ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

24 березня 2016 року Справа № 924/648/13
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Овечкіна В.Е., Ковтонюк Л.В., Чернова Є.В.,
розглянувши матеріали касаційної скарги Федерації професійних спілок Хмельницької області
на постановуРівненського апеляційного господарського суду від 15.01.2016
у справі№924/648/13
за позовом заступника прокурора м.Хмельницького в інтересах держави в особі Хмельницької міської ради
до1.виконавчого комітету Хмельницької міської ради; 2.Управління ЖКГ Хмельницької міської ради; 3.Федерації професійних спілок Хмельницької області
(треті особи про- КП "Їдальня №33", Федерація професійних спілок України, Підприємство "Науково-культурний центр "Побужжя" Федерації професійних спілок Хмельницької області) визнання незаконним та часткове скасування рішення виконавчого комітету Хмельницької міської ради, скасування свідоцтва про право власності, визнання за територіальною громадою м.Хмельницького в особі Хмельницької міської ради права власності на нерухоме майно вартістю 9153900 грн.
В С Т А Н О В И В :

Подана повторно касаційна скарга не відповідає вимогам розділу ХП1 Господарського процесуального кодексу України з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.109 Господарського процесуального кодексу України касаційна скарга подається до Вищого господарського суду України через апеляційний господарський суд, який прийняв оскаржуване рішення чи постанову.

Однак, заявником не дотримано вказаних вимог, оскільки скаргу подано безпосередньо до Вищого господарського суду України всупереч встановленому порядку, що згідно з п.2 ч.1 ст.1113 ГПК України є достатньою підставою для повернення касаційної скарги без розгляду.

Колегія враховує, що за даними канцелярії Вищого господарського суду України справу№924/648/13 повернуто до господарського суду Хмельницької області 10.03.2016р., а касаційну скаргу відповідачем-3 подано 18.03.2016р.

Крім того, згідно з ч.4 ст.111 Господарського процесуального кодексу України до касаційної скарги повинні додаватися докази сплати судового збору.

Як встановлено п.4 ч.1 ст.1113 ГПК України, касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом, якщо до скарги не додано документів, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі.

Відповідно до ч.2 ст.44 ГПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно з пп.5 п.2 ч.2 ст.4 Закону України "Про судовий збір" (в редакції від 01.09.2015) за подання до господарського суду касаційної скарги на рішення суду судовий збір справляється у розмірі 120 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви.

Разом з тим, заявник не входить до передбаченого ст.5 Закону України "Про судовий збір" вичерпного переліку суб'єктів, які звільняються від сплати судового збору, а тому повинен сплачувати його на загальних засадах.

Відповідно до п.1 ч.3 ст.6 Закону України "Про судовий збір" за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру.

Як роз'яснено у п.п.2.2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" від 21.02.2013 №7, судовий збір з позовної заяви про визнання права власності на майно, витребування або повернення майна у позадоговірних зобов'язаннях (у тому числі в зв'язку з вимогами, заснованими на приписах частини п'ятої статті 216, статті 1212 Цивільного кодексу України тощо), - як рухомих речей, так і нерухомості, - визначається з урахуванням вартості спірного майна, тобто як зі спору майнового характеру. При цьому суд не повинен визначати вартість майна за відповідними вимогами, оскільки за змістом пункту 3 частини другої статті 54 і статті 55 ГПК такий обов'язок покладається на позивача (в тому числі і в тих випадках, коли правові наслідки у вигляді повернення майна застосовуються з ініціативи господарського суду, наприклад, при визнанні договору недійсним - пункт 1 статті 83 ГПК). На виняток з цього правила лише у випадках неправильного зазначення ціни позову вона визначається суддею (частина третя статті 55 ГПК).

Як зазначено в ухвалі Вищого господарського суду України від 09.03.2016, предметом позову у даній справі є одна вимога майнового характеру (визнання права власності на нерухоме майно вартістю 9153900 грн.) та дві вимоги немайнового характеру (визнання незаконним та часткове скасування рішення виконавчого комітету Хмельницької міської ради, скасування свідоцтва про право власності).

Враховуючи приписи пп.5 п.2 ч.2 ст.4, ч.3 ст.6 Закону України "Про судовий збір" (в редакції від 01.09.2015р.), в сукупності підлягаюча до сплати загальна сума судового збору має становити 85336,80 грн. ((68820х1,2)+(2294х1,2) = 82584+2752,80).

Однак, згідно платіжного доручення від 03.02.2016 №543 при поданні первісної касаційної скарги заявником судовий збір сплачено не в повному обсязі, а лише в розмірі 4384,80 грн.

Як вбачається з поданої повторно касаційної скарги, до неї не додано доказів сплати судового збору у встановленому розмірі.

Згідно зі ст.8 Закону України "Про судовий збір" враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі. Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

Таким чином, відстрочка (розстрочка) сплати судового збору, зменшення розміру або звільнення від його сплати є правом, а не обов'язком господарського суду.

Клопотання про зменшення розміру судового збору та відстрочення його сплати обґрунтовується посиланням на те, що прокуратурою у позовній заяві неправильно визначено ціну позову (9153900 грн.), тому відповідно до ч.3 ст.55 ГПК України суддею розрахунок судового збору має проводитися виходячи з остаточної балансової вартості спірного нерухомого майна (559059 грн.), вказаної в ухвалі Вищого господарського суду України від 17.02.2014 та постанові Вищого господарського суду України від 14.04.2015 у даній справі, а наразі у відповідача-3, як неприбуткової громадської організації, відсутні достатні грошові кошти для сплати судового збору.

Однак, колегія зазначає, що положення ст.8 Закону України "Про судовий збір" наділяють суд правом на звільнення від сплати судового збору лише за наявності виняткових обставин, а саме вкрай скрутного фінансового становища заявника, його банкрутства, реальної загрози банкрутства тощо, наявності яких зі змісту поданої касаційної скарги та доданих до неї матеріалів не вбачається і всупереч приписам ст.33 ГПК України не доведено заявником.

Дійсно, відповідно до ч.3 ст.55 ГПК України у випадках неправильного зазначення ціни позову вона визначається суддею.

Однак, по-перше, у цій статті йдеться про виняткове право судді місцевого господарського суду визначати ціну позову на стадії прийняття позовної заяви до розгляду.

По-друге, в силу меж перегляду справи в порядку касації, передбачених імперативними нормами ч.2 ст.1117 ГПК України, касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні та постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

В свою чергу, згідно з ч.1 ст.10 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" оцінка майна проводиться на підставі договору між суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання та замовником оцінки або на підставі ухвали суду про призначення відповідної експертизи щодо оцінки майна.

Колегія враховує, що Вищий господарський суд України не входить до переліку суб'єктів оціночної діяльності, встановленого ст.5 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні", так само як і суддя Вищого господарського суду України не може бути оцінювачем в розумінні ст.6 цього Закону.

Таким чином, в силу приписів ч.2 ст.1117 ГПК України та ст.ст.5,6,10 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" Вищий господарський суд України, не будучи суб'єктом оціночної діяльності, не вправі та не повинен здійснювати переоцінку вартості спірного нерухомого майна, визначеної позивачем при поданні позовної заяви.

Крім того, з 01.09.2015р. законодавцем змінено порядок та умови сплати судового збору, в зв'язку з чим, не можуть бути прийняті до уваги посилання скаржника на прийняті у лютому 2014р. та в квітні 2015р. судові акти Вищого господарського суду України в обґрунтування необхідності розрахунку судового збору виходячи з балансової вартості спірного нерухомого майна.

При цьому, пунктом 2 ч.3 ст.129 Конституції України та ст.42 ГПК України закріплено принцип рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Законом України від 22.05.2015 №484-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору", який набрав чинності з 01.09.2015р., прокуратура та органи державної влади виключено з передбаченого ст.5 Закону України "Про судовий збір" вичерпного переліку суб'єктів, звільнених від сплати судового збору, а тому повинні сплачувати його на загальних засадах.

Як роз'яснено в абзаці 3 п.3.1 постанов Пленуму від 21.02.2013 №7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України", статтею 129 Конституції України як одну із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, отже, в тому числі й органів державної влади, то самі лише обставини, пов'язані з фінансуванням установи чи організації з Державного бюджету України та відсутністю у ньому коштів, призначених для сплати судового збору, не можуть вважатися підставою для звільнення від такої сплати.

Таким чином, як прокуратура та інші органи державної влади, що утримуються за рахунок держбюджету, так і суб'єкти господарювання, громадські організації та окремі громадяни поставлено законом у рівні умови в частині обов'язку сплачувати судовий збір, у зв'язку з чим, вибіркове надання господарським судом суб'єктивних переваг певним громадським організаціям перед іншими учасниками судового процесу шляхом суттєвого зменшення розміру судового збору (в даному випадку заявник по суті просить звільнити його від сплати значної для держбюджету суми - 67534,58 грн.) призведе до порушення вищевказаного конституційного принципу, що є неприпустимим.

Колегія суддів враховує, що наведеної правової позиції також дотримується Верховний Суд України при застосуванні ст.8 Закону України "Про судовий збір" (ухвали ВСУ від 13.11.2015 у справі №910/3551/15-г від 17.11.2015 у справі №923/1899/14, від 04.01.2016 у справі №910/23985/14, від 06.01.2016 у справі №911/541/15 та від 06.01.2016 у справі №910/24069/14).

З огляду на вищевикладене, касаційна інстанція не вбачає достатніх правових підстав для задоволення клопотання заявника про зменшення розміру судового збору та відстрочку його сплати, а тому касаційна скарга підлягає поверненню без розгляду.

Враховуючи наведене та керуючись п.п.2,4 ч.1 ст.1113 ГПК України, Вищий господарський суд

УХВАЛИВ:

Клопотання Федерації професійних спілок Хмельницької області про зменшення розміру судового збору та відстрочку його сплати залишити без задоволення.

Касаційну скаргу Федерації професійних спілок Хмельницької області на постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 15.01.2016 у справі №924/648/13 повернути скаржнику без розгляду.

Судді:В.Овечкін
Л.Ковтонюк
Є.Чернов