ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

22.03.2016 Справа № 905/3587/15

Господарський суд Донецької області у складі головуючого судді Бокової Ю.В., суддів Сковородіної О.М., Попова О.В.,

при секретарі судового засідання Степаненко Д.І,

розглянувши матеріали справи за позовом: ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю Північ+, м. Донецьк

до відповідача: Публічного акціонерного товариства Креді ОСОБА_2, м. Київ

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "ДПА", м. Донецьк

про визнання недійсними умов договору поруки № 1/1175010-П2 від 15.08.2012р.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_3 за довіреністю б/н від 05.11.2015р.

від відповідача : ОСОБА_4 за довіреністю б/н від 17.03.2014р.

від третьої особи: ОСОБА_3 за довіреністю б/н від 05.05.2015р.

СУТЬ СПОРУ:

Позивач, ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю Північ+, м. Донецьк звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до Публічного акціонерного товариства Креді ОСОБА_2, м. Київ про визнання недійсними окремих умов договору поруки № 1/1175010-П2 від 15.08.2012р. в редакції договору про внесення змін та доповнень від 01.10.2013 р., що містяться у ст. 4 та ст. 7 договору поруки.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що умови договору поруки №1/1175010-П2 від 15.08.2012р. у редакції договору про внесення змін та доповнень від 01.10.2013р., що містяться у ст. 4 та ст. 7 договору поруки є такими, що суперечать як умовам самого договору поруки, так і вимогам чинного законодавства, оскільки діючим законодавством, що регулює питання виконання зобовязання, а також питання забезпечення виконання зобовязання, вимагає направлення на адресу боржника та поручителя відповідної вимоги щодо виконання ними взятих на себе зобовязань солідарно.

В підтвердження позовних вимог позивач надав договір поруки №1/1175010-П2 від 15.08.2012р.; договір від 01.10.2013р. про внесення змін та доповнень до договору поруки №1/1175010-П2 від 15.08.2012р.

Ухвалою суду від 21.01.2016 р. було залучено ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "ДПА" до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача.

Представник позивача в судове засідання з'явився, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача в судових засіданнях проти задоволення позову заперечував. Зазначив, що спірні пункти договору є результатом домовленості сторін, які вільні у визначенні зобовязань за договором, та які не суперечать діючому законодавству.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору в судових засіданнях надав пояснення, в яких підтримав позовні вимоги позивача щодо визнання недійсними окремих умов договору.

Суд вважає за можливе розглянути спір в порядку ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними в справі матеріалами, оскільки їх цілком достатньо для правильної юридичної кваліфікації спірних правовідносин, а відсутність належним чином повідомлених представників сторін у світлі приписів ст. ст. 4-3, 22, 33 та 77 цього Кодексу істотним чином не впливає на таку кваліфікацію і не перешкоджає розгляду справи.

Під час судового розгляду справи представника позивача було ознайомлено з правами та обовязками у відповідності із ст. 22 Господарського процесуального кодексу України.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши надані суду докази в порядку ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВСТАНОВИВ:

Статтею 67 Господарського кодексу України визначено, що відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів; підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов'язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

15.08.2012р. між ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю Північ+, м. Донецьк та Публічним акціонерним товариством Креді ОСОБА_2, м. Київ укладено договір поруки №1/1175010-П2, відповідно до п. 2.1. якого поручитель (позивач) з метою повного виконання основного зобовязання поручається перед банком за своєчасне та повне виконання боржником основного зобовязання за договором, що встановлює основне зобовязання.

Договором від 01.10.2013 про внесення змін та доповнень до договору поруки сторони виклали договір поруки в новій редакції.

Пункт 4 викладено в наступній редакції: Захист прав». Банк має право звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку, незалежно від того, направлена вимога до поручителя (як цей термін визначено нижче) чи ні.

Пункт 5 викладено в наступній редакції: Повідомлення про порушення. У разі порушення клієнтом боргових зобовязань банк надсилає поручителю письмове повідомлення про порушення боргових зобовязань (вимога до поручителя), в якій зазначається стислий зміст порушених боргових зобовязань, загальний розмір невиконаної вимоги, забезпеченої порукою за договором поруки, та вимога до поручителя виконати порушені боргові зобовязання протягом семи днів з дати отримання ним вимоги до поручителя.

Пункт 7 викладено в наступній редакції: Солідарна відповідальність. У разі порушення боргових зобовязань клієнт та поручитель відповідають перед банком як солідарні боржники, незалежно від того, направлена вимога до поручителя чи ні, та незалежно від того, чи направлена вимога до клієнта чи ні. Поручитель відповідає перед банком за виконання боргових зобовязань у тому ж обсязі, що і клієнт, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків.

Позивач просить визнати недійсними умови договору поруки № 1/1175010-П2 від 15.08.2012р. у редакції договору про внесення змін та доповнень від 01.10.2013р., що містяться у п. 4 та п. 7 договору поруки, а саме: у ч. 1 п. 4 Договору поруки слова "незалежно від того, направлена вимога до Поручителя (як цей термін визначено нижче) чи ні"; у ч. 1 п. 7 Договору поруки слова "незалежно від того, направлена вимога до Поручителя чи ні, та незалежно від того, чи направлена вимога до Клієнта чи ні", визнати недійсними.

На думку позивача, зазначені умови договору поруки суперечать як іншим умовам самого Договору, так і вимогам чинного законодавства, зокрема, ст. ст. 530, 543, 555 Цивільного кодексу України, які передбачають пред`явлення (направлення) кредитором відповідної вимоги поручителю.

Виходячи з принципу повного, всебічного та об'єктивного розгляду всіх обставин справи, суд вважає вимоги позивача до відповідача про визнання ч.1 ст. 4, ч. 1 ст. 7 договору частково недійсними такими, що не підлягають задоволенню, враховуючи наступне.

Оцінивши договір, з якого виникли цивільні права та обовязки сторін, суд дійшов висновку, що укладений між сторонами правочин за своїм змістом та правовою природою є договором поруки, який підпадає під правове регулювання норм Цивільного та Господарського кодексів України.

Пунктом 2.2 Пленуму Вищого господарського суду України від 29.15.2013р. № 11 Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними встановлено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Слід мати на увазі, що визнання правочину (господарського договору) недійсним господарським судом є наслідком його вчинення з порушенням закону, а не заходом відповідальності сторін (п. 2.5.1 Пленуму). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. У разі коли після такого вчинення набрав чинності акт законодавства, норми якого інакше регулюють правовідносини, ніж ті, що діяли в момент вчинення правочину, то норми такого акта, якщо він не має зворотної сили, застосовуються до прав та обов'язків сторін, які виникли з моменту набрання ним чинності (п. 2.10 Пленуму).

Відповідно до п. 7 роз'яснення Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. № 9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до ст.ст. 11, 629 Цивільного кодексу України договір є однією з підстав виникнення зобов'язань та є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно приписів статей 6, 627, 628 та 638 ЦК України сторони вільні в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Загальні підстави недійсності правочину встановлені ст. 215 Цивільного кодексу України, згідно з частиною першою якої підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Статтею 543 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Кредитор, який одержав виконання обов'язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників. Солідарні боржники залишаються зобов'язаними доти, доки їхній обов'язок не буде виконаний у повному обсязі. Солідарний боржник не має права висувати проти вимоги кредитора заперечення, що ґрунтуються на таких відносинах решти солідарних боржників з кредитором, у яких цей боржник не бере участі. Виконання солідарного обов'язку у повному обсязі одним із боржників припиняє обов'язок решти солідарних боржників перед кредитором.

Згідно статті 555 Цивільного кодексу України у разі одержання вимоги кредитора поручитель зобов'язаний повідомити про це боржника, а в разі пред'явлення до нього позову - подати клопотання про залучення боржника до участі у справі. Якщо поручитель не повідомить боржника про вимогу кредитора і сам виконає зобов'язання, боржник має право висунути проти вимоги поручителя всі заперечення, які він мав проти вимоги кредитора. Поручитель має право висунути проти вимоги кредитора заперечення, які міг би висунути сам боржник, за умови, що ці заперечення не пов'язані з особою боржника. Поручитель має право висунути ці заперечення також у разі, якщо боржник відмовився від них або визнав свій борг.

Пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. (п.24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин").

Позивач просить визнати недійсною ст. 4 договору Захист прав Банку, яка передбачає: "ОСОБА_2 має право звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку, незалежно від того направлена Вимога до Поручителя (як цей термін визначено нижче) чи ні.

Оскільки право особи на судовий захист порушеного права є конституційним, воно не може бути обмежене умовами договору, тому, дійсно, ОСОБА_2 має право звернутись до суду незалежно від того, направлена вимога до Поручителя чи ні.

Умови статті 7 Договору (перше речення) передбачають, що "у разі порушення боргових зобов'язань Клієнт та Поручитель відповідають перед Банком як солідарні боржники, незалежно від того, направлена вимога до Поручителя чи ні."

Зазначене правило солідарної відповідальності прямо передбачене ст. 543 Цивільного кодексу України.

Таким чином, вимога позивача про визнання недійсними умов зазначених пунктів Договору в частині словосполучення "незалежно від того, чи напрвлена Вимога до Поручителя" не грунтується на законодавстві.

Крім того, в ст. 5 Договору сторони передбачили обов'язок Банку щодо повідомлення про порушення, а саме: "у разі порушення Клієнтом боргових зобов'язань ОСОБА_2 надсилає Поручителю письмове повідомлення про порушення боргових зобов'язань (Вимога до Поручителя), в якій зазначається стислий зміст порушених боргових зобов'язань, загальний розмір невиконаної вимоги, забезпеченої порукою за договором поруки, та вимога до Поручителя виконати порушені боргові зобов'язання протягом семи днів з дати отримання ним Вимоги до Поручителя".

Відповідно до ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Суд дійшов висновку, що спірні пункти договору не суперечать вказаній нормі, оскільки спірні пункти включені до змісту договору за взаємною згодою на те сторін. При цьому, позивачем не доведено того, що він заперечував щодо включення умов, які містяться у п.п. 4.1., 7.1. договору. Вказаний договір підписано позивачем без протоколу розбіжностей.

Таким чином, вищезазначені умови договору поруки грунтуються на нормах Цивільного кодексу України, тому підстави для визнання їх частин недійсними відсутні.

Згідно ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до вимог ст. 32 Господарського процесуального кодексу України: доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Судові витрати у справі покладаються у відповідності до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України на позивача.

Керуючись ст.ст.1, 4, 22, 33, 34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю Північ+, м. Донецьк до Публічного акціонерного товариства Креді ОСОБА_2, м. Київ про визнання недійсними окремих умов договору поруки № 1/1175010-П2 від 15.08.2012р. відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Донецького апеляційного господарського суду в порядку передбаченому розділом ХІІ Господарського процесуального кодексу України.

У судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повний текст рішення підписаний 25.03.2016р.

Головуючий суддя Ю.В. Бокова

Суддя О.М. Сковородіна

Суддя О.В. Попов