ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.03.2016 р. Справа № 19/65

м. Полтава

За позовом Лохвицької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Полтавській області

до 1. Суб'єкта підприємницької діяльності приватного підприємця ОСОБА_1

2. Приватного підприємства "Соріс-Інвест"

про визнання господарського зобов'язання недійсним

Суддя Безрук Т. М.

Секретар судового засідання Дяченко Д. Б.

Представники:

від позивача: не з'явився.

від відповідача: 1. ОСОБА_1, ОСОБА_3

2. не з'явився

Розглядається позовна заява про визнання господарських зобов'язань, що виникло на підставі договору № 24 від 20.08.2002 р. між ПП "Соріс-Інвест" та СПД ОСОБА_1 недійсними.

Позивач надав заяву про уточнення позовних вимог, згідно якої просить: 1) визнати недійсним договір на доставку продукції № 24 від 20.08.2002р., укладений між СПД ОСОБА_1 та ПП "Соріс Інвест" на суму 278000,12 грн.; 2) визнати недійсними господарські зобов'язання, що виникли на підставі договору на доставку продукції №24 від 20.08.2002р. укладеного між СПД ОСОБА_1 та ПП "Соріс Інвест" на суму 278000,12 грн.; 3) стягнути на користь держави грошові кошти в сумі 278000 грн. 12 коп. (т.1, а.с.107-110).

Заява про уточнення позовних вимог прийнята судом до розгляду за ухвалою від 10.04.2007р. (т.1 а.с.129).

Ухвалами суду від 17.05.2007р. та від 20.01.2011р. провадження у даній справі зупинялося до вирішення кримінальної справи № 1-118/10 по обвинуваченю ОСОБА_1 у скоєнні злочинів, передбачених ч.3 ст. 212, ст. 358 ч.1,ч.3КК України, що перебуває на розгляді в Лохвицькому районному суді Полтавської області, та набрання вироком по справі законної сили (т.2, а.с.68, т.3, а.с.54).

Ухвалою від 15.02.2016р. судом поновлено провадження у даній справі, оскільки винесено постанову слідчого управління Чорнухинського РВ УМВС про закриття кримінального провадження від 06.11.2015р. (т.3, а.с.118).

Позивач належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, що підтверджується поштовими повідомленнями від 16.02.2016р., від 21.03.2016р. (т.3, а.с.125, 174-175).

Судові повістки, надіслані на адресу відповідача Приватного підприємства "Соріс-Інвест", повернулися з відміткою за вказаною адресою не знаходиться.

Згідно Спеціального витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб -підприємців, від 16.02.2016р., відповідач ПП "Соріс-Інвест" (ідентифікаційний код 30469419) в Єдиному державному реєстрі не значиться (т.3, а.с.128).

Згідно довідки Головного міжрегіонального управління статистики у м. Києві від 05.11.2010р. в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України значиться юридична особа - Приватне підприємство "Соріс-Інвест" ідентифікаційний код 30469419, юридична адреса: м. Київ, вул. Старокиївська, буд. 10 (т.2 а.с.152).

Згідно довідки Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації від 22.11.2010р. відповідно до відомостей з реєстраційної справи Приватне підприємство "Соріс-Інвест" (ідентифікаційний код 30469419) зареєстровано 07.07.1999 року Радянською районною державною адміністрацією м. Києва за юридичною адресою: м. Київ, вул. Старокиївська, буд. 10 (т.3 а.с.2).

На вказану адресу направлялися відповідачу судові повістки по даній справі. Отже, Приватне підприємство "Соріс-Інвест" належно повідомлене про час та місце розгляду даної справи.

Відповідач СПД-ПП ОСОБА_1 проти позову заперечує, посилаючись на те, що позивачем не доведено умислу сторін на укладення спірної угоди всупеерч інтересам держави та суспільства, кримінальне провадження за даним фактом закрито в зв'язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу злочину, а тому позовна заява задоволенню не підлягає.

В судовому засіданні 31.03.2016р. на підставі ст. 157 КАС України проголошено вступну та резолютивні частини постанови.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив:

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що в процесі ведення господарської діяльності в період з 11.02.2004 р. по 11.02.2005 р. СПД ОСОБА_1 (відповідач-1) придбав у ПП „Соріс-Інвест" (відповіда-2) паливно-мастильні матеріали відповідно до договору на доставку продукції № 24 від 20.08.2002 року (т.1, а.с.11).

Загальна сума розрахунків за господарськими зобов'язаннями СПД ОСОБА_1 з ПП "Соріс-Інвест" склала 278000 грн. 12 коп., в тому числі за придбане дизельне паливо, в кількості 112305 л; масло, в кількості 1233 л; бензин, в кількості 21941 л.

Підтвердженням виконання господарських зобов'язань з боку ПП „Соріс-Інвест" (продавця) позивачем надані первинні бухгалтерські документи, які були наявні у СПД ОСОБА_1: накладна №6 від 11.02.2004 року на суму 38627,5 грн.; податкова накладна №6 від 11.02.2004 року на суму 38627,5 грн.; товарна накладна №16 від 14.04.2004 року на суму 31100,75 грн.; податкова накладна №16 від 14.04.2004 року на суму 31100,75 грн.; товарна накладна №26 від 22.04.2004 року на суму 11187,9 грн.; податкова накладна №26 від 22.04.2004 року на суму 11187,9 грн.; податкова накладна №27 від 07.05.2004 року на суму 16327,5грн.; товарна накладна №27 від 07.05.2004 року на сум у 16327,5 грн.; товарна накладна №32 від 25.05.2004 року на суму 39192 грн.; податкова накладна №32 від 25.05.2004 року на суму 39192 грн.; накладна №42 від 16.06.2004 року на суму 15603,36 грн.; податкова накладна №42 від 16.06.2004 року на суму 15603,36 грн.; накладна №83 від 25.10.2004 року на суму 46620,11 грн.; податкова накладна №83 від 25.10.2004 року на суму 46620,11 грн.; накладна №94 від 23.11.2004 року на суму 22650,3 грн.; податкова накладна №94 від 23 11.2004 року на суму 22650,3 грн. товарна накладна №14 від 07.02.2005 року на суму 56690,7 грн. податкова накладна №14 від 07.02.2005 року на суму 56690,7 грн.(т.1, а.с.12-29)

В підтвердженням виконання господарських зобов'язань СПД ОСОБА_1 позивачем надано квитанції до прибуткових касових ордерів ПП „Соріс-Інвест", а саме №16 від 11.02.2004 року на суму 8627,5 грн., №17 від 12.02.2004 року на суму 10000 грн., №18 від 13.02.2004 року на суму 10000 грн., №19 від 14.02.2004 року на суму 10000 грн., №16 від 14.04.2004 року на суму 1100,75 грн., №17 від 15.04.2004 року на суму 10000 грн., №18 від 16.04.2004 року на суму10000грн., №19 від 17.04.2004 року на суму 10000 грн., №20 від 18.04.2004 року на суму 10000 грн, №21 від 19.02.2004 року на суму 1187,9 грн., №25 від 07.05.2004 року на суму 6327,5 грн., №28 від 08.05.2004 року на суму 10000 грн., №29 від 12.05.2004 року на суму 10000 грн. №32 від 25.05.2004 року на суму 9192 грн., №33 від 26.05.2004 року на суму 10000 грн., №34 від 27.05.2004 року на суму 10000 грн., №117 від 17.06.2004 року на суму 10000грн., №116 від 16.06.2004 року на суму 5603,36 грн., №1025 від 25.10.2004 року на суму 6620,11 грн., №1026 від 26.10.2004 року на суму 10000 грн., №1027 від 27.10.2004 року на суму 10000 грн., №1028 від 28.10.2004 року на суму 10000 грн., №1029 від 29.10.2004 року на суму 10000 грн., №1129 від 23.11.2004 року на суму 2650,3 грн., №1130 від 24.11.2004 року на суму 10000 грн., №1131 від 25.11.2004 року на суму 10000 грн., №7 від 07.02.2005 року на суму 6690,7 грн., №8 від 08.02.2005 року на суму 10000 грн., №9 від 09.02.2005 року на суму 10000 грн., №10 від 10.02.2005 року на суму 1.0000 грн., №11 від 11.02.2005 року на суму 10000 грн.(т.1, а.с.30-43).

Позивач зазначає, що наявність вищезазначених документів дає змогу стверджувати, що відбулося виконання господарських зобов'язань відповідно до договору на доставку продукції № 24 від 20.08.2002 р. між ПП "Соріс-Інвест" та СПД ФО ОСОБА_1 на загальну суму 278000 грн. 12 коп.

В ході планової виїзної документальної перевірки СГД - ФО ОСОБА_1 позивачем отримано відомості про те, що рішенням Ватутінського районного суду м. Києва від 31.01.2000 року скасовано державну реєстрацію ПП „Соріс-Інвест", визнано недійсними статут підприємства з дати реєстрації (07.07.1999 р.) та свідоцтва про реєстрацію платника ПДВ № 38452371 з дати його видачі (27.07.1999р.).

Позивач посилаючись на те, що при укладенні спірної угоди у відповідача ПП "Соріс-Інвест" та у відповідача ПП ОСОБА_1 був умисел, направлений на ухилення від сплати податків, звернувся з даним позовом про визнання недійсним договору на доставку продукції № 24 від 20.08.2002р. укладений між СПД ОСОБА_1 та ПП "Соріс Інвест" на суму 278000,12 грн.; 2) про визнання недійсними господарські зобов"язання, що виникли на підставі договору на доставку продукції № 24 від 20.08.2002р. укладеного між СПД ОСОБА_1 та ПП "Соріс Інвест" на суму 278000,12грн.; 3) про стягнення на користь держави грошові кошти в сумі 278000грн. 12 коп.

Як свідчать матеріали справи щодо ОСОБА_1 була порушена кримінальна справа по обвинуваченню у вчиненні ним злочинів, передбачених ст.ст.212 ч.3, 358 ч.1, 358 ч.3 КК України (т.2 а.с.3).

Згідно наданого позивачем витягу з обвинувального висновку предметом дослідження у кримінальній справі є факт ухилення ОСОБА_1 від сплати податків, у тому числі за спірним господарським зобов'язанням, що є предметом дослідження у даній адміністративній справі (т.2 а.с.25-58).

31 грудня 2013 року винесено вирок Лохвицьким районним судом Полтавської області, відповідно до якого ОСОБА_1 визнано невинним у вчиненні злочину передбаченого ч. 3 ст. 212 КК України і виправдано його за відсутністю в його діях складу злочину та самої події злочину: за ч. 1 ст. 358 КК України визнано невинним і виправдано його за відсутністю в його діях складу злочину; за ч. 3 ст. 358 КК України визнано невинним і виправдано його за відсутністю в його діях складу злочину.

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області ухвалою від 22 травня 2014 року вирок Лохвицького районного суду Полтавської області від 31 грудня 2013 року, щодо ОСОБА_1 Апеляційний суд Полтавської області скасовано, а кримінальну справу направлено прокурору на додаткове розслідування ( т.3, а.с.83-88).

06.11.2015 року першим заступником начальника Чорнухинського РВ УМВС України в Полтавській області - начальником СВ Мажуга Е.О. винесено постанову про закриття кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України в зв'язку з відсутністю у діях ОСОБА_1 складу злочину (т.3, а.с.99-108).

Відповідно до частини першої статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

В постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду у разі наявності відповідної суперечки. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. В цьому випадку в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги у разі нікчемності правочину і наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не має права посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким аргументам позивача. Відповідно до статей 215 і 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним і про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину можуть бути заявлені як однією із сторін правочину, так і іншою зацікавленою особою, права і законні інтереси якої порушені здійсненням правочину.

Частиною першою статті 207 Господарського кодексу України встановлено, що господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка за відомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Отже, зазначена норма права недійсність господарського зобов'язання пов'язує з наступним: невідповідністю його змісту вимогам закону; наявністю мети, що за відомо суперечить інтересам держави і суспільства; укладенням учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним із них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності).

За вимогами цивiльного законодавства iснує презумпцiя правомiрностi правочину ( ст. 204 ЦК України ). Якщо недiйснiсть правочину прямо не встановлена законом, але одна iз сторiн або iнша заiнтересована особа заперечує його дiйснiсть на пiдставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недiйсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до статті 228 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Таким чином, у складі цивільного правопорушення, передбаченого статтею 228 Цивільного кодексу України міститься обов'язкова ознака - специфічна мета - порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Наявність мети, включеної до складу правопорушення підлягає обов'язковому доведенню.

Пленум Верховного Суду України у пункті 18 Постанови № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" навів перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 Цивільного кодексу України:

1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина;

2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Такими правочинами, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави є, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; право чини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок.

При кваліфікації правочину за статтею 228 Цивільного кодексу України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Намір юридичної особи порушити публічний порядок доводиться через мету відповідного керівника або фізичної особи, яка на момент укладання угоди виконувала представницькі функції за статутом (положенням) або довіреністю. Наявність мети у такої фізичної особи тягне кримінальну відповідальність за відповідними статтями Кримінального кодексу України за скоєний злочин, замах на злочин або готування до злочину. Такі обставини можуть бути доведені обвинувальним вироком.

Відповідно до частини четвертої статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

З урахуванням положень частини четвертої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою, належним доказом для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, є вирок суду в кримінальній справі ухвалений щодо цієї особи.

Позивачем будь-яких доказів щодо винесення вироку відносно осіб, причетних до діяльності відповідачів суду не надано, як і не надано доказів та пояснень на підтвердження фактів порушення конституційних прав чи свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконного володіння ним внаслідок укладання та виконання між відповідачами правочинів.

Позивачем не було обґрунтовано належним чином і доведено у встановленому законом порядку, що спірний договір порушує публічний порядок, суперечать моральним засадам суспільства та спрямований на заволодіння майном держави.

За ст. 62 Конституцiї України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину i не може бути піддана кримiнальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку i встановлено обвинувальним вироком суду. Нiхто не зобов'язаний доводити свою невинуватiсть у вчиненнi злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усi сумнiви щодо доведеностi вини особи тлумачаться на її користь.

Позивачем не було надано суду належних та допустимих доказiв на пiдтвердження того, що факт ухилення вiд сплати податкiв конкретними посадовими особами відповідачів встановлений обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Бiльш того, кримiнальна справа, на яку посилається позивач у свiй час була порушена відносно відповідача -1, але закрита в зв'язку з відсутністю у діях ОСОБА_1 складу злочину.

З огляду на вищевикладене, відсутні підстави для визнання недійним договору на доставку продукції № 24 від 20.08.2002р., визнання недійсними господарських зобов'язань, що виникли на підставі договору на доставку продукції №24 від 20.08.2002р. та стягнення на користь держави грошові кошти в сумі 278000грн 12 коп.

Отже, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 94, 160-163 та п. 6 розділу VІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Відмовити в задоволенні адміністративного позову повністю.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через господарський суд Полтавської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення, а у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини постанови або прийняття постанови у письмовому провадженні - протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови складено: 05 квітня 2016 р.

Суддя Безрук Т. М.