від 30.09.2015 року "Про забезпечення проведення розрахунків за спожитий природний газ, яка жодним чином не підтверджує істотного порушення договору та не містить посилань, що викладене в ній обовязкове для виконання господарюючими субєктами приватного сектору економіки. Жодний пункт, вказаної позивачем постанови, не містить прямого припису про обовязковість зміни умов діючих договорів, в частині розміру плати за надані послуги, в звязку з прийняттям цієї постанови.

При укладенні договору сторони не узгодили в яких випадках може бути переглянутий розмір комісійної винагороди.

Зокрема, пункт 2.1 договору містить положення за яким, позивач сплачує відповідачеві комісійну винагороду за приймання платежів у розмірі 1% без ПДВ.

Жодних посилань на здійснення зміни умов договору в частині вартості послуг сторонами не визначено.

Враховуючи викладено, апеляційною інстанцією не встановлено наявності одночасно усіх чотирьох умов, передбачених в ч. 2 ст. 652 ЦК України та необхідної додаткової умови наявності виняткового випадку, передбаченого у ч.4 згаданої статті, за наявності яких договір може бути змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони.

У звязку з відсутністю всіх передбачених ч. 4 ст. 652 ЦК України підстав для зміни договору, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимоги позивача про спонукання відповідача до укладення договору є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

При цьому, колегія суддів зазначає, що пропонуючи нові умови щодо розміру комісійної винагороди, позивач фактично змінює ціну договору, що є фактично порушенням приписів ч.2 ст.632 ЦК України, де вказано, що зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

Відповідно до статті 180 Господарського кодексу України при укладанні господарських договорів сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити, зокрема, ціну договору.

Як свідчать матеріали справи, сторони уклали спірний договір саме на тих умовах, які вони визначили і погодили, при цьому, сторони на власний розсуд і самостійно визначили суму комісійної винагороди та порядок розрахунків при виконанні договору. Договір підписано обома сторонами та скріплено печатками товариств.

Стаття 629 ЦК України проголошує принцип обовязковості договору (pacta sunt servanda), тобто цивільне законодавство закріплює принцип непорушності досягнутих сторонами правочину домовленостей, а відтак закріплених у договорі відповідних умов. Стабільність договірних звязків, їх здатність зберігати стійкість в умовах, де змінюються умови господарювання, визнається одним з головних чинників динамічного розвитку ринкових відносин. Стійкість договірних відносин визначає стабільність цивільного обороту в цілому.

В розрізі викладеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що оскільки спірний договір сторонами не змінювався та не визнавався недійсним, а відповідно до ст. 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства, тому особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї.

Посилання позивача на Постанову Кабінету Міністрів України № 792 від 30.09.2015 року "Про забезпечення проведення розрахунків за спожитий природний газ колегія суддів вважає необґрунтованими, враховуючи наступне.

Так, пунктом 2 Постанови визначено, уповноважені Банки, які обслуговують поточні рахунки із спеціальним режимом використання постачальників природного газу, до спеціальних обовязків яких включено обовязок з постачання природного газу, та їх структурних підрозділів, а також оптових продавців, що здійснюють продаж природного газу таким постачальникам для виконання спеціальних обовязків, покладених на таких продавців, відкрите акціонерне товариство Державний ощадний банк України, публічне акціонерне товариство акціонерний банк Укргазбанк та публічне акціонерне товариство Державний експортно-імпортний банк України.

Отже, як вбачається із встановленого Постановою переліку Банків, відповідач не визначений як уповноважений банк, який обслуговує поточні рахунки із спеціальним режимом використання постачальників природного газу, у звязку з чим зміст постанови КМУ від 30.09.2015 року № 792 не є обовязковим для Публічного акціонерного товариства "Мегабанк".

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів відзначає відсутність належних доказів щодо обставин, передбачених статтею 104 Господарського процесуального кодексу України, які підтверджували б наявність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що рішення господарського суду Харківської області від 08.02.2016 року по справі №922/6256/15 прийняте при належному зясуванні обставин, що мають значення для справи та у відповідності до норм матеріального і процесуального права і відсутні підстави для його скасування, в звязку з чим, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківгаз Збут" не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись статтями 99, 101, 102, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківгаз Збут"

залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 08.02.2016 року по справі №922/6256/15 залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом 20-ти днів.

Головуючий суддя Істоміна О.А.

Суддя Барбашова С.В.

Суддя Пушай В.І.