ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________
У Х В А Л А

29.03.2016р. Справа №905/2189/14

Господарський суд Донецької області у складі: головуючого судді Кротінової О.В., судді Говоруна О.В., судді Харакоза К.С,

за скаргою Дочірньої компанії «Газ України» Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» №31/13-728 від 24.02.2016р. на дії органу державної виконавчої служби, у справі за позовом Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», м.Київ,

до відповідача, Комунального підприємства «Тепломережа», м.Донецьк,

про стягнення 1 235 192,40 грн.,

за участю представників сторін:

від позивача (заявника):ОСОБА_1 за довіреністю;

від відповідача (боржника): не зявився;

від відділу державної виконавчої служби Куйбишевського районного управління юстиції у Донецькій області не зявився, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Дочірня компанія «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», м.Київ, звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до відповідача, Комунального підприємства «Тепломережа», м.Донецьк, про стягнення 1235192,40 грн., що складається з суми на яку збільшився борг внаслідок інфляційних процесів у розмірі 125538,94 грн. та 3% річних від основного боргу у розмірі 1109653,46грн.

Рішенням господарського суду Донецької області від 19.06.2014р. у справі №905/2189/14 (повний текст рішення складено та підписано 24.06.2014р.) позовні вимоги Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», м.Київ, до Комунального підприємства «Тепломережа», м.Донецьк, про стягнення 1235192,40 грн., у тому числі 125538,94 грн. інфляційних витрат та 1109653,46 грн. 3% річних, задоволені повністю, а саме стягнуто на користь позивача 1235192,40 грн., а також відшкодування сплаченого судового збору в сумі 24703,85 грн.

06.11.2014р. господарським судом Запорізької області на виконання даного процесуального документу по справі №905/2189/14, що набув чинності 07.07.2014р., видано відповідний наказ про примусове виконання рішення суду.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 13.08.2015р. відновлено Дочірній компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», м.Київ строк для пред'явлення наказу господарського суду Запорізької області від 06.11.2014р. по справі №905/2189/14 до виконання.

26.02.2016р. на адресу господарського суду Донецької області надійшла скарга Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» №31/13-728 від 24.02.2016р. на дії органу державної виконавчої служби, у якій заявник просить визнати незаконними дії відділу державної виконавчої служби Куйбишевського районного управління юстиції у Донецькій області щодо винесення постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження від 05.02.2016р. з виконання наказу господарського суду Запорізької області від 06.11.2014р. №905/2189/14; визнати незаконною (недійсною) та скасувати постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження від 05.02.2016р. з виконання наказу господарського суду Запорізької області від 06.11.2014р. №905/2189/14 та зобов'язати відділ державної виконавчої служби Куйбишевського районного управління юстиції у Донецькій області відкрити виконавче провадження та вжити всіх заходів для фактичного повного виконання рішення господарського суду Запорізької області від 06.11.2014р. №905/2189/14.

29.02.2016р., з дотриманням приписів ст.ст.2-1, 4-6 Господарського процесуального кодексу України та Положення про автоматизовану систему документообігу суду, для розгляду скарги призначено її колегіальний розгляд у складі: головуючий суддя КротіноваО.В., суддя Говорун О.В., суддя Харакоз К.С.

29.02.2016р. ухвалою господарського суду Донецької області призначено розгляд означеної скарги.

Обґрунтуванням наведеного, за висновками заявника, є: незаконність дій ВДВС; безпідставність винесення оскаржуваної постанови; помилкове посилання ВДВС на неможливість відкриття виконавчого провадження; проведення антитерористичної операції не віднесено до підстав для відмови у відкритті виконавчого провадження у розумінні Закону України «Про виконавче провадження»; порушено права і законні інтереси стягувача; право державного виконавця провадити виконавчі дії щодо виявлення та звернення стягнення на кошти, які перебувають на рахунках та вкладах боржника у банках чи інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах на території, на яку поширюється юрисдикція України; імовірність знаходження майна боржника поза межами території, де органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження та виявлення цих обставин виконавчою службою лише у межах відкритого виконавчого провадження; стратегічне значення підприємства та його діяльність для економіки та безпеки держави.

Нормативним підґрунтям визначено ст.ст.1, 6, 11, 25, 82 Закону України «Про виконавче провадження», ст.ст.19, 124 Конституції України, ст.ст.1, 115, 121-2 Господарського процесуального кодексу України.

До матеріалів скарги додано у копіях: наказ господарського суду Запорізької області від 06.11.2014р. у справі №905/2189/14, ухвала господарського суду Донецької області від 13.08.2015р. по справі №905/2189/14, заява скаржника №31/13-4698 від 17.12.2015р. про відкриття виконавчого провадження, постанова про відмову у відкритті виконавчого провадження від 05.02.2016р.

15.03.2016р. заявником (позивачем) через канцелярію господарського суду Донецької області надано клопотання б/н від 14.03.2016р., яким до матеріалів справи долучено у копіях: постанови про відкриття виконавчого провадження №49563499 від 07.12.2015р., №49979187 від 28.01.2016р., №49903485 від 21.01.2016р., №50279317 від 23.02.2016р. із супровідними листами №9174 від 07.12.2015р., №424 від 29.01.2016р., №201/24 від 23.02.2016р., платіжні доручення №128 від 13.01.2016р., №523 від 29.01.2016р., довіреність на представника.

Представник позивача (заявника) у судовому засіданні 22.03.2016р. наполягав на задоволенні скарги, свідчив про прийняття іншими відділами державної виконавчої служби до виконання наказів, за якими адресою боржника, є місцезнаходження на території, що тимчасово непідконтрольна Україні та вказав на фактичне стягнення за певними наказами суми боргу з таких боржників, у підтвердження чого надав відповідні платіжні доручення.

Представник відповідача (боржника) у судове засідання не зявився, причин неявки не повідомив, витребувані документи не надав.

Представник відділу державної виконавчої служби Куйбишевського районного управління юстиції у Донецькій області у судове засідання не зявився, причин неявки не повідомив, витребувані документи не надав.

Керуючись приписами ч.2 ст.121-2 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає за можливе розгляд скарги за наявними в справі матеріалами, у цьому судовому засіданні.

Дослідив надані матеріали та оцінив подані докази за своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов висновку, щодо такого.

Згідно із ст.4-5 Господарського процесуального кодексу України, господарські суди здійснюють правосуддя шляхом прийняття обовязкових до виконання на усій території України рішень, ухвал, постанов.

Відповідно до ст.124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обовязковими до виконання на всій території України.

За приписом ст.115 Господарського процесуального кодексу України, рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обовязковими на всій території України і виконуються в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

При цьому, відповідно до ст.116 Господарського процесуального кодексу України, виконання рішення господарського суду проводиться на підставі виданого ним наказу, який є виконавчим документом. Наказ видається стягувачеві або надсилається йому після набрання судовим рішенням законної сили.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України «Про виконавче провадження», як спеціальний нормативний акт, що регулює порядок здійснення виконавчого провадження. Відповідно до ст.1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно із ст.2 Закону України «Про виконавче провадження», примусове виконання рішень в Україні покладається на державну виконавчу службу.

Статтею 6 Закону, державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб. Рішення, дії або бездіяльність державного виконавця можуть бути оскаржені в порядку, встановленому цим Законом.

За приписами ст.5 Закону, вимоги державного виконавця щодо виконання рішень обов'язкові для всіх органів, організацій, посадових осіб, фізичних і юридичних осіб на території України.

Статтею 11 Закону України «Про виконавче провадження» визначено певний перелік обовязків та прав державних виконавців, до яких, зокрема, віднесено: обовязок неупередженого, своєчасного і у повному обсязі вчинення виконавчих дій, здійснення заходів, необхідних для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконавче провадження», примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом. Відповідно до цього Закону підлягають виконанню державною виконавчою службою виконавчі документи, в тому числі накази господарських судів.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням господарського суду Донецької області від 19.06.2014р. у справі №905/2189/14 позовні вимоги Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», м.Київ, до Комунального підприємства «Тепломережа», м.Донецьк, про стягнення 1235192,40 грн., у тому числі 125538,94 грн. інфляційних витрат та 1109653,46 грн. 3% річних, задоволені повністю, а саме стягнуто на користь позивача 1235192,40 грн., а також відшкодування сплаченого судового збору в сумі 24703,85 грн.

06.11.2014р. на виконання судового рішення було видано наказ господарського суду.

05.02.2016р. в.о. начальника відділу державної виконавчої служби Куйбишевського районного управління юстиції у Донецькій області винесена постанова про відмову у відкритті виконавчого провадження про стягнення суми боргу 1235192,40 грн. за судовим наказом №905/2189/14 виданим 06.11.2014р., у якій причинами відмови означено знаходження боржника на території, на якій органи державної влади України тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження, внаслідок проведення на цій території антитерористичних дій (м.Донецьк, вул.Куйбишева, 109); посилання на Закони України «Про боротьбу з тероризмом», «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», на затверджений перелік Кабінетом Міністрів України №1085-р від 07.11.2014р. населених пунктів (зона АТО), на території яких органи державної влади тимчасове не здійснюють або здійснюють не у повному обсязі свої повноваження, у звязку з чим проведення виконавчих дій на тимчасово неконтрольованій території неможливо. Підставою вчинення є посилання на приписи п.8 ст.26 Закону України «Про виконавче провадження».

В постанові про відмову у відкритті виконавчого провадження виконавча служба посилається також на рішення Ради національної безпеки і оборони України від 04.11.2014р., введеного у дію Указом президента України №875 від 14.11.2014р., відповідно до якого припинено діяльність державних підприємств, установ та організацій, їх філій (відділень), представництв на окремих територіях у районі проведення антитерористичної операції в Донецькій та Луганській областях, та, враховуючи викладене, вказує про неможливість проведення виконавчих дій на території проведення активної фази АТО, крім того підкреслює неможливість, на даному етапі, проінформувати боржника про відкриття виконавчого провадження у визначений законом спосіб, що у свою чергу порушує права боржника та суперечить діючому законодавству.

Разом з тим слід зазначити таке.

Положення приведених законів не передбачають, що знаходження боржника на території проведення антитерористичної операції є обставиною, яка виключає здійснення виконавчого провадження органами державної виконавчої служби та є підставою для відмови у відкритті виконавчого провадження.

Крім того, жодний законодавчий акт, яким регулюються правовідносини та особливості застосування законодавства в зоні проведення антитерористичної операції не містять заборони, щодо виконання рішень судів по відношенню до боржників, які мають реєстрацію на території, яка наразі знаходиться в зоні проведення антитерористичної операції. Законодавець запровадив мораторій на примусову реалізацію предметів іпотеки, розташованих на території проведення антитерористичної операції (ст.9 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції»), проте інших заборон, пов'язаних із виконанням зобов'язань та проведенням дій направлених на виконання рішення суду не встановлено.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 12.01.2016 №20/278.

В оскаржуваній постанові державного виконавця не вказано, а судом в результаті аналізу приписів Законів України «Про виконавче провадження», «Про державну виконавчу службу в Україні», «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», «Про боротьбу з тероризмом» не встановлено передбаченої законом такої підстави для відмови у відкритті виконавчого провадження, як тимчасове нездійснення органами державної влади або здійснення не в повному обсязі своїх повноважень в межах території України.

Суд, погоджується з позицією державного виконавця про те, що територія міста Донецьк входить до зони проведення антитерористичної операції, застосовуючи до спірних відносин розпорядження Кабінету Міністрів України від 07.11.2014р. №1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення» (назва у редакції розпорядження Кабінету Міністрів України від 05.05.2015р. №428-р), проте при вирішенні питання про законність дій державного виконавця суд виходить з наступного.

У відповідності до Указу Президента України від 14.04.2014р. №405/2014 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» запроваджено антитерористичну операцію на території України. На виконання рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014р. «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України», приписів Закону України «Про боротьбу з тероризмом», керівником Антитерористичного центру при Службі Безпеки України виданий наказ від 07.10.2014р. №33/6/а «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення», відповідно до якого районами проведення антитерористичної операції визначені Донецька та Луганська області з терміном дії з 7.04.2014 року. Але, всі без виключення населені пункти, які увійшли в зону проведення антитерористичної операції, є територією України.

За контекстним змістом ст.ст.20, 21 та п.4 ч.1 ст.26 Закону України «Про виконавче провадження» подання виконавчого документу до органу державної виконавчої служби територіальна юрисдикція якого розповсюджується на пункт, в якому розташований боржник, є підставою для відкриття.

За змістом ст.32 Закону України «Про виконавче провадження» первісними заходами щодо примусового виконання рішення зі стягнення заборгованості полягає у зверненні стягнення на кошти та майно боржника. При цьому, згідно ст.52 зазначеного Закону, стягнення за виконавчими документами в першу чергу звертається на кошти боржника в гривнях та іноземній валюті, інші цінності, в тому числі кошти на рахунках та вкладах боржника в установах банків та інших кредитних організаціях, на рахунки в цінних паперах у депозитаріях цінних паперів.

У відповідності до ст.20 Закону, якої врегульовані питання міста проведення виконавчих дій встановлено, що державний виконавець вправі провадити виконавчі дії щодо виявлення та звернення стягнення на кошти, які перебувають на рахунках та вкладах боржника у банках чи інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах на території, на яку поширюється юрисдикція України.

Враховуючи структуру банківської системи, встановлене Законом України «Про банки та банківську діяльність», Законом України «Про виконавче провадження» право державного виконавця до доступу до банківської таємниці та право накладати арешт на кошти, які акумульовані на рахунках в банківських установах України (незалежно від міста їх розташування) та звертати стягнення на арештовані кошти в рахунок виконання відповідних рішень, суд зазначає про реальну можливість проведення виконавчих дій, направлених на виявлення інформації щодо наявності грошових коштів боржника на рахунках в банківських установах та наявності іншого майна, за рахунок яких можливе виконати рішення суду по справі 905/2189/14.

Відповідно до ч.2 ст.8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Держава, за змістом ч.4 ст.13 Конституції України, прийняла на себе зобов'язання, через свої органи, забезпечити захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, встановивши рівність всіх суб'єктів власності перед законом.

Згідно ст.129 Конституції України одним із засад судочинства є обов'язковість рішень суду. Статтею 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» визначено поняття «обов'язковість судових рішень», яке полягає в тому, що судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами на всій території України.

Суд вважає за необхідне застосувати до спірних відносин Рішення Європейського суду з прав людини від 19.03.1997р. у справі «Горнсбі проти Греції», згідно якого Європейський суд наголосив, що, «відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов'язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов'язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду». Європейський суд також зазначив, що «адміністративні органи є складовою держави, яка керується принципом верховенства права, а відтак інтереси цих органів збігаються з необхідністю належного здійснення правосуддя. Якщо адміністративні органи відмовляються або неспроможні виконати рішення суду, чи навіть зволікають з його виконанням, то гарантії, надані статтею 6 стороні на судовому етапі, втрачають свою мету».

Аналогічні за змістом висновки містяться в інших рішеннях Європейського суду з прав людини, а саме у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (від 21 лютого 1975 року), «Шмалько проти України».

Окрім того слід зауважити, що загальновідомий факт проведення антитерористичної операції на території Луганської та Донецької області, підтверджує наявність обставин, які перешкоджають провадженню виконавчих дій тадії виконавчого органу, у цьому випадку, означені у ст.35 Закону України «Про виконавче провадження».

За таких обставин, та враховуючи конституційний принцип доступність до правосуддя всіх осіб, незалежно від міста їх реєстрації (знаходження), застосовану у цій справі практику Європейського суду з прав людини щодо недопустимості ухилення адміністративних органів від виконання судових рішень, яка є обов'язковою для національних судів згідно Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», враховуючи також справедливий баланс інтересів стягувача та боржника, суд приходить до висновку про визнання дій відділу державної виконавчої служби Куйбишевського районного управління юстиції у Донецькій області щодо винесення постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження від 05.02.2016р. з виконання наказу господарського суду Запорізької області від 06.11.2014р. №905/2189/14 неправомірними, тобто незаконними.

Разом з цим, скаржник просить суд визнати незаконною (недійсною) та скасувати постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження від 05.02.2016р. з виконання наказу господарського суду Запорізької області від 06.11.2014р. №905/2189/14 та зобовязати відділ державної виконавчої служби Куйбишевського районного управління юстиції у Донецькій області відкрити виконавче провадження та вжити всіх заходів для фактичного повного виконання рішення господарського суду Запорізької області від 06.11.2014р. у справі №905/2189/14.

Статтею 121-2 Господарського кодексу України передбачений порядок розгляду господарськими судами скарг на дії чи бездіяльність органів Державної виконавчої служби щодо виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів, а також порядок такого оскарження у процедурі виконання судових рішень.

Пунктом 7 постанови Пленуму Верхового Суду України №14 від 26.12.2003р. «Про практику розгляду судами скарги на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» передбачено, що у разі визнання неправомірними рішення, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, суд зобовязує їх усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює порушені права чи свободи заявника.

У п.9.13 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України» №9 від 17.10.2012р. зазначено, що при вирішенні питань, повязаних із застосуванням ст.121-2 Господарського процесуального кодексу України, господарським судам слід мати на увазі таке.

За результатами розгляду скарги виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, або визнає дії чи бездіяльність органу Державної виконавчої служби незаконними, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або зобов'язує орган державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє.

При цьому господарський суд не вправі самостійно вчиняти ті чи інші дії, пов'язані із здійсненням виконавчого провадження, замість державного виконавця (наприклад, відкривати або закінчувати виконавче провадження), але може зобов'язати державного виконавця здійснити передбачені законом дії, від вчинення яких той безпідставно ухиляється.

Якщо під час розгляду скарги господарським судом буде виявлено порушення законності або недоліки в діяльності органу Державної виконавчої служби, учасників виконавчого провадження, суд має вжити заходів, передбачених частинами першою і другою статті 90 Господарського процесуального кодексу України.

Тобто, ані Господарський процесуальний кодекс України, ані Закон України «Про виконавче провадження» не надає повноважень відповідному суду скасувати акти державної виконавчої служби. З метою поновлення порушеного права, господарський суд вправі постанову державної виконавчої служби або наслідки виконавчих дій визнати недійсними. До того ж, суд не вправі зобовязати державного виконавця чи іншу посадову особу державної виконавчої служби до вчинення тих дій, які згідно із наведеним Законом можуть здійснюватись тільки державним виконавцем або відповідною посадовою особою державної виконавчої служби.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачений Конституцією та законами України.

За приписами статей 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України, правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом та на засадах змагальності.

Відповідно до вимог статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Судовими доказами за визначенням статей 32-38 Господарського процесуального кодексу України слід вважати документи, які можуть підтвердити або спростувати обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

В силу ст.43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи встановлені обставини та норми чинного законодавства, господарський суд дійшов висновку також щодо правомірності доводів заявника, та приймаючи до уваги таке, задовольняє скаргу Дочірньої компанії «Газ України» Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» в цій частині вимог, шляхом визнання постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження від 05.02.2016р. з виконання наказу господарського суду Запорізької області від 06.11.2014р. у справі №905/2189/14 недійсною.

В іншій частині вимог суд у задоволенні скарги відмовляє, з огляду на вищевикладене.

Керуючись ст.ст.4-2, 4-3, 86, 121-2 Господарського процесуального кодексу України, приписами постанови Пленуму Вищого господарського суду України №9 від 17.10.2012р. «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України», суд,

УХВАЛИВ:

1. Скаргу Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» №31/13-728 від 24.02.2016р. на дії органу державної виконавчої служби, про визнання незаконними дії відділу державної виконавчої служби Куйбишевського районного управління юстиції у Донецькій області щодо винесення постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження від 05.02.2016р. з виконання наказу господарського суду Запорізької області від 06.11.2014р. №905/2189/14; визнання незаконною (недійсною) та скасування постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження від 05.02.2016р. з виконання наказу господарського суду Запорізької області від 06.11.2014р. №905/2189/14; зобов'язання відділу державної виконавчої служби Куйбишевського районного управління юстиції у Донецькій області відкрити виконавче провадження та вжити всіх заходів для фактичного повного виконання рішення господарського суду Запорізької області від 06.11.2014р. №905/2189/14, задовольнити частково.

2. Визнати незаконними дії відділу державної виконавчої служби Куйбишевського районного управління юстиції у Донецькій області щодо винесення постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження від 05.02.2016р. з виконання наказу господарського суду Запорізької області від 06.11.2014р. №905/2189/14.

3. Визнати постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження від 05.02.2016р. з виконання наказу господарського суду Запорізької області від 06.11.2014р. №905/2189/14 недійсною.

4. У задоволенні решти вимог відмовити.

5. Ухвала суду набирає законної сили в день її прийняття.

Головуючий суддя О.В. Кротінова

Суддя О.В. Говорун

Суддя К.С. Харакоз