РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.03.2016Справа №910/879/16

За позовом Казенного підприємства "Кіровгеологія"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТП "Промпостачсервіс"
про стягнення 49 857, 96 грн.
Суддя Підченко Ю.О.
Представники сторін:
від позивача:Бондаренко Р.В. - представник за довіреністю;
від відповідача:не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ :

Казенне підприємство "Кіровгеологія" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТП "Промпостачсервіс" про стягнення 49 857, 96 грн., з яких: 34 249, 94 грн. - основна заборгованість; 14 779, 16 грн. - пеня; 828, 86 грн. - 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач не у повному обсязі розрахувався за прийнятий товар за договором купівлі-продажу № 2-01/2015 від 05.01.2015 року, у зв'язку з чим виникла заборгованість у розмірі 49 857, 96 грн.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 22.01.2016 року було порушено провадження у справі № 910/879/16, розгляд справи призначено на 11.03.2016 року.

10.03.2016 року через відділ діловодства суду позивачем подано документи на виконання Ухвали Господарського суду міста Києва від 22.01.2016 року.

У судовому засіданні 11.03.2016 року представник позивача наполягав на позові та повідомив суд, про визнання відповідачем позову, про що свідчить часткове погашення боргу у розмірі 5 000 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 1088 від 11.02.16 року (долучено до матеріалів справи).

Втім, суд вважає за необхідне витребувати у позивача необхідні документи, а саме видаткові накладні на підтвердження факту передачі відповідачу блоків декоративного каміння.

Крім того, позивач разом з позовною заявою подав клопотання про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на рахунок відповідача в межах 49 857,96 грн.

Клопотання обґрунтовано тим, що оскільки сума позову є значною, а відповідач ігнорує свій обов'язок з погашення заборгованості, тоді є підстави вважати, що при невжитті заходів по забезпеченню позову виконання рішення буде ускладнено.

Керуючись ст. ст. 33, 34, 36 ГПК України, суд встановив, що клопотання про забезпечення позову буде розглянуте під час судового процесу.

Відповідач в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив.

З метою усунення порушення рівності та змагальності учасників судового процесу, враховуючи неявку в судове засідання представника відповідача, що перешкоджає розгляду спору по суті, суд відклав розгляд справи на 11.03.2016 року.

Безпосередньо у судовому засіданні представник позивача наполягав на позові та на клопотанні про забезпечення позову, надав додаткові документи по справі.

Відповідно до вимог ст. 66, 67 ГПК України господарський суд за заявою сторони, прокурора, або з власної ініціативи має право вжити заходів до забезпечення позову у вигляді накладання арешту на майно, що належить відповідачу.

Згідно з абз. 3 п. 1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 16 "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову" у вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Абзацом 3 п. 3 даної постанови пленуму адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду. Тягар доказування покладається на особу, яка подала заяву про забезпечення позову. Доказування повинно здійснюватись за загальними правилами відповідно до ст. 33 ГПК України.

Позивачем не достатньо обґрунтовано те, що невжиття заходів до забезпечення позову, може вплинути на виконання рішення Господарського суду м. Києва у разі задоволення позовних вимог. Саме лише посилання на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є підставою для задоволення відповідної заяви.

За таких обставин у задоволенні заяви Казенного підприємства "Кіровгеологія" щодо забезпечення позову шляхом накладення арешту на рахунок відповідача в межах 49 857,96 грн. слід відмовити.

Представник відповідача відзив на позов не надав, явку уповноваженого представника в судове засідання 18.03.2016 року не забезпечив, про час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином.

У відповідності з положеннями п. 3.9.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011 № 18 особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої ст. 64 та ст. 87 ГПК України.

З огляду на те, що ухвала суду була надіслана судом за адресою відповідача, зазначеною в позовній заяві, а також на адресу відповідача, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, відповідач вважається повідомленим про час та місце розгляду справи (ст.64 ГПК України).

Оскільки відповідач не з'явився у судове засідання, не зважаючи на належне повідомлення про розгляд справи, суд на підставі ст. 75 ГПК України, розглядає справу за наявними в ній матеріалами та доказами.

Відповідно до ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 18.03.2016 р. відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, та оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

05.01.2015 року між Казенним підприємством "Кіровгеологія" (далі - продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ТП "Промпостачсервіс" (далі - покупець) було укладено договір купівлі-продажу № 2-01/2015, відповідно до умов якого продавець продає блоки декоративного каменю Бистріївського родовища габбро I-VI групи та некондиційні блоки по цінам, в асортименті та кількості, які вказані в накладних, а покупець приймає і оплачує відібраний товар.

Згідно п. 2.1. договору, ціна за 1 мі блока є договірною, виражена в національній валюті України і вказується в додатку № 1, що є невід'ємною частиною договору по категоріям блоків.

Блоки поділяються на 6 категорій, а саме:

- І категорія - більше 5 мі;

- ІІ категорія - від 3, 51 мі до 5,0 мі;

- ІІІ категорія - від 2,01 мі до3,5 мі;

- ІV категорія - від 1,01 мі до 2,0 мі;

- V категорія - від 0,71 мі до 1,0 мі;

- VІ категорія - 0,01 мі до 0,71 мі.

Розрахунки за товар здійснюються покупцем протягом 5 календарних днів з дати підписання накладної в безготівковій формі шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок оператора (п. 2.5. договору).

Відвантаження товару продавцем покупцю проводиться в місячний строк після виконання покупцем п. 2.5 договору (п. 3.1.).

Відповідно до п. 6.1. договору, він набуває сили з моменту підписання і діє до 31.12.2015 року.

Укладений між сторонами по справі договір № 2-01/2015 від 05.01.2015 року за своєю правовою природою є договором купівлі-продажу.

Згідно статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

На виконання умов договору, як зазначає позивач, з моменту підписання договору до 31.12.2015 року продавцем було продано блоків на суму 2 527 956, 78 грн., натомість відповідач за вказаний товар розрахувався частково.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

В силу ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог цього Кодексу, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Безпосередньо у судовому засіданні 11.03.2016 року представником позивача надано доказ часткового погашення заборгованості відповідачем у розмірі 5 000, 00 грн. (платіжне доручення № 1088 від 11.02.2016 року).

Відповідно до п. 1-1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Згідно з п. 4.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" №18 від 26.12.2011 р. господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору (п. 1-1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Як свідчать матеріали справи, після порушення судом провадження у справі № 910/879/16 відповідачем частково сплачено суму основного боргу Казенному підприємству "Кіровгеологія".

За таких обставин, провадження у справі щодо стягнення з відповідача суми основного боргу в розмірі 5 000, 00 грн. слід припинити за ознаками пункту пункт 11 частини першоїстатті 80 ГПК України, оскільки відповідач здійснив часткове погашення боргу за договором купівлі-продажу після звернення позивача з позовом до суду.

Таким чином, розмір непогашеної заборгованості за проданий товар становить 29 249, 94 грн.

Суд дійшов висновку, що позовна вимога КП "Кіровгеологія" в частині стягнення з ТОВ "ТП "Промпостачсервіс" основного боргу у розмірі 29 249, 94 грн. підлягає задоволенню. Оскільки відповідачем не надано доказів належного виконання своїх зобов'язань за договором № 2-01/2015 від 05.01.2015 року.

Крім того, позивачем було заявлено вимогу про стягнення з відповідача пені у розмірі 14 779, 16 грн. 3% річних у розмірі 828, 86 грн.

Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Згідно з частиною 2 статті 9 названого Кодексу законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання. Відповідні особливості щодо наслідків порушення грошових зобов'язань у зазначеній сфері визначено статтями 229-232, 234, 343 Господарського кодексу України та нормами Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань".

З урахуванням приписів ст. 549, ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Так, виходячи з положень ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно п. 1 ст. 546, ст. 547 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України).

У відповідності до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного або неналежно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 5.2. Договору встановлено, що сторона, яка несвоєчасно виконує свої грошові зобов'язання відповідно до умов даного договору, сплачує іншій пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми боргу за кожен день прострочення.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи вищевикладене та у зв'язку з простроченням відповідачем виконання зобов'язання щодо оплати наданих послуг у строк, визначений умовами Договору, позивачем нараховано до стягнення:

- за накладною № 80 від 12.03.2015 року пеню у розмірі 6 438, 32 грн. за період з 18.03.15 р. по 15.01.16 р., 3 % річних у розмірі 361, 00 грн. за період з 18.03.15 р. по 15.01.16р.;

- за накладною № 81 від 13.03.2015 року пеню у розмірі 8 340, 84 грн. за період з 19.03.15 р. по 15.01.16 р., 3 % річних у розмірі 467, 86 грн. за період з 19.03.15 р. по 15.01.16р.

Отже, загалом позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача пені у розмірі 14 779, 16 грн. 3% річних у розмірі 828, 86 грн.

Згідно п. 1.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.13 р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" (далі - Постанова №14) з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з'ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов'язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов'язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

За результатами здійсненої за допомогою системи "ЛІГА" перевірки нарахування позивачем заявлених до стягнення пені та 3% відсотків річних, судом встановлено, що розмір пені, перерахований судом у відповідності до приписів чинного законодавства та умов Договору в межах визначеного позивачем періоду становить 15 229, 57 грн., розмір 3 % річних становить 854, 19 грн.

Проте зважаючи на той факт, що позивачем заявлено до стягнення пеню в сумі 14 779, 16 грн. та 3% річних в сумі 828, 86 грн., виходячи з того, що збільшення розміру позовних вимог є правом позивача, передбаченим ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, яким позивач не скористався, суд не вправі самостійно збільшувати розмір позовних вимог, а тому позовні вимоги в частині стягнення пені за несвоєчасну оплату наданих послуг та 3% річних підлягають задоволенню в сумі, нарахованій позивачем, а саме:

- 14 779, 16 грн. пені;

- 828, 86 грн. 3% річних.

Стаття 33 ГПК України зобов'язує сторін довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до вимог статті 34 ГПК України визначає, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Втім ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили і оцінюються судом в розумінні вимог статті 43 ГПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на відповідача.

Згідно пункту 5.1. Пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 21 лютого 2013 року "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України", статтею 7 Закону України "Про судовий збір" передбачено підстави повернення судового збору, перелік яких є вичерпним. У їх числі не зазначено такої підстави, як припинення провадження у справі (стаття 80 ГПК). Водночас закриття провадження у справі, про яке йдеться у пункті 5 частини першої цієї статті Закону, є поняттям цивільного і адміністративного судочинства, передбаченим відповідно статтею 205 Цивільного процесуального кодексу України і статтею 157 Кодексу адміністративного судочинства України, які господарським судам у здійсненні судочинства не застосовуються.

Таким чином, припинення провадження у справі з підстав, передбачених статтею 80 ГПК, не тягне за собою наслідків у вигляді повернення сплаченої суми судового збору.

Відповідно до ч. 2 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору.

У пункті 4.7 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" №7 від 21.02.2013 р. зазначено, що ч. 2 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що в разі коли спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору. Зазначена норма виступає процесуальною санкцією, яка застосовується господарським судом незалежно від того, чи заявлялося відповідне клопотання заінтересованою стороною.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. ст.ст. 33, 34, 49, п. 1-1 ч. 1 ст. 80, ст.ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Припинити провадження у справі щодо стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "ТП "Промпостачсервіс" на користь Казенного підприємства "Кіровгеологія" суми основного боргу в розмірі 5 000, 00 грн.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ТП "Промпостачсервіс" (01103, м. Київ, вул. Кіквідзе, 12-А, прим. - 4; ) на користь Казенного підприємства "Кіровгеологія" (01103, м. Київ, вул. Кіквідзе, 8/9; ) суму основного боргу у розмірі 29 249, 94 грн., 3% річних у розмірі 828, 86 грн., пеню у розмірі 14 779, 16 грн. та судовий збір у розмірі 1 378, 00 грн. Видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено: 21.03.2016 р.

Суддя Ю.О.Підченко