РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.03.2016Справа №910/33071/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Київекологпроект"

до Державного підприємства Український державний проектно-технологічний науково-дослідний інститут цивільної авіації "Украеропроект"

про стягнення 196 865,27 грн.

Суддя Селівон А.М.

Представники сторін:

Від позивача: Пароход Д.М. - представник, довіреність № 1 від 04.01.16 р.;

Від відповідача: Сіромаха Д.К. - представник, дов. б/н від 26.01.16 р.

В судовому засіданні на підставі ч.2 ст.85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Київекологпроект" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства Український державний проектно-технологічний науково-дослідний інститут цивільної авіації "Украеропроект" про стягнення коштів у сумі 196 865,27 грн., а саме 100 658,88 грн. основного боргу, 26 546,30 грн. пені, 7 553,55 грн. процентів річних, 62 106,53 грн. втрат від інфляції, а також стягнення судових витрат по справі.

В обґрунтування позовних вимог позивач у позовній заяві посилається на невиконання відповідачем належним чином умов укладеного між сторонами Договору підряду на виконання вишукувальних робіт № 01/10-12 від 23.01.13 р. в частині своєчасної та повної оплати виконаних позивачем робіт, внаслідок чого утворилась заборгованість, за наявності якої останнім нараховані пеня, проценти річних та втрати від інфляції.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.01.16 р. позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі № 910/33071/15 та справу призначено до розгляду на 28.01.16 р..

В судових засіданнях з 28.01.16 р. по 18.02.16 р. та з 18.02.16 р. по 03.03.16 р. на підставі ч. 3 ст. 77 ГПК України оголошувались перерви.

У судові засідання 28.01.16 р., 18.02.16 р. та 03.3.16 р. з'явились уповноважені представники позивача та відповідача.

Судом повідомлено, що до початку судового засідання 28.01.16 р. через канцелярію господарського суду міста Києва представником позивача подані повідомлення б/н від 28.01.16 р. по справі та клопотання б/н від 28.01.16 р. про долучення документів. Вказані документи долучені судом до матеріалів справи.

Також у судовому засіданні 28.01.16. р. представником відповідача наданий відзив б/н б/д, в якому відповідач частково визнав позовні вимоги в сумі 100 658,88 грн. основного боргу та нарахованої пені в сумі 26546,30 грн., заперечуючи проти стягнення процентів річних та втрат від інфляції, вважаючи що сторони умовами п. 5.3 Договору підряду вичерпно визначили свою відповідальність та штрафні санкції. Окрім цього, відповідач в обґрунтування несплати за виконані згідно Договору роботи посилається на затримку платежів з боку замовників, які в свою чергу фінансуються державою, та просить суд обмежити загальну ціну позову сумою 127 205,18 грн., а також розстрочити виплату заборгованості на поточний 2016 рік. Відзив долучено судом до матеріалів справи.

У судовому засіданні 18.02.16 р. представником відповідача подане клопотання про долучення документів до матеріалів справи б/н від 18.02.16 р., яке судом задоволено, документи долучено до матеріалів справи.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, окрім наявних в матеріалах справи, позивачем та відповідачем на час проведення судового засідання 03.03.16 р. суду не надано.

Відповідно до 2.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.11 р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (далі - Постанова № 18) якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Судом прийнято до уваги, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника.

Враховуючи відсутність на час проведення судових засідань клопотань від представників позивача та відповідача щодо здійснення фіксації судового засідання по розгляду даної справи технічними засобами, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судовий процес відображено у протоколах судового засідання.

Перед початком розгляду справи в судових засіданнях представників сторін ознайомлено з правами та обов'язками відповідно до ст.ст. 20, 22, 60, 74 та ч. 5 ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Представники позивача та відповідача в судових засіданнях повідомили суд, що права та обов'язки сторонам зрозумілі.

Відводу судді представниками сторін не заявлено.

В судовому засіданні 03.03.16 р. представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги з підстав, викладених в позовній заяві, відповів на питання суду.

Представник відповідача в судовому засіданні 03.03.16 р. заперечив проти позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення представників позивача та відповідача, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши наданими позивачем доказами та оглянувши в судовому засіданні їх оригінали, суд

В С Т А Н О В И В:

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як свідчать матеріали справи, 23 січня 2013р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Київекологпроект» (позивач у справі, виконавець за договором) та Українським державним технологічним науково-дослідним інститутом цивільної авіації «Украеропроект» (відповідач у справі, замовник за договором) було укладено Договір підряду № 01/10-12 на виконання вишукувальних робіт (далі - Договір), за умовами якого в порядку та на умовах визначених цим Договором та чинним законодавством України замовник доручає, а виконавець бере на себе зобов'язання за плату, відповідно до умов цього Договору та за технічним завданням закріпленим, у Додатку № 1 (далі - Технічне завдання) виконати вишукувальну роботу: Реконструкція, будівництво аеродромного комплексу «Міжнародний аеропорт Одеса». Оцінка шумового забруднення. Стадія - П.

Розділами 2 - 5 Договору сторони узгодили права та обов'язки сторін, строки та порядок прийому - передачі робіт, ціну договору та порядок розрахунків, відповідальність сторін та вирішення спорів тощо.

Відповідно до розділу 7 Договору договір набуває чинності з моменту його підписання повноважними представниками сторін та скріплення їх печатками та діє до повного виконання зобов'язань за цим договором обома сторонами.

Вказаний Договір підписаний уповноваженими представниками сторін та скріплений печатками позивача та відповідача.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором підряду на проектні та пошукові роботи, який регулюється нормами §4 глави 61 Цивільного кодексу України.

За договором підряду на проведення проектних та пошукових робіт підрядник зобов'язується розробити за завданням замовника проектну або іншу технічну документацію та (або) виконати пошукові роботи, а замовник зобов'язується прийняти та оплатити їх (ст. 887 ЦК України).

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Пунктом 3 частини 1 статті 890 ЦК України, зокрема, передбачено, що підрядник зобов'язаний передати замовникові готову проектно-кошторисну документацію.

Частиною 1 ст. 843 Цивільного кодексу України визначено, що договором підряду визначається ціна роботи або способи її визначення. Ціна роботи у договорі підряду включає відшкодування витрат підрядника та плату за виконану ним роботу.

Ціна у договорі підряду може бути визначена у кошторисі. Якщо робота виконується відповідно до кошторису, складеного підрядником, кошторис набирає чинності та стає частиною договору підряду з моменту підтвердження його замовником. Кошторис на виконання робіт може бути приблизним або твердим. Кошторис є твердим, якщо інше не встановлено договором (ч.ч. 1, 2 ст. 844 Цивільного кодексу України).

Згідно п. 4.1. Договору вартість робіт визначається протоколом узгодження договірної ціни, закріпленим у Додатку №3 (далі - Протокол), та кошторисом закріпленим у Додатку №4 (далі - Кошторис), які є невід'ємними частинами цього Договору.

Так, згідно Додатку № 3 та Додатку № 4 до Договору сторонами узгоджена договірна ціна на оплату вишукувальних робіт у сумі 142 658,88 грн., в т.ч. ПДВ 23776,48 грн., та затверджений зведений кошторис на вказану суму, який складається з кошторисів №№ 1-3.

Пунктом 4.7 Договору визначена загальна вартість робіт за Договором, як складає 118 882,40 грн., крім того ПДВ (20%) - 23 776,48 грн., отже загальна вартість робіт, враховуючи ПДВ - 142 658,88 грн..

Вартість робіт, що передбачена в Протоколі, може змінюватись за погодженням сторін, про що сторони складають додаткову письмову угоду (п.4.5 Договору).

У відповідності до ч. 1 ст. 846 Цивільного кодексу України строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду.

Згідно п.п. 3.1-3.3 Договору виконавець розпочинає виконання робіт згідно з умовами зазначеними в даному Договорі з моменту підписання даного Договору сторонами та сплати Замовником авансу, у розмірі та в строки обумовлені Сторонами.

Строки виконання робіт за Договором визначені в календарному плані робіт закріпленому у Додатку № 2 до цього Договору (далі - Календарний план). Календарний план може змінюватись за взаємною згодою Сторін шляхом укладення додаткової угоди до Договору.

Датою завершення робіт Виконавцем вважається дата передачі Замовнику готової вишукувальної документації згідно з Актом виконаних робіт за Договором.

Пунктом 3.5 Договору передбачено, що всі строки виконання робіт відповідно до Календарного плану переносяться на відповідну кількість календарних днів у випадку ненадання Замовником Виконавцю технічного завдання та необхідних вихідних даних протягом 10 (десяти) календарних днів з моменту підписання даного Договору або невиконання Замовником умов п.2.4.1. даного договору.

Згідно з ч. 1 ст. 853 Цивільного кодексу України замовник зобов'язаний прийняти роботу, виконану підрядником відповідно до договору підряду, оглянути її і в разі виявлення допущених у роботі відступів від умов договору або інших недоліків негайно заявити про них підрядникові. Якщо замовник не зробить такої заяви, він втрачає право у подальшому посилатися на ці відступи від умов договору або недоліки у виконаній роботі.

Отже, відповідно до норм чинного законодавства підрядник не повинен вчиняти жодних дій щодо спонукання замовника до підписання акта виконаних робіт, а має лише констатувати факт відмови від підписання акта.

У свою чергу, обов'язок прийняти виконані роботи, а у випадку виявлення недоліків робіт негайно про них заявити (у тому числі шляхом мотивованої відмови від підписання акта виконаних робіт) законом покладений саме на замовника.

В силу ч. 4 ст. 882 Цивільного кодексу України передання робіт підрядником та прийняття їх замовником оформлюється актом, підписаним обома сторонами.

За умовами п. 3.7 Договору після закінчення виконання вишукувальних робіт Виконавець передає Замовнику вишукувальну документацію за Актом.

У разі, коли протягом 10 (десяти) календарних днів після одержання Замовником вишукувальної документації Виконавець не одержить підписаних Актів або вмотивованої відмови Замовника, вишукувальна документація вважається прийнятою, а роботи виконаними в повному обсязі на умовах передбачених цим договором (п. 3.8 Договору).

Як встановлено судом за матеріалами справи та підтверджено представником позивача в судовому засіданні, на виконання умов Договору, у відповідності до календарного плану виконання робіт та кошторисів №№ 1-3 позивач виконав вишукувальні роботи та передав, а відповідач прийняв без зауважень відповідну вишукувальну документацію:

- згідно накладної № 001 від 07.03.13 р. «Акустичні розрахунки зон придатності території до забудови на околицях КП «Міжнародний аеропорт Одеса» за акустичними умовами при прольоті літаків. Існуючий стан. Графічний матеріал.» на суму 51004,80 грн., в т.ч. ПДВ - 8500,00 грн.;

- згідно накладної № 002 від 15.03.13 р. «Акустичні розрахунки зон придатності території забудови в околицях КП «Міжнародний аеропорт Одеса» за акустичним умовами при прольоті літаків. Перспективний стан. Графічний матеріал.» на суму 51004,80 грн., в т.ч. ПДВ - 8500,00 грн.;

- згідно накладної № 003 від 25.03.13 р. «Опис акустичних розрахунків зон придатності території до забудови в околицях КП «Міжнародний аеропорт Одеса» за акустичними умовами при прольоті літаків. Висновки та рекомендації. Рекомендації по забезпеченню системи моніторингу авіаційного шуму. Загальна записка» на суму 40649,28 грн., в т.ч. ПДВ - 6774,88 грн.., що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями Актів прийому - передачі робіт № 1 від 05.04.13 р., № 2 від 10.04.13 р, № 3 від 12.04.13 р., які містять підписи уповноважених представників замовника та виконавця та відбитки печаток сторін.

Крім того, суд звертає увагу, що виконані позивачем роботи та їх вартість, які оформлені Актами прийому - передачі робіт №№ 1-3 за Договором були погоджені сторонами у кошторисах №№ 1-3 та зведеному кошторисі до Договору, тобто не виходять за межі затвердженого зведеного кошторису (договірної ціни).

Факт виконання робіт за вказаними Актами прийому - передачі робіт №№ 1-3 згідно умов Договору відповідачем не заперечувався.

Доказів пред'явлення відповідачем претензій щодо якості, обсягів та термінів виконання робіт та/або доказів опротестування наданих позивачем Актів прийому - передачі робіт №№ 1 - 3, а також складання дефектних актів відповідно до умов п.3.9 Договору матеріали справи не містять.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем виконано прийняті на себе зобов'язання з виконання вишукувальних робіт, обумовлених Договором, в обсягах, зазначених в Актах, а відповідачем, у свою чергу, прийнято виконання цих робіт за вказаними Актами без будь - яких зауважень, що позбавляє останнього права посилання на невідповідність актів умовам Договору та виявлені недоліки, як на умову звільнення від оплати виконаних робіт.

Пунктом 1 частини 1 статті 889 Цивільного кодексу України визначено, що замовник зобов'язаний, якщо інше не встановлено договором підряду на проведення проектних та пошукових робіт, зокрема, сплатити підрядникові встановлену ціну після завершення усіх робіт чи сплатити її частинами після завершення окремих етапів робіт або в іншому порядку, встановленому договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 854 Цивільного кодексу України якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов'язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково.

Підставою для розрахунків Замовника з Виконавцем за виконану роботу є підписаний та скріпленій печатками Сторін Акт (п. 4.2 Договору).

Відповідно до п. 4.6 Договору після завершення робіт у повному обсязі та передачі готової документації Замовнику в повному обсязі, яка повинна повністю відповідати вимогам, що ставляться до такого виду робіт відповідно до чинного законодавства України та цього Договору, Замовник, не пізніше 5 (п'яти) календарних днів з дня підписання Акту, виконує розрахунок з Виконавцем за Договором в повному обсязі.

Розрахунки проводяться у безготівковому вигляді за формою платіжного доручення (п.4.10 Договору).

Отже, відповідно до вимог закону та умов Договору позивач зобов'язаний виконати належним чином обумовлені договором роботи та передати їх результати відповідачу, після чого він отримує право вимоги від останнього оплати виконаних робіт в строки та в розмірі, встановлені Договором.

За таких обставин, суд доходить висновку, що вказані Акти прийому - передачі робіт за Договором є підставою для оплати вартості виконаних позивачем та прийнятих відповідачем вишукувальних робіт, обумовлених Договором.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ч.1, 2 ст. 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

При цьому за твердженнями позивача, в порушення умов Договору Український державний проектно-технологічний науково-дослідний інститут цивільної авіації "Украеропроект" своє грошове зобов'язання в частині повної та своєчасної оплати вартості виконаних позивачем вишукувальних робіт належним чином не виконав, здійснивши тільки часткову оплату заборгованості в сумі 42000,00 грн., що підтверджується копіями виписок банку за 30.04.13 р. про сплату 22000,00 грн. та за 22.05.13 р. про сплату 20 000,00 грн..

Отже, на дату звернення з позовною завою до суду розмір заборгованості відповідача з оплати виконаних позивачем вишукувальних робіт складав 100 658,88 грн..

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

В силу ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог цього Кодексу, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

В зв'язку з невиконанням відповідачем своїх зобов'язань з повної оплати виконаних вишукувальних робіт за Договором позивачем була направлені на адресу відповідача лист № 1/11 від 15.11.13 р. з нагадуванням щодо необхідності здійснення оплати, у відповідь на який відповідач листом № 01.15-392 від 05.12.13 р. визнав наявність заборгованості та запевнив позивача у вжитті заходів щодо погашення існуючої заборгованості, а також претензія № 1/09 від 19.09.14 р. про сплату заборгованості в сумі 100658,88 грн..

Проте, доказів задоволення відповідачем претензії позивача та оплати вартості прийнятих робіт або надання обґрунтованої відповіді на претензію станом на час звернення з позовом до суду матеріали справи не містять.

Таким чином, як вбачається із матеріалів справи, підтверджено представником позивача в судовому засіданні та відповідачем не спростовано, свої зобов'язання щодо сплати позивачу грошових коштів в сумі 100658,88 грн. у встановлений строк, всупереч вимогам цивільного та господарського законодавства та умовам Договору, відповідач не виконав, в результаті чого у відповідача станом на час звернення до суду утворилась заборгованість перед позивачем у заявленому вище розмірі, яку позивач просив стягнути в позовній заяві.

Водночас, як свідчать матеріали справи, в процесі розгляду даної справи відповідачем було надано суду копію виписки банку по рахунку позивача за 15.02.16 р., відповідно до якої після порушення провадження у справі відповідачем 15.02.16 р. додатково було сплачено 3000,00 грн. в рахунок оплати наявної заборгованості за виконані вишукувальні роботи згідно Договору № 01/10-12 від 23.01.13 р., та які не були враховані позивачем при здійсненні розрахунку розміру заборгованості відповідача за Договором.

Таким чином, враховуючи проведені відповідачем додаткові розрахунки за Договором, залишок несплаченої відповідачем заборгованості за виконані роботи становить 97658,88 грн..

У відповідності до приписів п. 4.4 постанови № 18 господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору (пункт 1-1 частини першої статті 80 ГПК), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Припинення провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не припинення провадження у справі.

Пунктом 1-1 частини 1 статті 80 ГПК України встановлено, що господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

За таких обставин, беручи до уваги наведені нормативні приписи, а також строки (дати) та розміри проведеного відповідачем часткового розрахунку за Договором, суд дійшов висновку про припинення провадження у справі в частині стягнення 3000,00 грн. основної заборгованості на підставі п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України, оскільки спір у вказаній частині припинив існування в процесі розгляду справи.

У відповідності до ст. 124, п. п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України покладено на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства. При цьому відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження відсутності боргу, письмових пояснень щодо неможливості надання таких доказів, або ж фактів, що заперечують викладені позивачем позовні вимоги.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Доказів визнання недійсним чи розірвання Договору підряду № 01/10-12 на виконання вишукувальних робіт від 23.01.13 р. або його окремих положень суду не надано.

Будь-які заперечення щодо порядку та умов укладення спірного Договору на час його підписання або під час виконання з боку сторін відсутні.

Згідно ч.ч. 1, 5 ст. 78 ГПК України визнання позову відповідачем викладається у адресованій суду письмовій заяві, що долучається до справи.

У разі визнання відповідачем позову суд приймає рішення про задоволення позову за умови, що дії відповідача не суперечать законодавству або не порушують прав і охоронюваних законом інтересів інших осіб.

При цьому в поданому відзиві б/н б/д на позовну заяву відповідач визнав основний борг за виконані вишукувальні роботи в сумі 100658,88 грн. та нараховану позивачем на підставі п.5.3 Договору пеню в сумі 26546,30 грн..

Заперечень відповідача щодо застосованого позивачем порядку та строків оплати за Договором, а також визначеної на підставі актів прийому - передачі робіт та заявленої до стягнення суми основного боргу матеріали справи не містять.

Додатково наявність заборгованості відповідача в сумі 100658,88 грн. за виконані позивачем роботи підтверджується підписаним обома сторонами актом звірки між ТОВ «Київекологпроект» та УДПТ НДІ ЦА «Украеропроект» за період з 01.01.13 р. по 01.09.14 р., копія якого наявна в матеріалах справи.

Враховуючи вищевикладене, виходячи з того, що позов доведений позивачем, факт невиконання відповідачем зобов'язань в сумі 97658,88 грн. підтверджується матеріалами справи, розмір заборгованості відповідає фактичним обставинам та на момент прийняття рішення доказів погашення заборгованості у вказаній сумі відповідач суду не представив, як і доказів, що спростовують вищевикладені обставини, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача 97658,88 грн. заборгованості за виконані згідно Договору вишукувальні роботи підлягають задоволенню в повному обсязі.

Стосовно заперечень відповідача проти позовних вимог з підстав затримки платежів з боку замовників, які переважно є бюджетними підприємствами державної та комунальної форми власності, та, в свою чергу, як і відповідач, фінансуються, державою, внаслідок чого у відповідача відсутні кошти для сплати наявної заборгованості за господарськими договорами, серед яких і спірний Договір, суд зазначає, що майново-господарські зобов`язання між суб`єктами господарювання виникають на підставі договорів (ст.179 ЦК України) і сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору (ст. 627 ЦК України).

Бюджетні установи та державні підприємства для свого нормального функціонування і здійснення передбаченої установчими документами діяльності, укладають договори, оплата за якими здійснюється за рахунок бюджетних коштів.

При цьому, незважаючи на залучення до відносин між бюджетними установами (державними підприємствами) бюджетних коштів, зазначені відносини є не бюджетними, а господарсько-правовими.

Статтею 1 Цивільного кодексу України визначено, що однією із ознак майнових відносин є юридична рівність їх учасників, отже для таких господарсько-правових відносин характерна юридична рівність сторін, в тому числі й державних підприємств, організацій та установ, заснованих на державній власності.

Згідно частини першої ст. 96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями.

Частина 2 ст. 218 Господарського кодексу України та ст. 617 Цивільного кодексу України прямо передбачають, що відсутність у боржника необхідних коштів, а також порушення зобов'язань контрагентами правопорушника не вважаються обставинами, які є підставою для звільнення боржника від господарсько-правової відповідальності.

Суд зазначає, що ні Господарський кодекс України, ні Цивільний кодекс України при визначенні відповідальності за укладеним договором не виділяють в окрему категорію осіб "державні підприємства" і не встановлюють окремі правила для них. Тобто, бюджетна установа/державне підприємство, як отримувач і розпорядник бюджетних коштів, не має будь-яких привілей чи пільг у рамках виконання своїх зобов'язань за такими договорами.

Тому самі лише обставини, пов'язані з фінансуванням установи, підприємства чи організації з Державного бюджету України та відсутністю у ньому коштів, не виправдовують бездіяльність замовника та не заперечують обов'язку такого підприємства, який виступає стороною зобов'язального правовідношення, від його виконання належним чином.

При цьому, суд звертає увагу сторін на те, що Європейським судом з прав людини у рішеннях у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" (від 18.10.05) та у справі "Бакалов проти України" (від 30.11.04) зазначено, що відсутність бюджетного фінансування (бюджетних коштів) не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання.

Аналогічна позиція викладена в Постановах Верховного Суду України від 15 травня 2012 р. у справі № 3-28гс12, від 13.10.09 р. (судової палати в адміністративних справах), від 15.05.12 р. у справі № 11/446 (судової палати у господарських справах).

Таким чином, відсутність бюджетного фінансування за відсутності вини відповідача не звільняє останнього від виконання взятого на себе договірного зобов'язання щодо перерахування оплати за виконані вишукувальні роботи.

Окрім того, відповідно до ч. 4 ст. 48 Бюджетного кодексу України, згідно якої зобов'язання, взяті учасником бюджетного процесу без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом та законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет), не вважаються бюджетними зобов'язаннями (крім витрат, що здійснюються відповідно до частини шостої цієї статті) і не підлягають оплаті за рахунок бюджетних коштів, взяття таких зобов'язань є порушенням бюджетного законодавства, витрати бюджету на покриття таких зобов'язань не здійснюються, оскільки між сторонами у справі виникли майнові відносини, які засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (ч. 1 ст. 1 Цивільного кодексу України), що регулюються актами цивільного законодавства України.

Зважаючи на те, що Бюджетним кодексом України регулюються відносини, що виникають у процесі складання, розгляду, затвердження, виконання бюджетів, звітування про їх виконання та контролю за дотриманням бюджетного законодавства і питання відповідальності за порушення бюджетного законодавства, а також визначаються правові засади утворення та погашення державного і місцевого боргу (ст. 1 Бюджетного кодексу України), за висновками суду у зв'язку з цим застосування бюджетного законодавства до відносин юридично рівних учасників є неприпустимим. А тому відсутність у відповідача необхідних бюджетних коштів або взяття ним зобов'язань без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом чи законом про Державний бюджет України, не звільняє цього суб'єкта від обов'язку виконати зобов'язання за договором, яке не припинилось відповідно до приписів глави 50 Цивільного кодексу України.

Окрім цього суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Згідно з частиною другою статті 9 названого Кодексу законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання. Відповідні особливості щодо наслідків порушення грошових зобов'язань у зазначеній сфері визначено статтями 229-232, 234, 343 Господарського кодексу України та нормами Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань".

З урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Так, виходячи з положень ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно п.1 ст. 546, ст. 547 Цивільного кодексу виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (ч.1 ст. 548 Цивільного кодексу).

У відповідності до ст. 549 Цивільного кодексу неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного або неналежно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п. 5.3 Договору у випадку порушення Замовником п 4.6. та/або п. 4.7. даного Договору останній сплачує на користь Виконавця пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочки, від вартості вишукувальних робіт відповідно до Протоколу та Календарного плану.

Також відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи вищевикладене та у зв'язку з простроченням відповідачем виконання зобов'язання щодо оплати виконаних вишукувальних робіт у строк, визначений умовами Договору, позивачем нараховано та пред'явлено до стягнення 26546,30 грн. пені за період з 01.06.15 р. по 01.12.15 р., 7553,55 грн. процентів річних за період з 01.06.13 р. по 01.12.15 р. та 62106,53 грн. втрат від інфляції за період червень 2013 р. - жовтень 2015 р., які останній просив стягнути з відповідача відповідно до наданих розрахунків.

Згідно п. 1.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.13 р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" (далі - Постанова № 14) з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з'ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов'язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов'язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

В свою чергу, контррозрахунку заявлених до стягнення позовних вимог відповідачем суду не подано.

При цьому суд зазначає, що згідно ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Як зазначено в пункті 2.5 Постанови № 14 щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Отже, за висновками суду, положення п. 5.3 Договору щодо нарахування пені за кожен день прострочення від вартості вишукувальних робіт не дає іншого (більшого або меншого) визначення тривалості періоду нарахування пені, ніж передбачений положеннями ст. 232 Господарського кодексу України та Постановою №14, а тому нарахування пені за Договором повинно здійснюватись виключно у визначеному господарським законодавством загальному порядку.

Як встановлено судом за матеріалами справи, позивачем всупереч вказаними приписам законодавства здійснено нарахування пені за період з 01.06.15 р. по 01.12.15 р., в той час як акти прийому - передачі робіт, дата підписання яких повинна враховуватись при визначенні граничного строку оплати виконаних вишукувальних робіт, підписані сторонами 05.04.13 р., 10.04.13 р. та 12.04.13 р. відповідно.

З огляду на вищевикладене, оскільки прострочення виконання зобов'язання, як і початок періоду можливого нарахування за актами мав місце з 11.04.13 р., 16.04.13 р. та 18.04.13 р. відповідно, а в даному позові позивачем нараховано та заявлено до стягнення з відповідача пеню за період, починаючи з 01.06.15 р. по 01.12.15 р., тобто за межами передбаченого ч. 6 ст. 232 ГК України періоду, позовні вимоги в частині стягнення пені в сумі 26546,30 грн. задоволенню не підлягають.

Стосовно заперечень відповідача проти позовних вимог в частині процентів річних та втрат від інфляції з посиланням на вичерпний перелік відповідальності та штрафних санкцій, передбачений сторонами умовами розділу 5 Договору суд зазначає, що як вбачається з аналізу ст.ст. 519, 612, 625 Цивільного кодексу України право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних, які не є штрафними санкціями, входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту його майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд України в постановах від 23.01.12 р. у справі №37/64, від 01.10.14 р. у справі №6-113цс14, від 04.07.2011 у справі № 3-65гс11.

При цьому зазначене кореспондується з роз'ясненнями, викладеними в п.п. 3.1, 4.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17.12.2013 № 14.

З наведених норм права та правових положень вбачається, що правова природа суми збільшення боргу боржника на встановлений індекс інфляції та 3% річних полягає у відшкодуванні кредитору понесених ним втрат від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів під час прострочення боржника та отриманні кредитором компенсації (плати) за користування боржником належними кредитору коштами.

Враховуючи викладене, оскільки зобов'язання божника зі сплати кредитору суми боргу, збільшеної на встановлений індекс інфляції та трьох процентів річних є збільшенням розміру грошового зобов'язання боржника, пов'язаним з його простроченням, та не є санкціями, отже, зважаючи на відсутність підстав віднесення нарахованих на підставі ст. 625 ЦК України процентів річних та втрат від інфляції до штрафних санкцій в контексті умов розділу 5 Договору, суд доходить висновку про правомірність здійснення позивачем нарахування процентів річних та втрат від інфляції за порушення відповідачем зобов'язання з оплати виконаних вишукувальних робіт.

Згідно пунктом 3 Постанови №14 інфляційні нарахування на суму боргу здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Відповідно до пункту 1.9. Постанови №14 день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

Згідно листа Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97 р. при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць; тому умовно слід вважати, що сума, яка внесена за період з 01 по 15 число відповідного місяця, наприклад травня, індексується за період з урахуванням травня, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця - червня.

За результатами здійсненої за допомогою інформаційно-правової системи «ЛІГА: Закон» перевірки нарахування позивачем заявлених до стягнення процентів річних та втрат від інфляції судом встановлено, розмір процентів річних та втрат від інфляції, перерахований судом у відповідності до умов Договору та приписів чинного законодавства в межах визначеного позивачем періоду, становить 7561,83 грн. процентів річних та 75233,44 грн. інфляційних нарахувань, що є більшим, ніж заявлено позивачем. Проте, виходячи з того, що збільшення розміру позовних вимог є правом позивача, передбаченим ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, яким позивач не скористався, суд не вправі самостійно збільшувати розмір позовних вимог, зокрема, в частині процентів річних та втрат від інфляції, тому позовні вимоги в частині стягнення процентів річних та втрат від інфляції за несвоєчасну оплату виконаних вишукувальних робіт підлягають задоволенню в сумах, нарахованих позивачем, а саме 7553,55 грн. процентів річних та 62106,53 грн. втрат від інфляції.

Окрім того, стосовного заявленого відповідачем у поданому відзиві на позовну заяву клопотанні про розстрочення заборгованості перед ТОВ «Київекологпроект» на поточний 2016 р. суд зазначає, що відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право відстрочити або розстрочити виконання рішення.

Згідно ч. 1 ст. 121 Господарського процесуального кодексу України при наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, за заявою сторони, державного виконавця, прокурора чи його заступника або за своєю ініціативою господарський суд, який видав виконавчий документ, у десятиденний строк розглядає це питання у судовому засіданні з викликом сторін, прокурора і у виняткових випадках, залежно від обставин справи, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, ухвали, постанови, змінити спосіб та порядок їх виконання.

Вказаними нормами визначено процесуальну можливість вирішення питань, пов'язаних з проблемами, що виникають під час виконання рішення господарського суду. У процесі виконання рішення ймовірне виникнення обставин, що ускладнюють виконання чи роблять його неможливим.

Господарським процесуальним кодексом України не визначено переліку обставин, які свідчать про неможливість виконання рішення чи ускладнення його виконання, у зв'язку з чим суд оцінює докази, що підтверджують зазначені обставини, за правилами статті 43 вказаного Кодексу, і за наявності обставин, які ускладнюють виконання рішення чи унеможливлюють його, господарський суд має право, зокрема, розстрочити виконання рішення, ухвали, постанови.

Відстрочка або розстрочка виконання рішення, ухвали, постанови, зміна способу та порядку їх виконання допускаються у виняткових випадках і залежно від обставин справи.

До заяви мають бути додані докази, які підтверджують обставини, викладені в заяві щодо неможливості чи утруднення виконання рішення.

Згідно п. 7.1.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 9 від 17.10.2012 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" (далі - Постанова № 9) розстрочка означає виконання рішення частками, встановленими господарським судом, з певним інтервалом у часі. Строки виконання кожної частки також повинні визначатись господарським судом. При цьому слід мати на увазі, що розстрочка можлива при виконанні рішення, яке стосується предметів, що діляться (гроші, майно, не визначене індивідуальними ознаками; декілька індивідуально визначених речей тощо).

Як зазначено в пункті 7.2 постанови № 9 підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом.

Вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім'ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Окрім того, господарський суд повинен врахувати можливі негативні наслідки для боржника при виконанні рішення у встановлений строк чи попередньо встановленим способом, але перш за все повинен врахувати такі ж наслідки і для стягувача при затримці виконання рішення, зокрема, можливі втрати стягувача внаслідок впливу інфляційних процесів в державі.

Особа, яка подала заяву про розстрочку або відстрочку виконання рішення, повинна довести наявність обставин, що ускладнюють або роблять неможливим виконання рішення господарського суду у даній справі, тобто тягар доказування покладається саме на особу, яка подала заяву про розстрочку виконання рішення. Доказування повинно здійснюватися за загальними правилами відповідно до статей 32, 33 Господарського процесуального кодексу України.

Так, за змістом статті 32 Господарського процесуального кодексу України наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору встановлюються на підставі доказів - фактичних даних.

Частиною 1 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Суд при прийнятті рішення враховує, що одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

Судом встановлено згідно матеріалів справи, що боржником не надано до відзиву на позовну заяву (клопотання про розстрочення рішення) доказів, які беззаперечно підтверджують наявність обставин, які ускладнюють або роблять неможливим виконання рішення господарського суду у даній справі.

Суд зазначає, що надані відповідачем довідки про наявність заборгованості інституту по заробітній платі та видаткам, а також наявність непогашеної заборгованості за судовими рішеннями не можуть бути прийняті судом як належні докази, що підтверджують наявність достатніх для розстрочення виконання рішення виняткових обставин.

При цьому, згідно приписів ст. 115 Господарського процесуального кодексу України рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили є обов'язковими на всій території України і виконуються в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження». Отже, виконання рішення суду не повинно ставитись в залежність від неспроможності відповідача (боржника) досягти певних економічних результатів своєї господарської діяльності внаслідок впливу будь - яких зовнішніх або внутрішніх чинників.

Крім того, посилання боржника на скрутне фінансове становище, не може бути винятковою обставиною в розумінні ст. 121 Господарського процесуального кодексу України, яка б свідчила про неможливість виконання рішення в силу якихось об'єктивних обставин, які б унеможливили б виконання рішення суду у встановлений судом спосіб по справі № 910/33071/15 та за наявності якої можливе надання розстрочки виконання рішення.

Таким чином, оскільки відповідачем до клопотання про розстрочку виконання рішення не надано належних доказів на підтвердження наявності обставин, що можуть ускладнити виконання рішення у справі № 910/33071/15 або роблять його виконання неможливим, а також, враховуючи, матеріальні інтереси обох сторін та їх фінансовий стан, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення клопотання про розстрочення виконання даного рішення відсутні.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.12 р. "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Враховуючи вищевикладене, виходячи з того, що позов частково доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем не спростований, суд доходить висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Оскільки спір виник у зв'язку з неправомірними діями відповідача, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 124, 129 Конституції України, ст. ст. 4-2, 4-3, 33, 43, 44, 49, 78, п. 1-1 ч. 1 ст. 80, 82-85, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Провадження у справі в частині стягнення 3000,00 грн. основного боргу припинити.

2. Позов задовольнити частково.

3. Стягнути з Українського державного проектно-технологічного науково-дослідного інституту цивільної авіації "Украеропроект" (01135, м. Київ, пр-т Перемоги, 14, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Київекологпроект" (01034, м. Київ, вул. Прорізна, 13, кв. 31 (адреса для листування: 08600, Київська область, м. Васильків, а/с 223) ) 97658,88 грн. (дев'яносто сім тисяч шістсот п'ятдесят вісім гривень вісімдесят вісім копійок) основного боргу, 7553,55 грн. (сім тисяч п'ятсот п'ятдесят три гривні п'ятдесят п'ять копійок) процентів річних, 62106,53 грн. (шістдесят дві тисячі сто шість гривень п'ятдесят три копійки) інфляційних нарахувань та 2554,79 грн. (дві тисячі п'ятсот п'ятдесят чотири гривні сімдесят дев'ять копійок) судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

4. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Повний текст рішення складено та підписано 23 березня 2016 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання протягом 10 днів з дня складання та підписання повного тексту рішення апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Суддя А.М. Селівон