КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" березня 2016 р. Справа№ 910/31323/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Дідиченко М.А.

Руденко М.А.

за участю представників:

від позивачів - Полонська Н.М., довіреність № 258-1 від 05.11.2015;

від відповідача - Гнатюк Л.А., довіреність № 00118/0/14-15 від 01.12.2015,

розглянувши апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Холдингова компанія "Київміськбуд" на рішення господарського суду міста Києва від 01.02.2016 у справі № 910/31323/15 (суддя Мудрий С.М.) за позовом публічного акціонерного товариства "Трест Київпідземшляхбуд-2" до публічного акціонерного товариства "Холдингова компанія "Київміськбуд" про стягнення 802 123, 22 грн.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Трест Київпідземшляхбуд-2" звернулось до господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з публічного акціонерного товариства "Холдингова компанія "Київміськбуд" 3% річних в сумі 56 086, 32 грн. та інфляційних в сумі 746 036, 90 грн. (з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог).

Рішенням господарського суду міста Києва від 01.02.2016 у справі №910/31323/15 позов задоволено повністю: вирішено стягнути з відповідача на користь позивача три відсотки річних в сумі 56 086, 32 грн. та інфляційні в сумі 746 036, 90 грн.

Суд першої інстанції при ухваленні рішення по даній справі виходив з того, що прострочення відповідачем виконання свого грошового зобов'язання з оплати коштів за мировою угодою є підставою для стягнення річних та інфляційних.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 01.02.2016 у справі № 910/31323/15 скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на те, що оскільки мирова угода не є правочином, підстави для нарахування річних та інфляційних за її невиконання відсутні.

Представник апелянта - відповідача у справі в судовому засіданні 21.03.2016 надав пояснення, якими підтримав апеляційну скаргу.

Представник позивача проти апеляційної скарги заперечив та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Державна податкова інспекція у Голосіївському районі м. Києва у березні 2009 року звернулась до суду із заявою про порушення провадження у справі про банкрутство відкритого акціонерного товариства "Трест Міськбуд-4".

Провадження за вказаною заявою порушено ухвалою господарського суду міста Києва від 06.04.2009 у справі № 50/254.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 24.01.2014 року в межах справи №50/254-43/124-46/304-2012 про банкрутство відкритого акціонерного товариства "Трест Міськбуд-4" затверджено мирову угоду, за змістом якої вимоги кредиторів четвертої черги, серед яких є вимоги публічного акціонерного товариства "Трест Київпідземшляхбуд-2" у розмірі 1 282 675,70 грн., погашаються кредитором - ПАТ "Холдингова компанія "Київміськбуд". При цьому, виплата здійснюється протягом 60-ти днів з моменту набрання законної сили ухвалою господарського суду міста Києва про затвердження.

Враховуючи невиконання ПАТ "Холдингова компанія "Київміськбуд" умов мирової угоди ПАТ "Трест Київпідземшляхбуд-2" звернулось до господарського суду міста Києва з позовом про спонукання до виконання Мирової угоди, що затверджена ухвалою господарського суду міста Києва від 24.01.2014 у справі №50/254-43/124-46/304-2012 шляхом стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 1 282 675,70 грн.

Рішенням господарського суду міста Києва від 13.05.2015 року у справі №910/7550/15-г, залишеним без змін постановами Київського апеляційного господарського суду від 07.07.2015 року та Вищого господарського суду України від 27.10.2015 року зобов'язано ПАТ "Холдингова компанія "Київміськбуд" виконати умови Мирової угоди, що затверджена ухвалою господарського суду міста Києва від 24.01.2014 у справі №50/254-43/124-46/304-2012 шляхом стягнення з ПАТ "Холдингова компанія "Київміськбуд" на користь ПАТ "Трест Київпідземшляхбуд-2" грошових коштів у розмірі 1 282 675 грн. 70 коп.

Так, вказаним рішенням встановлено, що відповідачем належним чином не виконано зобов'язання щодо перерахування на рахунок позивача коштів у відповідності до умов Мирової угоди.

При цьому, було зазначено, що шестидесятиденний строк для виконання відповідачем грошового зобов'язання за мировою угодою слід відраховувати від 22.04.2014 року (день набрання законної сили постанови Київського апеляційного господарського суду у справі №50/254-43/124-46/304-2012). Тобто, останнім днем для оплати відповідачем вказаних коштів є 23.06.2014 року.

Враховуючи те, що відповідачем було допущено прострочення виконання грошового зобов'язання за мировою угодою, затвердженою ухвалою господарського суду міста Києва від 24.01.2014 у справі №50/254-43/124-46/304-2012, позивачем за період з 24.06.2014 року (день наступний за днем коли зобов'язання мало бути виконано) по 07.12.2015 року було нараховано 3% річних в сумі 56 086, 32 грн. та інфляційні в сумі 746 036, 90 грн.

З вимогами про стягнення вказаних коштів з відповідача позивач і звернувся до суду.

Місцевий господарський суд, дійшовши висновку про обґрунтованість позовних вимог, задовольнив позов.

Колегія суддів погоджується з наведеним висновком місцевого господарського суду, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Пунктом 1 частини 2 вказаної статті визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 202 Цивільного кодексу України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст. 35 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" під мировою угодою у справі про банкрутство розуміється домовленість між боржником і кредиторами стосовно відстрочки та (або) розстрочки, а також прощення (списання) кредиторами боргів боржника, яка оформляється угодою сторін.

Отже, виходячи зі змісту вказаної статті мирова угода є цивільно-правовою угодою (правочином).

Враховуючи все вищенаведене, судова колегія погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що мирова угода за своєю правовою природою, є правочином, у розумінні ст.ст. 202, 203 Цивільного кодексу України та підставою для виникнення прав та обов'язків сторін, що її уклали, а також одночасно є і судовою процедурою у справі про банкрутство.

Вказаної позиції про те, що мирова угода одночасно є і правочином, і судовою процедурою у справі про банкрутство дотримується також і Верховний Суд України (постанова від 04.07.2006 у справі №3-2433к06) та Вищий господарський суд України (постанови від 15.01.2014 у справі №10/Б-932, від 13.08.2013 у справі № 2-3/1835-2006 (2-31/1835-06), від 28.10.2010 у справі №28/130 та від 27.01.2014 у справі № 922/3651/13).

Таким чином, доводи заявника апеляційної скарги про те, що затверджена мирова угода не є правочином, спростовуються вищевикладеним, а тому відповідно є необґрунтованими.

Як вже було зазначено, за умовами мирової угоди, затвердженої ухвалою господарського суду міста Києва від 24.01.2014 у справі №50/254-43/124-46/304-2012, відповідач зобов'язався сплатити позивачу протягом 60-ти днів з моменту набрання законної сили вказаною ухвалою суду грошові кошти в сумі 1 282 675 грн. 70 коп.

Обставини невиконання відповідачем вказаного зобов'язання у передбачені мировою угодою строки встановлені рішенням господарського суду міста Києва від 13.05.2015 року у справі №910/7550/15-г (залишеним без змін постановами Київського апеляційного господарського суду від 07.07.2015 року та Вищого господарського суду України від 27.10.2015).

Отже, в силу ст. 35 Господарського процесуального кодексу України вказані обставини є преюдиціальними та не потребують повторного доведення.

З огляду на те, що ПАТ "Холдингова компанія "Київміськбуд" у передбачений мировою угодою строк зобов'язання зі сплати позивачу коштів в сумі 1 282 675 грн. 70 коп. виконано не було, відповідач є таким, що допустив прострочення виконання вказаного грошового зобов'язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому, пунктом 7.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" передбачено, що за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

З урахуванням того, що відповідач прострочив виконання грошового зобов'язання за мировою угодою, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних в сумі 56 086, 32 грн. та інфляційних в сумі 746 036, 90 грн., розрахунок яких перевірений судом та не суперечить чинному законодавству.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду прийнято з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим, правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Оскільки, в задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на відповідача (апелянта).

Керуючись ст.ст. 32-34, 43, 49, 99, 101-103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Холдингова компанія "Київміськбуд" залишити без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 01.02.2016 у справі №910/31323/15 - без змін.

2. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на її заявника - відповідача у справі.

3. Матеріали справи №910/31323/15 повернути до господарського суду міста Києва.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановленому Господарським процесуальним кодексом України порядку та строки.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді М.А. Дідиченко

М.А. Руденко