РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.02.2016Справа №910/32653/15

За позовом Публічного акціонерного товариства «КИЇВЕНЕРГО»

до Приватного підприємства «Парком»

про стягнення 12 453,43 грн.

Суддя А.М. Селівон

ПРЕДСТАВНИКИ СТОРІН:

від позивача: Телегін Д.В. - представник, довіреність №91/2015/11/11-15 від 11.11.2015 р.;

від відповідача: не з'явився;

В судовому засіданні на підставі ч. 2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Публічне акціонерне товариство «Київенерго» звернулось до Господарського суду м. Києва з позовом до Приватного підприємства «Парком» про стягнення коштів у розмірі 12 453,43 грн., а саме 7 472,39 грн. за спожиту активну електричну енергію, пені у сумі 2 027,89 грн., відсотків річних у сумі 212,23 грн. та інфляційних втрат у сумі 2 740,92 грн., 2141,53 грн. боргу за спожиту реактивну електричну енергію, а також судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 1 218,00 грн..

В обґрунтування позовних вимог в позовній заяві позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов Договору на використання електричної енергії №3211627 від 06.08.1998 р. в частині своєчасної оплати за поставлену позивачем електричну енергію, внаслідок чого утворилась заборгованість в розмірі в розмірі 7 472,39 грн., за наявності якої позивачем нараховані відповідачу пеня у сумі 2 027,89 грн., відсотків річних у сумі 212,23 грн. та інфляційні втрати у сумі 2 740,92 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.12.2015 р. позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі №/910/32653/15 та призначено розгляд справи на 02.02.2016 р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.02.2016 р. розгляд справи відкладено на 25.02.2016 р.

В судові засідання 02.02.2016 р. та 25.02.2916 р. з'явився уповноважений представник позивача.

Уповноважений представник відповідача в судові засідання 02.02.2016 р. та 25.02.2916 р. не з'явився.

Копія ухвали суду від 31.12.2015 р., яка направлялась відповідачу на адресу, зазначену позивачем у позовній заяві, а саме: 03146, м. Київ, вул. Жмеринська, буд. 36, кв. 306, та яка відповідає відомостям стосовно відповідача з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, на час проведення судового засідання 02.02.2016 р. на адресу Господарського суду м. Києва не повернулась.

Судом здійснено запит з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» щодо відстеження пересилання поштового відправлення №950, в якому зазначено, що станом на 02.02.2016 р. вказане поштове відправлення надійшло до відділення зв'язку та адресату не вручено.

Копія ухвали Господарського суду м. Києва від 02.02.2016 р., яка направлялась відповідачу на адресу, зазначену позивачем у позовній заяві, а саме: 03146, м. Київ, вул. Жмеринська, буд. 36, кв. 306, та відповідає інформації Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців стосовно відповідача, на час проведення судового засідання 25.02.2016 р. повернулась на адресу Господарського суду м. Києва з відміткою «за закінченням встановленого терміну зберігання» та адресату не вручена.

Інші дані (адреси), за якими можна встановити місцезнаходження відповідача, позивачу невідомі.

Суд зазначає, що до повноважень господарських судів не віднесено встановлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Окрім того, пунктом 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.11 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (надалі - Постанова №18) Вищим господарським судом України роз'яснено, що за змістом статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

З огляду на приписи ст. 64 Господарського процесуального кодексу України та п. 3.9.1. Постанови №18 суд вважає, що відповідач належним чином повідомлений судом про час і місце розгляду справи судом.

Судом повідомлено, що до початку судового засідання 02.02.2016 р. через відділ діловодства (канцелярія) Господарського суду міста Києва представником позивача подано клопотання про долучення документів до матеріалів справи б/н від 21.01.2016 р., в якому, зокрема, позивач повідомляє, що спір між тими ж сторонами, що у даній справі, з тих же підстав, про той же предмет та за той же позовний період господарським судом чи іншим органом, який компетентний вирішувати господарські спори, не розглядався. Клопотання судом задоволено, документи долучені до матеріалів справи.

Також, судом повідомлено, що до початку судового засідання 25.02.2016 р. через відділ діловодства (канцелярія) Господарського суду міста Києва представником позивача подано два примірники клопотань про долучення документів до матеріалів справи, які судом задоволені, документі долучені до матеріалів справи.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог, окрім наявних в матеріалах справи, позивачем на час проведення судового засідання 25.02.2016 р. суду не надано.

Від відповідача заяв та клопотань процесуального характеру на час проведення судових засідань 02.02.2016 р. та 25.02.2016 р. до суду не надходило.

Про поважні причини неявки уповноваженого представника відповідача в судові засідання суд не повідомлено.

Документи, витребувані ухвалами суду від 31.12.2015 р. та від 02.02.2016 р., відповідачем суду не надані.

Відповідно до п. 2.3 Постанови №18 якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Згідно п. 3.9.2. Постанови №18 у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Окрім того, відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

З огляду на вищевикладене, оскільки явка представника відповідача в судові засідання обов'язковою не визнавалась, відповідач не скористався належним йому процесуальним правом приймати участь в судових засіданнях, відповідачем не надано суду відзив на позовну заяву, будь-яких письмових пояснень та інших доказів, що впливають на вирішення даного спору по суті, беручи до уваги те, що представник позивача проти розгляду справи за відсутності представника відповідача не заперечував, суд, на підставі ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, здійснював розгляд справи за відсутності уповноваженого представника відповідача, виключно за наявними у справі матеріалами.

При цьому, оскільки суд відкладав розгляд справи, надаючи учасникам судового процесу можливість реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи обмежені процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, не знаходив підстав для відкладення розгляду справи.

Враховуючи відсутність на час проведення судових засідань клопотань представника позивача щодо здійснення фіксації судового засідання по розгляду даної справи технічними засобами, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судовий процес відображено у протоколах судових засідань.

Перед початком розгляду справи представника позивача було ознайомлено з правами та обов'язками відповідно до ст. ст. 20, 22, 29,60, 74 та ч. 5 ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Представник позивача в судових засіданнях повідомив суд, що права та обов'язки стороні зрозумілі.

Відводу судді представником позивача не заявлено.

В судовому засіданні 25.02.2016 р. представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги, викладені у позовній заяві, та просив суд задовольнити позов в повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши в судових засіданнях пояснення представника позивача, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши надані позивачем докази та оглянувши в судовому засіданні їх оригінали, суд

В С Т А Н О В И В:

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як встановлено судом за матеріалами справи, між Публічним акціонерним товариством «Київенерго» (енергопостачальна організація за договором, позивач у справі) та Приватним підприємством «Парком» (абонент за договором, відповідач у справі) було укладено Договір №3211627 на використання електричної енергії від 06.08.1998 р. (далі - Договір), згідно умов якого енергопостачальна організація зобов'язується відпускати електроенергію як різновид промислової продукції абоненту в межах (приєднаної) дозволеної до використання потужності, а абонент зобов'язується оплатити використану електричну енергію та потужність.

Згідно умов п. 13 Договору №3211627 він набирає чинності з дня його підписання і вважається щорічно продовженим, якщо за місяць до закінчення строку не буде заявлено однією зі сторін про відмову від цього договору або його перегляду.

Також 21 лютого 2012 р. між сторонами була укладена Додаткова угода до договору від 06.08.1998 р. (о/р3211627) про постачання електричної енергії, метою якої є приведення взаємовідносин між собою у відповідність до вимог Правил користування електричною енергією в чинній редакції згідно з абз. 1 п. 1 постанови Національної комісії регулювання електоенергетики України від 17.10.2005 № 910 «Про внесення змін до Правил користування електричною енергією», та Додатком № 1 до якої Договір про постачання електричної енергії № 3211627 від 06.08.98 р. викладений в новій редакції.

Зокрема, згідно п.1 Договору (в редакції Додаткової угоди від 01.10.08 р.) постачальник продає електричну енергію споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача за об'єктами споживача згідно з умовами цього Договору та Додатків до Договору, що є його невід'ємною частиною, а споживач оплачу постачальнику вартість використаної (купленої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього Договору та додатків до Договору, що є його невід'ємною частиною.

Точка продажу електричної енергії: на межі балансової належності електроустановок споживача. Приєднана та дозволена потужність у точці підключення визначена в Додатку "Перелік об'єктів споживача".

Розділами 2 - 7 Договору (в редакції Додаткової угоди від 01.10.08 р.) сторони узгодили зобов'язання, права та обов'язки,а також відповідальність сторін, порядок призначення та узгодження договірних величин споживання електричної енергії та потужності, порядок обмеження та припинення електропостачання, облік електричної енергії та порядок розрахунків тощо.

Відповідно до п. 9.4 Договору (в редакції Додаткової угоди від 01.10.08 р.) цей Договір набирає чинності з дня його підписання та укладається на строк до 31.12.12 р. Цей Договір вважається продовженим на кожен наступний рік, якщо за місяць до закінчення терміну дії Договору жодною зі сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд його умов.

Вказаний Договір та Додаткова угода підписані представниками сторін та скріплені печатками постачальника та споживача.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу, який підпадає під правове регулювання норм § 5 глави 54 Цивільного кодексу України та § 3 глави 30 Господарського кодексу України.

Окрім того, суд зазначає, що відносини між позивачем та відповідачем регулюються законодавством у сфері енергопостачання, а саме Законом України «Про засади функціонування ринку електричної енергії України» та Законом України «Про електроенергетику», відповідно до ст. 1 якого енергією є електрична енергія, що виробляється на об'єктах електроенергетики і є товарною продукцією, призначеною для купівлі-продажу.

Згідно з п. 5.1 Правил користування електричною енергією (далі - ПКЕЕ), затверджених Постановою Національної комісії з питань регулювання електроенергетики України від 31 липня 1996 року № 28, договір про постачання електричної енергії є основним документом, який регулює відносини між постачальником електричної енергії за регульованим тарифом, що здійснює свою діяльність на закріпленій території, і споживачем та визначає зміст правових відносин, прав та обов'язків сторін. Споживання електричної енергії без дозволу не допускається.

Згідно приписів ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини 1 статті 714 Цивільного кодексу України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов'язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов'язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

Нормами частини 2 статті 714 Цивільного кодексу України встановлено, що до договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.

Відповідно до частини 2 статті 275 Господарського процесуального кодексу України окремим видом договору енергопостачання є договір про постачання електричної енергії споживачу. Особливості постачання електричної енергії споживачам та вимоги до договору про постачання електричної енергії встановлюються Законами України «Про засади функціонування ринку електричної енергії України» та «Про електроенергетику».

Частинами першою і другою статті 275 передбачено, що за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується. Відпуск енергії без оформлення договору енергопостачання не допускається.

Частинами 6, 7 статті 276 Господарського кодексу України встановлено, що розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених відповідно до вимог закону. Оплата енергії, що відпускається, здійснюється, як правило, у формі попередньої оплати. За погодженням сторін можуть застосовуватися планові платежі з наступним перерахунком або оплата, що провадиться за фактично відпущену енергію.

Статтею 632 Цивільного кодексу України визначено, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

Відповідно до п. 4.1 Договору абонент зобов'язується оплачувати використану електричну енергію та потужність, а також вносити усі інші платежі за розрахунковий період, згідно з Прейскурантом 09- 1, діючим індексом цін та умовами цього Договору.

У відповідності до норм частини 6 та частини 7 статті 276 Господарського кодексу України розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених відповідно до вимог закону. Оплата енергії, що відпускається, здійснюється, як правило, у формі попередньої оплати. За погодженням сторін можуть застосовуватися планові платежі з наступним перерахунком або оплата, що провадиться за фактично відпущену енергію.

Зокрема, Додатком № 2 до Договору сторони погодили «Порядок розрахунків».

Відповідно до п. 1 додатку 2.3 до Договору розрахунковий період відповідача починається першого числа кожного місяця та закінчується в останній день цього місяця.

Згідно п. 2 Додатку 2.3 до Договору споживач знімає показання розрахункових лічильників 20 числа кожного місяця та надає звіт з урахуванням фактичного та прогнозованого до кінця поточного місяця розрахункового періоду обсягу споживання.

Відповідно до п.6 Додатку № 2.3 до Договору за даними звіту про використану електричну енергію та з урахуванням розрахункової величини втрат згідно з додатком «Розрахунко величини втрат» визначається обсяг фактично спожитої активної електроенергії і реактивної та генерованої реактивної електроенергії. Цей обсяг Сторони фіксують в Акті про приймання - передавання товарної продукції, Акті надання послуги з компенсації перетікання реактивної електроенергії, по два примірники яких Постачальник надає Споживачу. Останній має повернути погодженими по одному примірнику зазначених документів в наступному розрахунковому періоді.

У разі неподання споживачем звіту про використану електроенергію в зазначений термін та/або неможливості отримання постачальником даних про спожиту електричну електроенергію в зазначений термін (за винятком порушення роботи розрахункового обліку) визначення обсягу спожитої електричної енергії за поточний розрахунковий період здійснюється за середньодобовим обсягом споживання у попередньому розрахунковому періоді з подальшим перерахунком у разі надання даних протягом наступного розрахункового періоду (п.9 Додатку 2.3 до Договору).

Пунктом 13 Додатку 2.3 передбачено, що споживач до 1 числа поточного місяця здійснює оплату вартості активної електричної енергії поточного розрахункового періоду платежем розміром 100% від заявленого (договірного) обсягу активної електричної енергії на поточний розрахунковий період.

Постачальник надає споживачу рахунок на повний обсяг активної електричної енергії, який підлягає оплаті.

У разі споживання електричної енергії у розрахунковому періоді понад договірну величину актом, що фіксує зазначене перевищення, сторони вважають Додаток «Звіт про використану електроенергію» за відповідний розрахунковий період, погоджений обома сторонами. Постачальник надає рахунок на оплату двократної вартості перевищення споживачу щодо допущеного перевищення. Рахунок має бути оплачений протягом 5 операційних днів з моменту отримання (п.16 Додатку 2.3 до Договору).

При цьому за умовами п. 18 Додатку № 2.3 до Договору споживач самостійно здійснює остаточний розрахунок за активну електричну енергію шляхом оплат різниці між вартістю обсягу електричної енергії, фактично спожитої протягом розрахункового періоду, та сумою коштів, сплачених відповідно до п. 13 цього додатка, оплату за перетікання реактивної енергії, оплату за перевищення договірних величин споживання електричної енергії та потужності, оплату нарахувань за актами порушень та оплату інших нарахувань згідно з умовами цього Договору до останнього робочого дня включно поточного розрахункового періоду.

Розрахунки споживач здійснює за тарифами, які діяли в розрахунковому періоді.

Оплату електричної енергії споживач проводить виключного грошовими коштами (п.20 Додатку № 2.3 до Договору).

Як вбачається з п.5 Додатку 2.3 до Договору щомісяця 21 числа споживач зобов'язується направляти уповноваженого представника до постачальника для надання звіту про спожиту активну і реактивну та генеровану реактивну електроенергію про результати вимірів активної потужності за встановленою формулою (Додатки «Звіт про використану електроенергію», «Звіт про результати вимірів активної потужності»). Крім цього споживач надає підписані акти про приймання-передачі товарної продукції, акт надання послуги компенсації перетікання реактивної електроенергії та звіряння розрахунків за попередні періоди.

Як вбачається з матеріалів справи, у відповідності до умов Додатку № 2.3 до Договору відповідачем були подані звіти про використану електроенергію за період січень 2013 р. - квітень 2013 р., копії яких наявні в матеріалах справи.

Як зазначено позивачем в позовній заяві, на виконання умов вищезазначеного Договору та Додатку 2.3 за період травень 2013 р., січень 2015 р. по березень 2015 р. включно позивачем здійснене постачання активної електроенергії споживачеві на загальну суму 7542,74 грн., в оплату якої позивачем були виставлені відповідачу відповідні рахунки, копії яких знаходяться в матеріалах справи.

Так, до матеріалів справи позивачем на підтвердження обсягів та строків споживання відповідачем електроенергії надані: копії актів прийняття - передавання товарної продукції (про використану активну електроенергію) за квітень 2013 р. №3211627/4/1 від 30.04.2013 р., за травень 2013 р. №3211627/5/1 від 31.05.2013 р., за січень 2015 р. №3211627/1/1 від 31.01.2015 р., за лютий 2015 р. №3211627/2/1 від 28.02.2015 р., за березень 2015 р. №3211627/3/1 від 31.03.2015 р.. Крім цього, до позову додані виписані позивачем на підставі вищенаведених актів рахунки-розшифровки та рахунки на сплату, а також у позові та розрахунку позовних вимог наведено відомості про часткове надходження коштів за спожиту активну електричну енергію в сумі 70,35 грн..

Отже, відповідно до наданої позивачем довідки про надходження коштів від Приватного підприємства «Парком» за спожиту від ПАТ «КИЇВЕНЕРГО» активну електроенергію загальна сума заборгованості відповідача становить 7 472,39 грн..

Заперечень щодо факту отримання та обсягів поставленої позивачем активної електроенергії за вказаними рахунками відповідачем суду не надано.

Як вбачається із матеріалів справи доказів пред'явлення відповідачем претензій щодо якості, обсягів та термінів постачання активної електроенергії, доказів опротестування даних, зазначених в рахунках за період травень 2013 р., січень 2015 р. - березень 2015 р. до суду не надходило, будь-які заперечення щодо повного та належного виконання ПАТ «Київенерго» умов Договору з боку відповідача відсутні.

За таких обставин, судом встановлено, що позивачем виконано прийняті на себе зобов'язання з постачання електроенергії, обумовлені Договором, а відповідачем, у свою чергу, прийнято та спожито активну електроенергію без будь - яких зауважень.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ч.1, 2 ст. 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Судом встановлено за матеріалами справи та підтверджено представником позивача в судовому засіданні, що в порушення умов Договору відповідачем оплата спожитої за період січень - березень 2015 р. активної електроенергії в сумі 7 472,39 грн. не здійснено.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

В силу ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог цього Кодексу, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч.2 ст. 193 ГКУ кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Реалізуючи вказане право та з метою досудового врегулювання спору позивач звернувся до відповідача з листами: №030/31/3-1103 від 07.07.2014 р., відповідно до якого просив відповідача в семиденний термін здійснити оплату за спожиту електричну енергію на загальну суму 290,78 грн. (272,18 грн. - по активній електричній енергії, 18,60 грн. - по пені); №34/4-4678 від 24.07.2015 р., відповідно до якого просив в семиденний термін здійснити оплату за спожиту електричну енергію на загальну суму 8 209,08 грн. (7 472,39 грн. - по активній електричній енергії, 736,69 грн. - по пені), копії яких наявну у матеріалах справи.

Проте, вказані листи залишені відповідачем без відповіді та задоволення.

Таким чином, як вбачається з матеріалів справи та підтверджено представником позивача в судовому засіданні, свої зобов'язання щодо оплати у встановлений термін спожитого обсягу активної електроенергії в сумі 7 472,39 грн., всупереч вимогам господарського та цивільного законодавства, а також умовам Договору відповідач не виконав, а отже станом на день прийняття рішення у відповідача утворилась заборгованість за спожиту електроенергію в зазначеному вище розмірі, які позивач просив стягнути в позовній заяві.

У відповідності до ст. 124, п.п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України, основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 ГПК України покладено на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства. При цьому відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження відсутності боргу, письмових пояснень щодо неможливості надання таких доказів, або ж фактів, що заперечують викладені позивачем позовні вимоги.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Доказів визнання недійсним чи розірвання Договору № 3211627 від 06.08.1998 р. та Додаткових угод до нього або їх окремих положень суду не надано.

Будь-які заперечення щодо порядку та умов укладення спірного Договору та Додаткових угод на час їх підписання та на протязі виконання з боку сторін відсутні.

Разом з тим, як встановлено судом, у матеріалах справи міститься копія Акту №021000035 відключення споживача при розірванні договору від 19.03.2015 р., який складено представником СВП «Київські електричні мережі» у присутності представника споживача в особі директора ПП «Парком», про те, що припинення подачі електричної енергії проведено на підставі листа споживача від 22.01.2014 р. вх. №31/4-11627 про розірвання договору, електроустановка споживача відключена 25.02.2015 р. згідно наряду № 272 від 25.02.16 р. та припинена подача електроенергії споживачу. Окрім того, згідно даного акту № 021000035 вузол обліку розпломбовано 19.03.15 р., визначено останні показники лічильника.

При цьому, оскільки згідно п.2 Додатку № 2.3 Договору показання розрахункових лічильників знімаються 20 числа кожного місяця, відключення електропостачання та розпломбування лічильника здійснено 25.02.15 р. та 19.03.15 р. відповідно, отже позивачем було віднесено обсяг використаної активної електричної енергії за період до моменту відключення - в період березень 2015 р. та проведено відповідні нарахування.

Враховуючи вищевикладене, оскільки матеріалами справи підтверджується факт невиконання відповідачем зобов'язань за Договором у встановлений термін, розмір заборгованості відповідає фактичним обставинам справи та на момент прийняття рішення доказів погашення заборгованості відповідач суду не представив, як і доказів, що спростовують вищевикладені обставини, тому вимога позивача про стягнення з Приватного підприємства «Парком» заборгованості за спожиту активну електроенергію та підлягає задоволенню у розмірі 7472,39 грн..

Окрім цього суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Згідно з частиною другою статті 9 названого Кодексу законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання. Відповідні особливості щодо наслідків порушення грошових зобов'язань у зазначеній сфері визначено статтями 229-232, 234, 343 Господарського кодексу України та нормами Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань".

З урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Так, виходячи з положень ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно п.1 ст. 546, ст. 547 Цивільного кодексу виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (ч.1 ст. 548 Цивільного кодексу).

У відповідності до ст. 549 Цивільного кодексу неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного або неналежно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

За умовами п.4.2.1 Додатку 2.3 за внесення платежів, передбачених пунктами 2.3.3 - 2.3.4 цього Договору, з порушенням термінів, визначених відповідним Додатком, споживач сплачує постачальнику пеню у розмірі 0,1% від суми боргу за кожен день прострочення платежу, враховуючи день фактичної оплати, але не більше розміру штрафних санкцій згідно з Господарським кодексом України.

Крім того відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи вищевикладене та у зв'язку з простроченням відповідачем виконання зобов'язання щодо оплати за спожиту активну електроенергію, визначений умовами Договору, позивачем нараховано та пред'явлено до стягнення пеня в сумі 2 027,89 грн. за період 01.05.15 р. по 31.10.15 р., проценти річних в сумі 212,23 грн. за період 01.05.15 р. по 30.11.15 р. та 2 740,92 грн. інфляційних нарахувань за період травень 2013 р. - листопад 2015 р., які він просив стягнути з відповідача відповідно до наданого розрахунку.

Згідно п.1.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.13 р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» (далі - Постанова № 14) з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з'ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов'язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов'язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

В свою чергу, відповідачем не подано суду контррозрахунку заявлених до стягнення позовних вимог або доказів наявності заперечень щодо здійсненого позивачем розрахунку.

При цьому суд зазначає, що за змістом частин четвертої і шостої статті 231 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг). Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Згідно ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Таким чином, законодавець передбачив право сторін визначати у договорі розмір санкцій і строки їх нарахування за прострочення виконання зобов'язання. У разі відсутності таких умов у договорі нарахування штрафних санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано відповідно до частини шостої статті 232 ГК України.

Зокрема, як зазначено в пункті 2.5 Постанови № 14 щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

Отже, за висновками суду, положеннями п. 4.2.1 Додатку № 2.3 до Договору щодо нарахування пені за кожен день прострочення платежу враховуючи день фактичної оплати визначено інша (більша) тривалість періоду нарахування пені, ніж передбачений положеннями ст. 232 Господарського кодексу України та Постановою №14, а тому нарахування пені за Договором повинно здійснюватись у визначеному Договором порядку загальному порядку за весь період здійсненого позивачем нарахування.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 15.04.15 р. у справі № 3-53гс15.

За результатами здійсненої за допомогою системи «ЛІГА» перевірки нарахування позивачем заявлених до стягнення пені, відсотків річних та інфляційних нарахувань судом встановлено, що розмір пені та процентів річних, перерахований судом у відповідності до умов Договору та положень законодавства в межах визначеного позивачем періоду становить 1324,84 грн. та 177,37 грн. відповідно, а отже є меншим, ніж нараховано та пред'явлено до стягнення позивачем, отже позовні вимоги в частині стягнення з відповідача пені та процентів річних за несвоєчасну оплату спожитої активної електричної енергії підлягають задоволенню в сумах нарахованих судом, а саме 1324,84 грн. пені та 177,37 грн. процентів річних.

Згідно п. 3 Постанови № 14 інфляційні нарахування на суму боргу здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Відповідно до п. 1.9 Постанови № 14 день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

Згідно листа Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97 р. при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць; тому умовно слід вважати, що сума, яка внесена за період з 01 по 15 число відповідного місяця, наприклад травня, індексується за період з урахуванням травня, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця - червня.

Розмір інфляційних нарахувань, перерахований судом у відповідності до приписів чинного законодавства та умов Договору в межах визначеного позивачем періоду становить 2756,92 грн., що є більшим, ніж заявлено позивачем. Проте, виходячи з того, що збільшення розміру позовних вимог є правом позивача, передбаченим ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, яким позивач не скористався, суд не вправі самостійно збільшувати розмір позовних вимог, зокрема, в частині втрат від інфляції, тому позовні вимоги в частині стягнення втрат від інфляції за несвоєчасну оплату спожитої активної електричної енергії підлягають задоволенню в сумі, нарахованій позивачем, а саме 2740,92 грн. втрат від інфляції.

Стосовно заявленою позивачем в позовній заяві позовної вимоги про стягнення з відповідача 2141,53 грн. боргу за спожиту реактивну електричну енергію, суд зазначає, що відповідно до п. 5 ч.2 ст. 54 Господарського процесуального кодексу України позовна заява повинна містити виклад обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги; зазначення доказів, що підтверджують позов; обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються; законодавство, на підставі якого подається позов.

У відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 57 Господарського процесуального кодексу України до позовної заяви додаються документи, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги.

Судом згідно матеріалів справи встановлено, що в позові позивачем зазначено про укладення між сторонами Договору № 3211627 на використання електричної енергії від 06.08.1998 р. та про наявність боргу за поставлену активну електричну енергію згідно вказаного Договору, проте заявлено до стягнення окрім заборгованості за активну електричну енергію заборгованість за спожиту реактивну електричну енергію, проте не зазначено за яких конкретно обставин та в який період виникла вказана заборгованість відповідача з оплати спожитої реактивної електричної енергії в сумі 2141,53 грн..

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Проте судом встановлено, що позовні матеріали не містять доказів на підтвердження обставин виникнення боргу з оплати реактивної електричної енергії, а також позовна заява не містить обґрунтованого розрахунку стягуваної суми, з якого б вбачалося: коли (дата), на підставі яких документів та на яку суму виникали у відповідача грошові зобов`язання; коли (дата), на підставі яких документів та на яку суму здійснювалися відповідачем погашення даних грошових зобов`язань (в разі наявності); граничний строк сплати грошового зобов'язання; період прострочення тощо.

Отже, оскільки визначити підстави виникнення та розмір заявленої до стягнення заборгованості за вказаним у позовній заяві Договором у зв'язку з невиконанням відповідачем зобов'язань з оплати спожитої реактивної електричної енергії, що стало підставою для звернення позивача до суду з даними позовними вимогами, з метою правильного вирішення господарського спору не виявляється можливим, вказані вимоги позивача про стягнення 2141,53 грн. за спожиту реактивну електричну енергію задоволенню не підлягають.

Відповідно до пункту 1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Враховуючи вищевикладене, виходячи з того, що позов частково доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем не спростований, суд доходить висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу судові витрати покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 124, 129 Конституції України, ст.ст. 4-2, 4-3, 22, 43, 44, 49, 75, 82-85, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного підприємства «Парком» (вул. Жмеринська, буд. 36, кв. 306, м. Київ, 03146, код 24369879) на користь публічного акціонерного товариства "Київенерго" (пл. І.Франка, 5, м. Київ, 01001; вул. Мельникова, 31, м. Київ, 04050, код 00131305)

- на р/р 1 в ГУ ВАТ «Ощадбанк» по м. Києву та Київській області, МФО 322669, код 00131305 - 7472,39 грн. боргу за спожиту активну електроенергію;

- на р/р 1 у ГУ ВАТ «Ощадбанк» по м. Києву та Київській області, МФО 322669, код 00131305 - 1324,84 грн. пені, 177,37 грн. відсотків річних, 2740,92 грн. інфляційних нарахувань та 1145,83 грн. витрат зі сплати судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Повний текст рішення складений та підписаний 28 березня 2016 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва протягом 10 днів з дня складання та підписання повного тексту рішення.

Суддя А.М.Селівон