ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" березня 2016 р. Справа № 921/942/15-г/15

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючого - судді Кравчук Н.М.

суддів Мирутенко О.Л.

ОСОБА_1

розглянувши апеляційну скаргу приватного підприємства "Авербуд" (надалі ПП "Авербуд"), за вих. № 102-2 від 15.12.2015р. (вх. № ЛАГС 01-05/159/16 від 12.01.2016р.)

на рішення господарського суду Тернопільської області від 24.11.2015р.

у справі № 921/942/15-г/15

за позовом: товариства з обмеженою відповідальністю "Тегрос" (надалі ТзОВ "Тегрос"), м. Тернопіль

до відповідача: ПП "Авербуд", м. Чортків, Чортківський район, Тернопільська область

про стягнення заборгованості в сумі 83 980,29 грн (з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог)

за участю представників сторін:

від позивача: не зявився;

від відповідача: не зявився

Клопотання про здійснення технічної фіксації судового процесу та заяв про відвід суддів від учасників судового процесу не надходило.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Тернопільської області від 24.11.2015р. у справі № 921/942/15-г/15 (суддя Галамай О.З.) позовні вимоги задоволено. Стягнуто з ПП "Авербуд" на користь ТзОВ "Тегрос" 83 980,29 грн., 1 259,70 грн. судового збору. Повернуто ТзОВ "Тегрос" з Державного бюджету України 679,91 грн. зайво сплаченого судового збору згідно платіжного доручення №243 від 02.09.2015р. (з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог а.с. 264 том І).

Приймаючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що сума основного боргу підтверджується матеріалами справи, в свою чергу відповідачем належними та допустимими доказами не спростована.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, ПП "Авербуд" подало апеляційну скаргу, в якій вказує, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано надані ним докази та аргументи, а відтак, винесено незаконне рішення, просить його скасувати, прийняти нове, яким відмовити у задоволені позову. Зокрема, скаржник зазначає, що сторонами у договорі не було узгоджено терміну виконання зобовязання, а вимогу про оплату товару відповідач не отримував. Крім того, звертає увагу на те, що в період з 02.11.2012р. по 04.11.2015р. ПП «Авербуд» сплатило ТзОВ «Тегрос» 2 461 383,47 грн. і з врахуванням рішення господарського суду Тернопільської області від 25.12.2014р. по справі № 921/1213/14-г/14 про стягнення з відповідача заборгованості в сумі 41 246,26 грн., на думку апелянта, заборгованість між сторонами відсутня.

Згідно протоколу про автоматичний розподіл справ між суддями від 12.01.2016р. дану справу розподілено до розгляду судді-доповідачу ОСОБА_2, склад колегії сформований з суддів: Кравчук Н.М. головуючий суддя, ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Ухвалами Львівського апеляційного господарського суду від 13.01.2016р. поновлено строк подання апеляційної скарги, прийнято її до провадження та призначено до розгляду на 04.02.2016р.

У звязку з перебуванням судді Гнатюк Г.М. у відпустці, розпорядженням голови Львівського апеляційного господарського суду від 04.02.2016р. внесено зміни у склад колегії суддів по розгляду справи № 921/942/15-г/15, замість судді Гнатюк Г.М. введено суддю Якімець Г.Г.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 04.02.2016р. розгляд апеляційної скарги відкладено на 25.02.2016р.

В судовому засіданні 25.02.2016р. оголошено перерву до 17.03.2016р., про що сторони були повідомлені під розписку.

ТзОВ "Тегрос" участі в судовому засіданні 17.03.2016р. не забезпечило, причини неявки не повідомило, хоча належним чином було повідомлене про дату, час і місце розгляду справи. У відзиві на апеляційну скаргу проти доводів скаржника заперечив, рішення суду першої інстанції вважає законними та обґрунтованим, відтак просить суд залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення (зареєстроване в канцелярії суду 27.01.2016р. за вх№ 01-04/577/16).

ПП «Авербуд» участі представника в судовому засіданні не забезпечило, причини неявки не повідомило, хоча належним чином було повідомлене про дату, час і місце розгляду справи. В попередніх судових засіданнях представник відповідача наполягав на задоволенні апеляційної скарги.

Розглянувши апеляційну скаргу, матеріали справи, Львівський апеляційний господарський суд встановив наступне.

02.01.2013р. між ТзОВ «Тегрос» (постачальник) та ПП "Авербуд" (покупець) укладено договір поставки №1-П, згідно з умовами якого постачальник зобов'язується продати (передати у власність) та поставити покупцю товар в кількості, асортименті та на умовах, зазначених у цьому правочині, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього ціну, визначену відповідно до його умов (а.с. 11-12 том І).

Відповідно до п.2.1 договору, вид, кількість товару, що повинен бути поставлений постачальником покупцю, визначається сторонами відповідно до умов додатків до цього договору, якими сторони визначають обсяг поставок товару на певний строк, вказаний в такому додатку.

Товар вважається поставленим постачальником покупцю з моменту передачі автомобіля з товаром постачальником в пункті призначення та засвідчується складанням 2-х екземплярів видаткової накладної на товар, які підписуються представниками сторін і скріпляються печатками сторін або підписом уповноваженої особи покупця та належним чином оформленою довіреністю на отримання товару (п.3.2 договору).

Згідно з п.п.5.1, 5.2 договору, ціна, кількість та порядок оплати товару, а також загальна вартість товару, що буде поставлятися постачальником протягом терміну дії договору встановлюється в додатку до нього; додаток складається окремо на кожну партію товару, якщо інше не передбачено сторонами окремо. Покупець здійснює оплату за поставлений товар шляхом безготівкового переказу грошових коштів на рахунок постачальника.

Відповідно до п.5.4, 5.7 при здійсненні оплати за товар згідно умов цього договору, покупець зобовязаний у графі призначення платежу в платіжному дорученні на перерахування відповідних сум, робити посилання на даний договір із зазначенням його номеру і дати укладення. Підтвердженням факту оплати товару є банківська виписка з поточного рахунку постачальника.

Договір набирає чинності з дня його підписання сторонами та скріплення їх печатками (п.8.1 договору).

02.01.2014р. між ТзОВ "Тегрос" (постачальник) та ПП "Авербуд" (покупець) укладено додаткову угоду №1 до договору поставки №1-П від 02.01.2013р., якою погодили п.8.2 договору викласти в наступній редакції: "сторони погодилися, що цей договір є чинним до 31.12.2014р." (а.с. 13 том І).

26.12.2013р. позивачем передано відповідачу товар на загальну суму 133 126,71 грн., про що свідчать видаткові накладні №РН-0000132 на суму 52 794,16 грн. та №РН-0000133 на суму 80 332,55 грн., які скріплені підписами та печатками обох сторін (а.с. 14-15 том І). Даний товар отриманий відповідачем на підставі довіреності №387 від 26.12.2013р. (а.с. 39 том І).

Як стверджує позивач, відповідачем частково погашено заборгованість по вказаних накладних в розмірі 36 146,42 грн., що підтверджується банківськими виписками: від 12.12.2013р. на суму 24 000,00 грн. частково у розмірі 1 146,42 грн.; від 13.12.2013р. на суму 5 000,00 грн. повністю; від 06.06.2014р. на суму 10 000,00 грн. повністю; від 25.06.2014р. на суму 10 000,00 грн. повністю; від 04.07.2014р. на суму 5 000,00 грн. повністю; від 11.07.2014р. на суму 5 000,00 грн. повністю (пояснення вх.№24443 від 18.11.2015р. а.с. 208, 210 том І).

Одже відповідач порушив зобовязання щодо оплати поставленого товару, заборгувавши позивачу 83 980,29 грн., що стало підставою звернення позивача до суду (з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог а.с. 264 том І).

При винесенні постанови колегія суддів керувалася наступним.

Статтею 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (ч. 1 ст. 175 ГК України).

За договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму (ч.1 ст. 265 ГК України).

Аналогічні положення містяться в ч.1 ст. 712 ЦК України, де зокрема, зазначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч.2 ст. 712 ЦК України).

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару (ст. 692 ЦК України).

Із наведеного вбачається, що за загальним правилом, обов'язок покупця оплатити товар виникає після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього. Це правило діє, якщо спеціальними правилами або договором купівлі-продажу не встановлено інший строк оплати.

Посилання скаржника на те, що сторонами у договорі не було узгоджено терміну виконання зобовязання, а вимогу про оплату товару відповідач не отримував, відтак обовязку проведення грошового розрахунку немає, колегія суддів вважає хибним, оскільки згідно з вищенаведеними нормами права у відповідача виник обовязок оплатити товар з моменту його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, що останнім виконано не в повному обсязі та не у встановлені строки.

У відповідності до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Як зазначалося вище, предметом спору у даній справі є стягнення з відповідача 83 980,29 грн. основного боргу за поставлений товар згідно видаткових накладних № РН-0000133 від 26.12.2013р. та № РН-0000132 від 26.12.2013р.

Твердження скаржник про те, що ним було частково оплачено вказану поставку платіжними дорученнями № 612 від 12.12.2013р. на суму 24 000,00 грн. та № 622 від 13.12.2013р. на суму 5 000,00 грн., де в призначені платежу зазначено «оплата авансу за матеріали зг рах № від 12.12.13р.» (а.с. 103-104 том І), не заслуговує на увагу суду з огляду на наступне.

Відповідно до приписів п. 3.8 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженою постановою Правління НБУ від 21.01.2004 № 22, реквізит "Призначення платежу" платіжного доручення заповнюється платником так, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів отримувачу. Повноту інформації визначає платник з урахуванням вимог законодавства України.

Як зазначалося вище, п.5.4 спірного договору передбачено, що при здійсненні оплати за товар, покупець зобов'язаний у графі призначення платежу в платіжному дорученні на перерахування відповідних сум, робити посилання на даний договір, із зазначенням його номеру та дати укладення.

Проте, у наданих відповідачем платіжних доручень у графі "призначення платежу" відсутня підстава розрахунку як то договір №1-П від 02.01.2013р. чи спірні накладні, натомість зазначено - "оплата авансу за матеріали зг рах № від 12.12.13р.", що, на думку суду, не підтверджує факту здійснення авансу саме по вказаних вище накладних.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи та підтверджується сторонами у справі, між ними існують і інші господарські відносини, зокрема з акту звірки взаємних розрахунків вбачається, що у відповідача перед позивачем станом на 01.09.2014р. існує заборгованість в розмірі 138 226,55 грн. (а.с. 16).

Враховуючи, що в даному випадку, відповідач в платіжних документах не зазначав конкретного призначення платежу, за який вноситься плата, відтак, колегія суддів вважає, що позивач міг здійснити зарахування цих платежів в рахунок погашення заборгованості за інший період, що не визначений позивачем у даній справі як спірний.

Щодо твердження відповідача про те, що зобовязання сторін, які виникли за період діяльності з 05.10.2010р. виходять за межі трьохрічного строку позовної давності, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ст.257 ЦК України позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а предметом розгляду даного спору є стягнення боргу згідно видаткових накладних від 26.12.2013р., позовна давність по яких не минула.

Видаткові накладні є первинними обліковими документами у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і відповідають вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, фіксують факт здійснення господарської операції і встановлення договірних зобовязань, та є підставою виникнення обовязку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар. Строк виконання відповідного грошового зобовязання визначається за правилами, встановленими ч.1 ст.692 ЦК України (постанова Вищого господарського суду України від 21.04.2011р. № 9/252-10).

Оскільки інший строк оплати товару сторонами у договорі поставки №1-П від 02.01.2013р. та видаткових накладних №РН-0000132 від 26.12.2013р., №РН-0000133 від 26.12.2013р. встановлений не був, то відповідач мав розрахуватись з позивачем після отримання товару.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд попередньої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 83 980,29 грн., оскільки відповідач не розрахувався в повному обсязі за поставлений позивачем товар, доказів погашення заборгованості суду не надав.

Щодо твердження скаржника про те, що заборгованість між сторонами відсутня, оскільки в період з 02.11.2012р. по 04.11.2015р. ПП «Авербуд» сплатило ТзОВ «Тегрос» 2 461 383,47 грн. і з врахуванням рішення господарського суду Тернопільської області від 25.12.2014р. по справі № 921/1213/14-г/14 про стягнення заборгованості в сумі 41 246,26 грн., на підтвердження чого долучив платіжні доручення (а.с. 136-207 том І), то колегія суддів таке твердження вважає непереконливим, оскільки позивачем долучено до матеріалів справи видаткові накладні, згідно яких вбачається, що ТзОВ «Тегрос» з період з 04.09.2012р. до моменту звернення з позовною заявою поставило ПП «Авербуд» товару на загальну суму 2 757 998,70 грн. (а.с. 221-262 том І).

Щодо посилання скаржника на те, що він не отримував заяву про зарахування зустрічних однорідних вимог та не погоджував їх зарахування, то суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що в силу ст. 601 ЦК України зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Позивачем долучено до матеріалів апеляційного провадження копію квитанції та опису вкладення до цінного листа, що підтверджує відправлення відповідачу заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог від 10.08.2015р. (а.с. 20-22 том І).

Статтею 32 ГПК України встановлено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Частиною 2 ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Однак, скаржником всупереч вищенаведеній нормі права, не подано доказів, які б спростували факти, викладені в позовній заяві, а доводи, наведені в апеляційній скарзі не спростовують правомірність висновків, викладених в оспорюваному рішенні суду першої інстанції.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення місцевого господарського суду є законним, обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись, ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Львівський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ :

1. Рішення господарського суду Тернопільської області від 24.11.2015р. у справі № 921/942/15-г/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно з розділом ХІІ-1 ГПК України.

3. Справу передати до господарського суду Тернопільської області.

Головуючий суддя Кравчук Н.М.

судді Мирутенко О.Л.

ОСОБА_1