РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.03.2016Справа №910/366/16

За позовомПублічного акціонерного товариства "ДТЕК ЗАХІДЕНЕРГО"
до Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
провизнання договору недійсним
Суддя Ярмак О.М.

За участю представників:

від позивачаКачеровський В.М. (представник за довіреністю від 28.12.2015)
від відповідача Кость О.Г. (представник за довіреністю від 18.04.2014)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство "ДТЕК ЗАХІДЕНЕРГО" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" про визнання недійсним договору купівлі-продажу природного газу № 3-1-2014/061-ПР від 23.12.2014.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оспорюваний договір укладено позивачем всупереч волевиявлення Публічного акціонерного товариства "ДТЕК ЗАХІДЕНЕРГО", при наявності тяжких обставин та на вкрай невигідних умовах, викликаних наявністю постанови Кабінету Міністрів України № 647 від 26.11.2014.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.01.2016 за вказаним позовом порушено провадження у справі № 910/366/16, розгляд справи призначено на 16.02.2016.

Ухвалою від 16.02.2016 судом продовжено строк розгляду спору та відкладено розгляду справи на 15.03.2016.

15.03.2016 відповідачем було подано до суду додаткові пояснення до відзиву відповідача на позовну заяву.

В судове засідання 15.03.2016 з'явилися представники позивача та відповідача, які висловили свої остаточні позиції по суті спору.

Так, представник позивача обґрунтував, підтримав заявлені позовні вимоги та наполягав на їх повному задоволенні.

Представник відповідача надав в матеріали справи відзив на позовну заяву, заперечив проти задоволення позовних вимог в повному обсязі.

В судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, оглянувши оригінали копій документів, що знаходяться в матеріалах справи, заслухавши пояснення представників, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

23.12.2014 між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (продавець) та Публічним акціонерним товариством "ДТЕК ЗАХІДЕНЕРГО" (покупець) укладено договір купівлі-продажу природного газу № 3-1-2014/061-ПР (далі - Договір купівлі-продажу), за умовами якого продавець зобов'язується передати у власність покупцю у 2015 році природний газ, ввезений на митну територію України Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити цей природний газ, на умовах даного договору.

Відповідно до п. 2.1 Договору купівлі-продажу продавець передає покупцеві з 01.01.2015 по 31.12.2015 газ обсягом до 41 525,711 тис. куб. м., у тому числі по місяцях кварталів (тис. куб. м.).

Згідно з п. 6.1 Договору купівлі-продажу оплата за природний газ з врахуванням вартості транспортування територією України проводиться покупцем виключно грошовими коштами в такому порядку:

- оплата в розмірі 30 % від вартості запланованих місячних обсягів проводиться не пізніше ніж за 5 банківських днів до початку місяця поставки товару;

- оплати в розмірі по 35 % від вартості запланованих місячних обсягів проводиться до 5 числа та до 15 числа поточного місяця поставки.

Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Відповідно до п. 7.2 Договору купівлі-продажу у разі невиконання покупцем умов пункту 6.1. даного договору продавець має право не здійснювати поставку газу покупцю або обмежити поставку пропорційно до кількості несплачених обсягів з наступною поставкою цих обсягів при умові їх оплати та наявності технічної можливості. У разі невиконання покупцем пункту 6.1 умов даного договору він у безспірному порядку повинен сплатити покупцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу, а за прострочення понад 30 (тридцять) днів додатково сплатити штраф у розмірі 7 (семи) відсотків від суми простроченого платежу.

Пунктом 7.3 Договору купівлі-продажу передбачено, що у разі невиконання покупцем умов пункту 6.1. договору продавець має право в односторонньому порядку розірвати даний договір.

Договір набуває чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін і діє в частині поставки природного газу до з 01.01.2015 по 31.12.2015, а в частині проведення розрахунків за газ та послуг з його транспортування - до повного погашення заборгованості (п. 11.1. Договору купівлі-продажу).

За твердженнями Публічного акціонерного товариства "ДТЕК ЗАХІДЕНЕРГО", указаний Договір купівлі-продажу договір укладений позивачем всупереч його волі та на вкрай невигідних умовах, під тиском та впливом тяжких обставин, що було наслідком прийняття Кабінетом Міністрів України постанови № 647 від 26.11.2014 "Про порядок закупівлі природного газу промисловими, енергогенеруючими та теплогенеруючими (в частині промислових обсягів газу) підприємствами". Зокрема, у випадку відсутності цієї постанови позивач за жодних обставин не закуповував би природний газ у відповідача, у зв'язку з чим позивач просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу природного газу № 3-1-2014/061-ПР від 23.12.2014, посилаючись на ст. 203, 215, 233 ЦК України.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з огляду на таке.

Згідно ч. 1 та ч. 4 ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України).

В силу положень ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 ст. 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Приписами ст. 629 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема:

- зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;

- особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

- волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

- правочин має вчинятися у формі, встановленій законом;

- правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним;

- правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Аналогічні положення містяться і в статті 180 Господарського кодексу України.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Тож, як стверджує позивач, посилаючись на положення ч. 3 ст. 203 та ст. 233 Цивільного кодексу України, оспорюваний Договір укладений позивачем всупереч його волі, на вкрай невигідних умовах, під тиском та впливом тяжких обставин, оскільки прийняття 26.11.2014 Кабінетом Міністрів України постанови № 647 від "Про порядок закупівлі природного газу промисловими, енергогенеруючими та теплогенеруючими (в частині промислових обсягів газу) підприємствами" фактично змусило відповідача вчинити відповідний правочин, який не був би вчинений позивачем за відсутності вказаної постанови.

Так, постановою Кабінету Міністрів України № 647 від 26.11.2014 "Про порядок закупівлі природного газу промисловими, енергогенеруючими та теплогенеруючими (в частині промислових обсягів газу) підприємствами", установлено, що з 1 грудня 2014 по 28 лютого 2015 промислові, енергогенеруючі та теплогенеруючі (в частині промислових обсягів газу) підприємства згідно з додатком до цієї постанови здійснюють закупівлю природного газу виключно у гарантованого постачальника Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України".

Закупівля природного газу підприємствами згідно з додатком до цієї постанови в інших постачальників природного газу не здійснюється.

Національній акціонерній компанії "Нафтогаз України" укласти в установленому законодавством порядку договори з промисловими, енергогенеруючими та теплогенеруючими (в частині промислових обсягів газу) підприємствами, зазначеними у додатку до цієї постанови (п.1 постанови).

Відповідно до п. 2 постанови, газорозподільним та газотранспортним підприємствам у період з 1 грудня 2014 по 28 лютого 2015 здійснювати відповідно до законодавства транспортування природного газу промисловим, енергогенеруючим та теплогенеруючим (в частині промислових обсягів газу) підприємствам, зазначеним у додатку до цієї постанови, лише з ресурсів Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" та в обсягах, підтверджених в установленому порядку.

Планові розподіли природного газу для промислових, енергогенеруючих та теплогенеруючих (в частині промислових обсягів газу) підприємств, зазначених у додатку до цієї постанови, з ресурсів інших, ніж ресурси Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", не приймаються.

Згідно п. 3 постанови, підприємства з державною формою власності здійснюють закупівлю природного газу, що використовується такими підприємствами для промислових потреб, у Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України". Така закупівля природного газу здійснюється на умовах попередньої оплати.

Пунктом 4 постанови встановлено, що обласним державним адміністраціям вжити відповідно до законодавства заходів до укладення промисловими, енергогенеруючими та теплогенеруючими (в частині промислових обсягів газу) підприємствами, зазначеними у додатку до цієї постанови, договорів купівлі-продажу природного газу виключно з Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України".

Відповідно до додатку до постанови Кабінету Міністрів України № 647 від 26.11.2014, Публічне акціонерне товариство "ДТЕК ЗАХІДЕНЕРГО" внесено до переліку

промислових, енергогенеруючих та теплогенеруючих (в частині промислових обсягів газу) підприємств.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 16.12.2014 у справі № К/800/8049/15 було визнано незаконними і нечинними пункти 1 - 4 постанови Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 № 647 "Про порядок закупівлі природного газу промисловими, енергогенеруючими та теплогенеруючими (в частині промислових обсягів газу) підприємствами" та додаток до постанови Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 № 647 "Перелік промислових, енергогенеруючих та теплогенеруючих (в частині промислових обсягів газу) підприємств" з 29.11.2014.

Пунктом 23 постанови пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009 передбачено, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Тобто, для кваліфікації правочину за ст. 233 Цивільного кодексу України необхідна обов'язкова наявність зазначених двох умов у сукупності: вплив тяжкої обставини і вкрай невигідні умови. Крім того, має бути причинно-наслідковий зв'язок між тяжкими обставинами та укладеним правочином (його укладання саме з метою усунення обставин).

За змістом узагальнення Верховного Суду України "Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними" (лист від 24.11.2008 р.) тяжкі обставини судді розуміють як не будь-яке несприятливе матеріальне, соціальне чи інше становище, а як його крайні форми. Наприклад, важка хвороба особи чи її близьких, смерть годувальника, крайня нужденність її сім'ї, загроза втратити заставлене житло чи банкрутства, надзвичайно низька винагорода за виконану роботу або надану послугу, порівняно з вартістю відчужуваної речі, та інші обставини, для усунення чи пом'якшення яких необхідно терміново укласти цей правочин. Тяжка обставина є оцінювальною категорією і має визначатися судом з урахуванням всіх обставин справи. Потерпілий, який оскаржує правочин, повинен довести, що за відсутності тяжких обставин він взагалі або на зазначених умовах не уклав би правочин. Визнання правочину недійсним не може пов'язуватись з тим, чи усвідомлювала сторона користь, яку матиме від нього.

Стверджуючи про укладення оспорюваного Договору купівлі-продажу на вкрай невигідних умовах, під тиском та впливом тяжких обставин, позивач посилається на наявність у Договорі "кабальних" умов, зокрема, 100% попередня оплата за поставку газу, яку не було можливості здійснювати через брак обігових коштів, а також умов пунктів 7.2, 7.3 Договору.

Проте, твердження позивача про умову Договору купівлі-продажу про здійснення розрахунку за поставлений газ на умовах 100% попередньої оплати не відповідають дійсності та спростовуються порядком проведення розрахунків за природній газ, встановлений пунктом 6.1 Договору купівлі-продажу.

Окрім того, що стосується пунктів 7.2, 7.3 Договору купівлі-продажу, то укладаючи цей договір сторони самостійно на підставі вільного волевиявлення визначили його умови, зокрема щодо відповідальності за порушення договірних зобов'язань, включаючи пункти 7.2 та 7.3, з якими відповідач фактично погодився, адже вказаний договір був підписаний без зауважень та заперечень повноважними представниками сторін та скріплений їх печатками. Доказів незгоди позивача з указаними положеннями Договору купівлі-продажу при його укладенні чи намагання внести будь-які зміни чи пропозиції до нього в матеріали справи подано не було.

Отже, позивачем не доведено існування в сукупності тяжких обставин (їх крайньої форми) та вкрай невигідних умов, з якими приписи статті 233 Цивільного кодексу України передбачають можливість визнання договору купівлі-продажу природного газу № 3-1-2014/061-ПР недійсним.

Що стосується доводів позивача про відсутність у нього вільного волевиявлення на укладення оспорюваного договору з відповідачем та відсутність можливості на заперечення проти укладення Договору купівлі-продажу, суд зазначає, що позивач не позбавлений був права на звернення до адміністративного суду з відповідним позовом у випадку порушення його прав прийняттям Кабінетом Міністрів України постанови № 647 від 26.11.2014 "Про порядок закупівлі природного газу промисловими, енергогенеруючими та теплогенеруючими (в частині промислових обсягів газу) підприємствами", чого позивачем зроблено не було.

Окрім того, вирішуючи спір по суті, суд звертає увагу також на те, що відповідач як друга сторона правочину не може вважатися таким, який порушив суб'єктивні права позивача, за захистом яких останній звернувся до суду зі згаданим позовом, оскільки постановою Кабінету Міністрів України № 647 від 26.11.2014 "Про порядок закупівлі природного газу промисловими, енергогенеруючими та теплогенеруючими (в частині промислових обсягів газу) підприємствами" саме відповідача було зобов'язано укласти відповідні договори з промисловими, енергогенеруючими та теплогенеруючими підприємствами.

З огляду на те, що суд відмовляє у задоволенні заявлених позовних вимог, судові витрати відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 32-34, 43, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

У позові відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання, оформленого відповідно до вимог статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя О.М. Ярмак

Повне рішення складено: 24.03.2016