ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.03.2016р. Справа№ 914/250/16

За позовом: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, с. Ременів Кам'янка-Бузького району Львівської області

до відповідача-1: Філії «Львівська ДЕД» Дочірнього підприємства «Львівський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України», м. Винники Львівської області

та до відповідача-2: Дочірнього підприємства «Львівський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України», м. Львів

про: стягнення 32 013,39 грн. заборгованості за Договором про надання послуг з перевезення № 251 від 16.10.2013 року

Суддя Кидисюк Р.А.

Секретар Зусько І.С.

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_1

від відповідача-1: не з'явився

від відповідача-2: Цимбала І.З. (довіреність від 29.01.2016 р.)

Представникам позивача та відповідача2 роз'яснено права та обов'язки, передбачені ст.ст.20, 22 ГПК України. Заяв про відвід судді не подавалось. У судовому засіданні 22.03.2016 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суть спору: Господарським судом Львівської області розглядається справа за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до відповідача-1: Філії «Львівська ДЕД» Дочірнього підприємства «Львівський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» та до відповідача-2: Дочірнього підприємства «Львівський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» про стягнення 32 013,39 грн. заборгованості за Договором про надання послуг № 251 від 16.10.2013 року.

Ухвалою суду від 01.02.2016 року позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її до судового розгляду на 16.02.2016 року, залучено до участі у справі Дочірнє підприємство «Львівський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» в якості відповідача-2. Ухвалою суду від 16.02.2016 року розгляд справи відкладено на 01.03.2016 року. Ухвалою суду від 01.03.2016 року розгляд справи відкладено на 22.03.2016 року.

Позовні вимоги обґрунтовуються невиконанням відповідачем1 умов Договору № про надання послуг з перевезення № 251 від 16.10.2013 року в частині повної оплати вартості наданих позивачем послуг, внаслідок чого у відповідача1 виникла заборгованість.

Представник позивача в судове засідання з'явився, позовні вимоги підтримав, просив позов задоволити повністю з підстав, наведених у позовній заяві.

Відповідач-1 явки повноважного представника в судове засідання не забезпечив, причин неявки не повідомив, вимог попередніх ухвал суду не виконав, проти позову у встановленому законом порядку не заперечив. 17.03.2016 року від відповідача-1 на адресу суду надійшов поштовий конверт, який містив надісланий відповідачу-1 судом поштовий конверт з копією ухвали суду від 01.03.2016 року про відкладення розгляду справи. Відтак, відповідач-1 належно повідомлений про час та місце проведення судового засідання.

Представник відповідача-2 в судове засідання з'явився, проти задоволення заперечив повністю з підстав, наведених у поданому 22.03.2016 року через канцелярію суду відзиві вх.№12065/16 на позовну заяву. Зокрема, зазначив, що сторонами в добровільному порядку погоджено порядок здійснення поставок, який передбачає обов'язкову наявність належним чином оформленої заявки Покупця, при цьому позивачем у розпорядження суду підтвердження наявності таких заявок не надано. Також, позивачем не надано доводів та не подано доказів на підтвердження юридичного факту настання та спливу строку (терміну) виконання зобов'язань по оплаті послуг за договором. З огляду на те, що позивач вважає, що у ДП «Львівський облавтодор» наявний борг у розмірі 17213,20 грн., загальний розмір відповідальності (в даному випадку 3 % річних та інфляційних втрат) з огляду на приписи п.7.3.9. Договору, не може становити більше ніж 172,13 грн. На думку відповідача-2, позивачем не доведено настання моменту повного виконання свого обов'язку, настання моменту виникнення обов'язку із оплати, відповідно обов'язок оплати у відповідача не наступив, і є лише правом замовника, а тому позовні вимоги є безпідставними, необґрунтованими, передчасними та не доведеними встановленими засобами доказування і належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача2, повно та об'єктивно дослідивши докази в їх сукупності, суд встановив наступне.

16.10.2013 року між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (Виконавець) та Філією «Львівська ДЕД» Дочірнього підприємства «Львівський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» (Замовник) укладено Договір №251 про надання послуг з перевезення (Договір), відповідно до п.1.1. якого в порядку та на умовах, визначених цим Договором, Виконавець зобов'язався за завданням Замовника надати послуги, з перевезення вантажів (послуги), а Замовник зобов'язався прийняти і оплатити такі послуги.

На виконання умов Договору позивачем були надані відповідачу послуги з перевезення вантажів на загальну суму 21713,20 грн., що підтверджується долученими до матеріалів справи Актами прийняття виконання робіт № 9 від 17.01.2014 р. на суму 10427,20 грн. та №20 від 18.02.2014 р. на суму 11286,00 грн.

Як зазначив позивач у позовній заяві, відповідач1 частково оплатив вартість наданих позивачем послуг на суму 4500,00 грн. (3500,00 грн. оплачено 17.01.2014 р., 1000,00 грн. - 18.01.2014 р.).

Відтак, заборгованість відповідача1 перед позивачем становить 17213,20 грн., що підтверджується також долученим до матеріалів справи Актом звіряння взаємних розрахунків за період: 2014-2015 р.р. станом на 01.01.2015 р., який підписаний представниками та скріплений печатками обох сторін.

Відповідно до долученого до позовної заяви розрахунку розміру позовних вимог окрім суми основного боргу в розмірі 17213,20 грн. позивач просить суд стягнути з відповідача 13581,21 грн. інфляційних нарахувань, 1046,85 грн. 3 % річних, 172,13 грн. загальної вартості порушеного зобов'язання (п.7.3.9. Договору).

Відповідач1 проти задоволення позову не заперечив, доказів погашення заборгованості не надав.

Відповідач2 проти задоволення позову заперечив повністю з підстав, наведених у поданому 22.03.2016 року через канцелярію суду відзиві вх.№12065/16 на позовну заяву.

Дослідивши представлені суду докази, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення частково, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного Кодексу, зокрема, з договорів та інших правочинів.

Згідно з ст. 175 Господарського Кодексу України майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Статтею 174 Господарського Кодексу України визначено, що господарські зобов'язання виникають, зокрема, безпосередньо з господарського договору, інших угод, передбачених законом, але таких, які йому не суперечать, а також внаслідок подій, з якими закон пов'язує настання правових наслідків у сфері господарювання.

Згідно з ст. 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Господарські зобов'язання між сторонами виникли на підставі Договору про надання послуг з перевезення № 251 від 16.10.2013 року.

Частиною 1 статті 901 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

На підтвердження належного виконання взятих на себе зобов'язань за Договором щодо надання послуг перевезення на суму 21713,20 грн. позивачем до матеріалів справи долучено підписані сторонами Акти прийняття виконання робіт № 9 від 17.01.2014 р. на суму 10427,20 грн. та №20 від 18.02.2014 р. на суму 11286,00 грн.

Так, відповідно до положень п.4.1. Договору розрахунки за надані послуги проводяться шляхом: оплати Замовником після пред'явлення Виконавцем, одержання від Виконавця рахунку на оплату послуг (рахунок) та підписання Сторонами Акту наданих послуг з відомістю ресурсів, проте в будь-якому випадку після проведення повного розрахунку на користь Замовника від замовника робіт, де надані послуги були використані на відповідні цілі.

Згідно з п.4.2. Договору сторони свідчать, що Замовник зобов'язується розрахуватись з Виконавцем за надані послуги не раніше ніж через 5 днів з моменту отримання від Виконавця документів, вказаних в п.4.1. цього Договору, проте в будь-якому випадку виключно після повного розрахунку від Замовника робіт, де наданий вид послуг був використаний.

Суд не приймає тверджень відповідача2 про те, що обов'язок оплатити надані послуги не настав, оскільки позивачем не дотримано положення п.4.1. Договору, зокрема, щодо виставлення рахунку на оплату, оскільки відповідачем1 здійснено часткову оплату наданих послуг на суму 4500,00 грн. (3500,00 грн. оплачено 17.01.2014 р., 1000,00 грн. - 18.01.2014 р.). Крім того, наявну заборгованість у розмірі 17213,20 грн. відповідач1 визнав, що підтверджується Актом звіряння взаємних розрахунків за період: 2014-2015 р.р. станом на 01.01.2015 р., який підписаний представниками та скріплений печатками обох сторін.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до статті 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд не приймає заперечень відповідача2 про те, що загальний розмір відповідальності, зокрема, 3 % річних та інфляційних нарахувань, з огляду на приписи п.7.3.9. Договору не може становити більше ніж 172,13 грн.

Так, відповідно до п.7.3.9. Договору сторони домовились та підтверджують, що загальний розмір відповідальності Замовника за цим Договором не може перевищувати 1 % від загальної вартості порушених зобов'язань Замовника.

Однак, дані положення Договору не можуть поширюватись на норми Закону щодо нарахування інфляційних втрат та 3 % річних, оскільки сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові (пункт 4.1. Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 (із змінами і доповненнями) «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань»).

З огляду на викладене, беручи до уваги заперечення відповідача2 щодо періоду нарахування інфляційних нарахувань та 3 % річних, а також враховуючи здійснений відповідачем2 у своєму відзиві на позовну заяву контр розрахунок розміру позовних вимог, суд вважає підставними та обґрунтованими вимоги позивача про стягнення з відповідача 17213,20 грн. основного боргу, 1003,11 грн. 3% річних та 10327,91 грн. інфляційних втрат.

Вимога про стягнення 172,13 грн. 1 % загальної вартості порушеного зобов'язання (п.7.3.9. Договору) не підлягає до задоволення, оскільки позивачем не заявлено вимоги про нарахування відповідачу неустойки (штрафу, пені), до якої могли б бути застосовані положення п.7.3.9. Договору щодо обмеження розміру відповідальності Замовника за цим Договором в розмірі 1 % від загальної вартості порушених зобов'язань Замовника.

Відповідно до чинного законодавства, зокрема, Цивільного та Господарського кодексів України, Законів України «Про господарські товариства», «Про акціонерні товариства», «Про банки і банківську діяльність», юридичні особи для здійснення своїх функцій мають право створювати філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами.

Коло повноважень відокремленого підрозділу юридичної особи стосовно здійснення у господарському суді повноваження сторони у справі від імені цієї особи визначається установчими документами останньої, положенням про відокремлений підрозділ, яке затверджено юридичною особою, або довіреністю, виданою нею ж у встановленому порядку керівникові цього підрозділу. При цьому слід мати на увазі, що стороною у справі є юридична особа, від імені якої діє відокремлений підрозділ, і рішення приймається саме стосовно підприємства чи організації - юридичної особи, але в особі її відокремленого підрозділу, наприклад: «Стягнути з підприємства «А» в особі його відокремленого підрозділу - філії № 1 на користь організації «Б» в особі її Н-ської філії таку-то суму» (п.1.7. Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №18 (із змінами і доповненнями) «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

З огляду на викладене, ухвалами Господарського суду Львівської області від 01.02.2016 року, від 16.02.2016 року та від 01.03.2016 року відповідача-1 та відповідача-2 зобов'язувалось надати суду докази повноважності філії бути відповідачем в суді (згідно статуту, положення тощо). Відповідач1 та відповідач2 вимог вказаних ухвал суду не виконали.

Враховуючи невиконання відповідачами1,2 вимог ухвал суду щодо надання доказів повноважності філії бути представником в суді, беручи до уваги відсутність відомостей про Філію «Львівська ДЕД» Дочірнього підприємства «Львівський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (далі - ЄДР) за запитом, здійсненим у відповідно до статті 11 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань», суд стягує спірну заборгованість з відповідача2 у повному обсязі.

Відповідно до ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

У відповідності до ст. 49 ГПК України судовий збір у розмірі 1378,00 грн. слід покласти на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на викладене, керуючись Конституцією України, Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України та ст.ст. 4, 33, 34, 35, 44, 49, 84, 85, 116 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з боржника - Дочірнього підприємства «Львівський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» (79053, місто Львів, вулиця Володимира Великого, будинок 54; ) на користь стягувача - Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1; ідентифікаційний номер НОМЕР_1) 17213,20 грн. основного боргу, 1003,11 грн. 3% річних, 10327,91 грн. інфляційних втрат та 1228,70 грн. судового збору.

3. Наказ видати згідно ст. 116 ГПК України.

4. В решті позову відмовити.

У відповідності до ч. 5 ст. 85 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 25.03.2016 р.

Суддя Кидисюк Р.А