ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.03.2016 року Справа № 904/10294/15

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сизько І.А. (доповідач),

суддів: Пруднікова В.В., Широбокової Л.П.,

при секретарі судового засідання: Мацекос І.М.,

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1, довіреність №б/н від 21.12.2015р.,

від відповідача: ОСОБА_2, довіреність №б/н від 17.11.2015р., ОСОБА_3 директор, наказ №3/ЗМТК від 27.03.2012р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "НІКОПОЛЬСЬКИЙ ЛИВАРНО- МЕХАНІЧНИЙ ЗАВОД" на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 11.02.2016р. по справі №904/10294/15

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "НІКОПОЛЬСЬКИЙ ЛИВАРНО- МЕХАНІЧНИЙ ЗАВОД", м. Нікополь, Дніпропетровська область

до товариства з обмеженою відповідальністю "ЗАЛІЗНИЧМАШТЕХКОМПЛЕКТ-УКРАЇНА", м. Дніпродзержинськ, Дніпропетровська область

про визнання недійсним договору поставки №0103/15 від 01.03.2015р.

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2015 року товариство з обмеженою відповідальністю "НІКОПОЛЬСЬКИЙ ЛИВАРНО-МЕХАНІЧНИЙ ЗАВОД" (далі ТОВ "НІКОПОЛЬСЬКИЙ ЛИВАРНО-МЕХАНІЧНИЙ ЗАВОД") звернулось до господарського суду Дніпропетровської області з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "ЗАЛІЗНИЧМАШТЕХКОМПЛЕКТ-УКРАЇНА" (далі ТОВ "ЗАЛІЗНИЧМАШТЕХКОМПЛЕКТ-УКРАЇНА") про визнання недійсним договору поставки №0103/15 від 01.03.2015р., укладеного між сторонами.

14.01.2016р. позивач надав господарському суду заяву №б/н від 13.01.2016р. про зміну підстав позову, що відповідно до ст. 22 Господарського процесуального кодексу України прийнята судом до розгляду.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 11.02.2016р. по справі №904/10294/15 (суддя Соловйова А.Є.) в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову суд виходив з того, що спільні дії позивача та відповідача при укладенні та виконанні спірного договору були направлені на набуття та реалізацію тих прав та обов'язків, які випливають з договорів поставки, і таким чином правочин спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; на момент укладення спірного договору сторонами були повністю дотримані вимоги ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст спірного договору не суперечить чинному законодавству України.

Не погодившись з рішенням суду, ТОВ "НІКОПОЛЬСЬКИЙ ЛИВАРНО- МЕХАНІЧНИЙ ЗАВОД" звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Дніпропетровської області від 11.02.2016р. по справі №904/10294/15, прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що обставини, які суд вважав встановленими в рішенні, не можна вважати доведеними; для повного та всебічного розгляду справи зясуванню підлягає факт реальності здійснення господарської операції поставки товару за спірним договором; документи, складені на виконання договору, без доведення реальності вчинення господарської операції, не можуть мати силу первинних та бути доказом виконання сторонами правочину; в матеріалах справи відсутні докази існування продукції, яка поставлялась нібито за спірним договором, що є свідченням неможливості поставки продукції; наявність податкової звітності по господарським операціям прямо не повязується із реальністю вчинення таких операцій, оскільки податкова звітність може існувати і без реального вчинення господарської операції, по якій така звітність існує.

ТОВ "ЗАЛІЗНИЧМАШТЕХКОМПЛЕКТ-УКРАЇНА" відзив на апеляційну скаргу не надано, представники відповідача в судовому засіданні просять рішення господарського суду Дніпропетровської області від 11.02.2016р. по справі №904/10294/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

29.03.2016р. ТОВ "НІКОПОЛЬСЬКИЙ ЛИВАРНО-МЕХАНІЧНИЙ ЗАВОД" надано клопотання про відкладення розгляду справи в зв`язку з необхідністю витребування додаткових доказів, а саме: 1) витребувати від ТОВ "ЗАЛІЗНИЧМАШТЕХКОМПЛЕКТ-УКРАЇНА" оригінали або належним чином засвідчені копії документів, що підтверджують набуття ним права власності на продукцію, яка є предметом договору поставки №0103/15 від 01.03.2015р., та всіх документів, що стосуються вказаних правовідносин; 2) витребувати від публічного акціонерного товариства "КРЮКІВСЬКИЙ ВАГОНОБУДІВНИЙ ЗАВОД" оригінали або належним чином засвідчені копії договору №582 від 28.05.2012р., укладеного між ТОВ "НІКОПОЛЬСЬКИЙ ЛИВАРНО-МЕХАНІЧНИЙ ЗАВОД" та публічним акціонерним товариством "КРЮКІВСЬКИЙ ВАГОНОБУДІВНИЙ ЗАВОД", первинних документів на виконання договору №582 від 28.05.2012р., сертифікатів якості або інших документів, що підтверджують виробника продукції, яка поставлена за договором №582 від 28.05.2012р.

Клопотання не підлягає задоволенню, оскільки:

по-перше, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні;

по-друге, на запит суду першої інстанції публічним акціонерним товариством "КРЮКІВСЬКИЙ ВАГОНОБУДІВНИЙ ЗАВОД" надіслано належним чином засвідчені копії договору №582 від 28.05.2012р. з додатковими угодами до нього, видаткових накладних №31 від 10.06.2015р., №30 від 10.06.2015р., №36 від 17.06.2015р., №37 від 17.06.2015., №39 від 08.07.2015р., №41 від 22.07.2015р., №43 від 05.08.2015р., товарно-транспортних накладних №Р30 від 10.06.2015р., №Р36 від 17.06.2015р., №Р37 від 17.06.2015р., №Р39 від 08.07.2015р., №Р41 від 22.07.2015р., №Р43/1 від 05.08.2015р., №Р43 від 05.08.2015р. (т. 2 а.с.21-54);

по-третє, відповідно ч. 1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто, скаржник не був обмежений в здійсненні права щодо доказування протягом всього розгляду справи;

в четверте, щодо витребування у відповідача документів, що підтверджують набуття ТОВ "ЗАЛІЗНИЧМАШТЕХКОМПЛЕКТ-УКРАЇНА" права власності на продукцію, яка є предметом договору поставки №0103/15 від 01.03.2015р., то такі докази, навіть і при отриманні, не спростовують правовідносин поставки між сторонами, а саме, доказів поставки товару по договору №0103/15 від 01.03.2015р. за видатковими накладними, які були підписані обома сторонами без будь-яких зауважень, доказів прийняття та часткової оплати товару;

в пяте, скаржником не наведено поважних причин відкладення розгляду справи, матеріали справи є достатніми для прийняття рішення по суті.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу можливо розглянути в цьому судовому засіданні.

Дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

01.03.2015р. між ТОВ "НІКОПОЛЬСЬКИЙ ЛИВАРНО-МЕХАНІЧНИЙ ЗАВОД" (покупець) та ТОВ "ЗАЛІЗНИЧМАШТЕХКОМПЛЕКТ-УКРАЇНА" (постачальник) укладено договір №0103/15, за умовами якого постачальник зобовязався поставити і передати у власність покупцю на умовах договору, а покупець зобовязався прийняти та своєчасно оплатити продукцію у кількості і за цінами, які зазначені у специфікації, яка після підписання представниками сторін та скріплення їх печатками складає невідємну частину цього договору (п.1.1 договору).

Відповідно п. 3.1 договору, постачальник поставляє продукцію на умовах, зазначених в специфікаціях, згідно правил щодо тлумачення термінів "Інкотермс" (в редакції 2000 року), які застосовуються із урахуванням особливостей, повязаних із внутрішньодержавним характером цього договору, а також тих особливостей, що випливають із умов договору.

За п. 4.1 договору, покупець сплачує продукцію за договірною ціною, яка на момент підписання договору зазначена в специфікації; в разі додаткових поставок по цьому договору ціни на продукцію зазначаються в наступних специфікаціях, які після підписання представниками сторін та скріплення їх печатками складають невідємну частину договору.

Договір діє з дати укладення по 31.12.2015р.; закінчення строку дії договору не звільняє сторони від його виконання (п. 9.7 договору).

В специфікаціях №1 від 01.03.2015р., №2 від 08.06.2015р., №2-а від 20.07.2015р., №3 від 03.08.2015р. до договору, які відповідно п. 1.1 договору є невідємними частинами договору, сторони погодили найменування, кількість, одиницю виміру, вартість товару, що поставляється, порядок оплати, а в п. 1 специфікацій узгодили умови поставки відповідно до правил Інкотермс в редакції 2010 року.

Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За змістом ч. 1 ст. 664 Цивільного кодексу України, обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним в момент або вручення товару покупцеві (якщо продавець зобов'язаний доставити товар), або надання товару в розпорядження покупця (якщо товар має бути переданий за місцезнаходженням товару).

На виконання умов договору відповідач поставив позивачу товар, що підтверджується видатковими накладними №5 від 12.03.2015р., №12 від 10.06.2015р., №13 від 17.06.2015р., №16 від 21.07.2015р., №18 від 05.08.2015р., які містять підписи особи покупця та завірені печаткою ТОВ "НІКОПОЛЬСЬКИЙ ЛИВАРНО-МЕХАНІЧНИЙ ЗАВОД".

Поставлений відповідачем товар був прийнятий та частково оплачений позивачем, що підтверджується наявними в матеріалах справи банківськими виписками (т.1 а.с.126-128).

Дніпродзержинська об'єднана державна податкова інспекція Головного управління Державної фіскальної служби України у Дніпропетровській області надала помісячну інформацію по сформованому (задекларованому) податковому зобов'язанню платника податку ТОВ "ЗАЛІЗНИЧМАШТЕХКОМПЛЕКТ-УКРАЇНА", право на який виникло внаслідок поставки товару ТОВ "НІКОПОЛЬСЬКИЙ ЛИВАРНО-МЕХАНІЧНИЙ ЗАВОД" (ідентифікаційний код 37196329) у березні, червні, липні, серпні 2015 року, із зазначенням об'ємів поставлених товарів, а також копії відповідних податкових декларацій (т.1 а.с.140-170).

Нікопольська об'єднана державна податкова інспекція Головного управління Державної фіскальної служби України у Дніпропетровській області надала помісячну інформацію по сформованому (задекларованому) податковому кредиту платником податку ТОВ "НІКОПОЛЬСЬКИЙ ЛИВАРНО-МЕХАНІЧНИЙ ЗАВОД" (ідентифікаційний код 37196329), право на який виникло внаслідок придбання товару в платника податку ТОВ "ЗАЛІЗНИЧМАШТЕХКОМПЛЕКТ-УКРАЇНА" у березні, червні, липні, серпні, вересні 2015 року, де зазначені об'єми придбаних товарів, а також копії відповідних податкових декларацій (т.2 а.с.1-16).

Надана органами Державної фіскальної служби України інформація свідчить про відображення позивачем та відповідачем у податковій звітності операцій по виконанню спірного договору в одних і тих же періодах, обсягах та сумах.

28.05.2012р. між ТОВ "НІКОПОЛЬСЬКИЙ ЛИВАРНО-МЕХАНІЧНИЙ ЗАВОД" (постачальник) та публічним акціонерним товариством "КРЮКІВСЬКИЙ ВАГОНОБУДІВНИЙ ЗАВОД" (покупець) укладений договір №582, за умовами якого постачальник зобовязався поставити, а покупець прийняти та оплатити продукцію, що буде зазначена в специфікаціях, які є невідємними частинами договору.

Додатковими угодами №2 від 02.11.2012р., №4 від 25.10.2013р., №8 від 11.11.2014р., №10 від 28.09.2015р. до договору поставки №582 від 28.05.2012р. сторонами продовжено строк дії договору відповідно до 31.12.2013р., до 31.12.2014р., до 31.12.2015р. та до 31.12.2016р.

На виконання умов договору №582 від 28.05.2012р. позивач поставив публічному акціонерному товариству "КРЮКІВСЬКИЙ ВАГОНОБУДІВНИЙ ЗАВОД" товар, що підтверджується видатковими накладними №31 від 10.06.2015р., №30 від 10.06.2015р., №36 від 17.06.2015р., №37 від 17.06.2015р., №39 від 08.07.2015р., №41 від 22.07.2015р., №43 від 05.08.2015р. та товарно-транспортними накладними №Р30 від 10.06.2015р., №Р36 від 17.06.2015р., №Р37 від 17.06.2015р., №Р39 від 08.07.2015р., №Р41 від 22.07.2015р., №Р43/1 від 05.08.2015р., №Р43 від 05.08.2015р. (т. 2 а.с.31-53).

Видаткові накладні та товарно-транспортні накладні в графі "постачальник" та "вантажовідправник" містять підписи осіб позивача, які завірені печаткою ТОВ "НІКОПОЛЬСЬКИЙ ЛИВАРНО-МЕХАНІЧНИЙ ЗАВОД".

Найменування товару, зазначене в наведених документах по договору №582 від 28.05.2012р., співпадає з найменуваннями товару, зазначеного у видаткових накладних по спірному договору поставки №0103/15 від 01.03.2015р.

Відповідно п. 1 специфікацій до договору поставки №0103/15 від 01.03.2015р. умови поставки: FCA м. Верхньодніпровськ "Інкотермс - 2010", що передбачає зобовязання продавця передати товар перевізникові або іншій особі, вказаній покупцем, в зазначеному пункті.

В товарно-транспортних накладних по договору №582 від 28.05.2012р. пунктом навантаження визначено м. Верхньодніпровськ, а перевізником та вантажоодержувачем публічне акціонерне товариство "КРЮКІВСЬКИЙ ВАГОНОБУДІВНИЙ ЗАВОД".

Позивачем не надано суду документи, що підтверджують набуття ним права власності на продукцію, поставлену публічному акціонерному товариству "КРЮКІВСЬКИЙ ВАГОНОБУДІВНИЙ ЗАВОД" за договором №582 від 28.05.2012р., з інших підстав ніж за спірним договором поставки.

Посилаючись на те, що договір поставки №0103/15 від 01.03.2015р. є фіктивним, укладений внаслідок зловмисної домовленості сторін, не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, не відповідає вимогам закону, позивач просить визнати договір №0103/15 від 01.03.2015р. недійсним на підставах, визначених ст. ст. 203, 215, 232, 234, 628 Цивільного кодексу України та ст. 180 Господарського кодексу України.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (договорів) недійсними, суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків: відповідність угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

В ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору; істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами); правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони при укладенні спірного договору дотрималися всіх необхідних вимог чинного законодавства України, дійшли згоди щодо всіх істотних умов, що характерні для договорів поставки (предмет договору, ціна, кількість товару, умови та строки поставки товару, порядок оплати товару, відповідальність сторін, вирішення спорів, строк дії договору, порядок розірвання договору, тощо), договір укладено в письмовій формі, підписано уповноваженими представниками сторін та скріплено печатками підприємств, що посвідчує його дійсність.

Частиною 1 ст. 215 Цивільного кодексу України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Згідно частин 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх та непрацездатних дітей.

Спірний договір підписаний з боку позивача директором ОСОБА_4, а з боку відповідача директором ОСОБА_3, що діяли на підставі Статутів підприємств.

Позивач вважає, що між наведеними особами мала місце зловмисна домовленість, спрямована на завдання збитків позивачу.

Відповідно ч. 1 ст. 232 Цивільного кодексу України, правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

Для задоволення позовних вимог за ст. 232 Цивільного кодексу України необхідно на підставі певних доказів встановити, що представник за правочином вступив у зловмисну домовленість із другою стороною і діє при цьому у власних інтересах або в інтересах інших осіб, а не в інтересах особи, яку представляє.

Зловмисна домовленість - це умисна змова представника однієї сторони правочину з другою стороною, внаслідок чого настають несприятливі наслідки для особи, від імені якої вчинено правочин. У визнанні правочину недійсним з відповідної підстави доведенню підлягає не наявність волі довірителя на вчинення правочину, а існування умислу представника, який усвідомлює факт вчинення правочину всупереч інтересам довірителя, передбачає настання невигідних для останнього наслідків та бажає чи свідомо допускає їх настання. Наслідком такого визнання, крім загальних наслідків, визначених ст. 216 Цивільного кодексу України, є виникнення у довірителя права вимагати від свого представника і другої сторони, зокрема, солідарного відшкодування збитків. При цьому представником не може вважатися орган юридичної особи, в тому числі її керівник, навіть якщо він діяв всупереч інтересам цієї особи: представництво в даному разі визначається за правилами глави 17 названого Кодексу.

Верховний Суд України в п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" виклав правову позицію про те, що для визнання правочину недійсним на підставі ст. 232 Цивільного кодексу України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя.

В п. 3.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" зазначено, що у вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статей 230 - 233 Цивільного кодексу України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

Згідно ст. 234 Цивільного кодексу України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

В 3.11 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", зокрема, зазначено, що у разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний; саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності; визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін; у розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину; якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним; позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки (постанова судових палат у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 21.01.2015р. у справі №6-197цс14).

Судом першої інстанції встановлено, підтверджено матеріалами справи та не спростовано позивачем, що договір поставки №0103/15 від 01.03.2015р. виконувався постачальником шляхом поставки товару за видатковими накладними, товар було прийнято покупцем та частково оплачено, господарські операції відображено сторонами у податковій звітності, що свідчить про створення цим правочином певних правових наслідків та виключає підстави вважати його фіктивним.

Відповідно ст. 33, ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Твердження позивача є недоведеними та не підтверджуються доказами, з якими закон пов'язує недійсність угод з визначених в позові підстав.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для визнання спірного договору недійсним.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 102, 103, 104, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "НІКОПОЛЬСЬКИЙ ЛИВАРНО-МЕХАНІЧНИЙ ЗАВОД", м. Нікополь, Дніпропетровська область залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 11.02.2016р. по справі №904/10294/15 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України через апеляційний господарський суд.

Головуючий суддя І.А. Сизько

Суддя Л.П. Широбокова

Суддя В.В. Прудніков

(Повний текст постанови складений 01.04.2016р.)