ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 березня 2016 р. Справа № 909/109/16

Господарський суд Івано-Франківської області у складі: судді Фанди О.М., секретаря судового засідання Поліводі С.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_2 АТП-12642", вул. Річна, буд. 9, м. Снятин, Івано-Франківська область, 78300,

до відповідача: ОСОБА_2 міської ради Івано-Франківської області, вул. Шевченка, 70, м. Снятин, Івано-Франківська область, 78300,

про стягнення коштів в сумі 124 374, 00 грн., які були сплачені на підставі угод за фактичне використання землі від 17.01.2012р. та 29.10.2012р., що визнані судом недійсними з моменту їх укладення

за участю:

Від позивача: ОСОБА_3 - представник,(довіреність № 1/16 від 01.02.2016 року)

Від відповідача: ОСОБА_4 - завідуючий юридичним відділом міської ради, (довіреність № 01-21/51 від 02.02.2016 року; паспорт серія СЕ № 115196 від 11.01.2002 року)

ВСТАНОВИВ:

товариство з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_2 АТП-12642" (далі - позивач) звернулось до господарського суду Івано-Франківської області із позовом до ОСОБА_2 міської ради Івано-Франківської області (далі - відповідач) про стягнення коштів в сумі 124 374, 00 грн., які були сплачені на підставі угод за фактичне використання землі від 17.01.2012р. та 29.10.2012р., що визнані судом недійсними з моменту їх укладення.

В огрунтування позову позивач вказав , що рішенням господарського суду Івано-Франківської області у справі 909/1373/14 визнано недійсними угоди за фактичне використання землі від 17.01.12 та від 29.10.12 укладені між ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_2 АТП-12642" та ОСОБА_2 міською радою з моменту її укладення. Із посиланням на ст.216 ЦК України позивач просить застосувати наслідки недійсного правочину та повернути йому одержані відповідачем 124374 грн на виконання вищевказаних недійсних угод .На підтвердження сплати вищевказаних коштів позивачем подано коії платіжних доручень та банківськи виписки про рух коштів по рахунку.

Відповідач позов заперечив.В письмових поясненннях в обгрунтивання заперечень зазначив , що угоди за фактичне використання землі від 17.01.12 та від 29.10.12 визнано недійсними з підстав їх неукладання, оскільки не проведена державна реєстрація угод. З огляду на наведене , відповідач вважає неможливим застосування наслідків недійсності правочину , який не вчинено. Одночасно відповідачем подано заяву про застосування строку позовної давності. Із посиланням на ст.260 ЦК України відповідач вказує , що перебіг позовної давності починається від дня коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу яка його порушила . Перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня , коли почалося його виконання , в спірному випадку з 17.01.12 .Отже звернувшись до суду із позовом 05.02.2016 позивач пропустив строк позовної давності встановлений ст.257 ЦК України.

Представник позивача, в судовому засіданні 22.03.2016р., заперчив пропуск строку позовної давності та надав письмові пояснення . В обгрунтування заперечень позивач зазначив , що ч.2 ст.215 ЦК України визначає недійсність правочину, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин) .Визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до частини 3 зазначеної норми, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом , але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах , встановлених законом , такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) .В спірній ситуації угоди за фактичне використання землі є оспорюваними. Визнані судом недійсними , таким чином ,строк позовної давності починає свій перебіг з моменту набрання рішенням суду законної сили.

Заперечуючи пропуск строку позовної давності представник позивача в судовому засіданні 28.03.2016р.подав клопотання про поновлення строків позовної давності.

В судовому засіданні 22.03.2016р. оголошувалась перерва до 28.03.2016р.

Розглянувши матеріали справи , заслухавши пояснення представників сторін , дослідивши додатково подані сторонами докази та оцінивши їх в сукупності, суд встановив.

Рішенням господарського суду Івано-Франківської області від 27.01.2015р. у справі №909/1373/14 встановлено, що відповідно до ст. 24 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", органи місцевого самоврядування та їх посадові повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України.

Відповідно до ч.2 п.3 ст. 6 ЦК України, сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Укладаючи спірні угоди за фактичне використання землі від 17.01.12 та 29.10.12 сторони не дотримались визначеного законом порядку укладання договорів оренди землі, а тому вказані угоди є недійсними з моменту їх укладення.

З урахуванням ст.203,215, 236 ЦК Ураїни суд втановив , що оспорювані угоди не відповідають вимогам закону та порядку їх укладання, а тому їх слід визнати недійсними з моменту їх укладення.

Учасники судового процесу погодились із висновками суду оскільки вказане рішення суду сторонами не оскаржувалось та набрало законної сили 10.02.2015 р. , і , у відповідності до частини пятої статті 124 Конституції України, є обовязковим до виконання на всій території України.

Приписами частини третьої статті 35 ГПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю; у разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (ч.1 ст.216 ЦК України).

Відповідно до правової позиції викладеної у п.2.13 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» (із змінами та доповненнями), що вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як самостійно, так і, з урахуванням припису ч.1 статті 58 ГПК України, бути об'єднана з вимогою повернути одержане за цим правочином у натурі або про відшкодування його вартості (якщо повернення у натурі неможливе); в разі заявлення вимоги про повернення одержаного за правочином відповідач має право подати зустрічний позов (стаття 60 ГПК України) про витребування належного йому майна або відшкодування вартості останнього; якщо такий позов не подано, господарський суд з огляду на припис частини п'ятої статті 216 ЦК України та з урахуванням конкретних обставин справи може з власної ініціативи застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину також і щодо позивача.

Визнані недійсними правочини не створюють для сторін тих прав і обовязків, які вони мають встановлювати, а породжують наслідки, передбачені законом. Хоча реституція не передбачена у ст.16 ЦК України як один із способів захисту, проте положення норми ч.1 ст.216 ЦК України є імперативними і суд має забезпечити зазначені в ній правові наслідки. Реституцію цілком можна вважати окремим способом захисту цивільних прав, які порушуються у звязку з недійсністю правочину, оскільки ст.16 ЦК України не містить вичерпного переліку способів захисту цивільних прав. Реституція як спосіб захисту цивільного права (ч.1 ст.216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. З врахуванням наведеного вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

Згідно ч.1 ст.236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Щодо заперечень відповідача, то суд вважає їх безпідставними та помилковими. Адже відповідач ототожнив поняття "неукладена","оспорювана ", а в заяві про застосування строкі позовної давності ще й "нікчемна " угода. Проте , як вбачається з рішення господарського суду Івано-Франківської області від 27.01.2015р. у справі №909/1373/14 , суд втановив , з урахуванням ст.203,215, 236 ЦК Ураїни , що оспорювані угоди не відповідають вимогам закону та порядку їх укладання, а тому їх слід визнати недійсними з моменту їх укладення. Судовим рішенням не встановлена ні неукладеність , ні нікчемність угод.

З урахуванням наведеного,строк позовної давності, для заявленя вимоги про застосування наслідків недійсної угоди , починає свії перебіг з моменту набрання рішенням суду про визнання правочину недійсним законної сили. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальний строк позовної давності встановлюється у три роки. Тобто на момент звернення позивача до суду ним не пропущено строку позовної давності.

Отже, вимога Позивача про застосування наслідків недійсного правочину є правомірною, доведеною доказами і такою, що підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, судові витрати слід покласти на відповідача, стягнувши їх на користь позивача.

Керуючись ст.124 Костетуції України, ст.16,216 Цивільного кодексу України , ст.49, ст. 82 -85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

задовольнити позов ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_2 АТП-12642"до ОСОБА_2 міської ради Івано-Франківської області стягнення коштів в сумі 124 374, 00 грн., які були сплачені на підставі угод за фактичне використання землі від 17.01.2012р. та 29.10.2012р., що визнані судом недійсними з моменту їх укладення.

Стягнути з відповідача ОСОБА_2 міської ради Івано-Франківської області() на користь позивача ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_2 АТП-12642" () 124 374, 00 грн. коштів, що були сплачені на підставі угод за фактичне використання землі від 17.01.2012р. та 29.10.2012р., що визнані судом недійсними з моменту їх укладення та 1867,61нрн. витрат по сплаті судового збору.

Наказ видати позивачу піля набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 29.03.16

Суддя Фанда О. М.