ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2016 року Справа № 910/17698/15
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Катеринчук Л.Й. (головуючого),
Ткаченко Н.Г., Удовиченка О.С.
розглянувши касаційну скаргуЗАТ "Київський проектно-вишукувальний інститут "Укркомундорпроект"
на постанову та рішенняКиївського апеляційного господарського суду від 28.01.2016 року Господарського суду міста Києва від 23.09.2015 року
у справі Господарського суду № 910/17698/15 міста Києва
за позовомЗАТ "Київський проектно-вишукувальний інститут "Укркомундорпроект"
доТОВ "Елай"
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ТОВ "Докас"
пророзірвання договору
у судовому засіданні взяли участь представники :

ЗАТ "Київський проектно-вишукувальний інститут "Укркомундорпроект": Кирик В.К. (довіреність від 19.08.2015 року),
ТОВ "Елай":не з'явилися,
ТОВ "Докас":Клименко М.С. (довіреність №17 від 15.12.2015 року), Приходько А.С. (довіреність №16 від 15.12.2015 року).
В С Т А Н О В И В :

10.07.2015 року ЗАТ "Київський проектно-вишукувальний інститут "Укркомундорпроект" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до ТОВ "Елай" (далі - відповідача) про розірвання договору купівлі-продажу нежитлового будинку №18, літера Б, площею 211,9 кв.м. по АДРЕСА_1, укладеного 18.04.2003 року між позивачем, як продавцем, та відповідачем, як покупцем, з підстав, передбачених частиною 2 статті 651 та частиною 2 статті 652 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України); витрати позивача зі сплати судового збору на суму 1 218 грн. покласти на відповідача (том 1, а.с. 3 - 91).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.07.2015 року порушено провадження у справі та прийнято позовну заяву до розгляду у судовому засіданні на 29.07.2015 року, яке неодноразово відкладалося ухвалами суду (том 1, а.с. 2, 155, том 3, а.с. 3, 31).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.09.2015 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - ТОВ "Докас" (далі - третя особа), як кінцевого власника спірного нежитлового приміщення (том 3, а.с. 31).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.09.2015 року (суддя Любченко М.О.) у задоволенні позову відмовлено з огляду на недоведення позивачем належними та достатніми доказами факту істотного порушення відповідачем, як покупцем, умов спірного договору щодо оплати повної вартості придбаного у позивача нерухомого майна, а також настання істотної зміни обставин, якими сторони спору керувалися при його укладенні, як підстав для розірвання оспорюваного правочину в судовому порядку (том 3, а.с. 54 - 59).

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції від 23.09.2015 року та прийняти нове рішення, яким розірвати договір купівлі-продажу нежитлового будинку №18, літера Б, площею 211,9 кв.м. по АДРЕСА_1, укладеного 18.04.2003 року між позивачем, як продавцем, та відповідачем, як покупцем, стягнути з відповідача судові витрати позивача на суму 2 733, 80 грн., мотивуючи неповнотою з'ясування місцевим господарським судом обставин, що мають значення для справи, неправильним застосуванням до спірних правовідносин норм матеріального та процесуального права, а також невідповідністю висновків за змістом оскаржуваного рішення фактичним обставинам справи.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 28.01.2016 року (колегія суддів у складі: головуючого судді - Гаврилюка О.М., суддів: Коротун О.М., Суліма В.В.) апеляційну скаргу позивача залишено без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 23.09.2015 року у даній справі - без змін з тих же підстав (том 3, а.с. 195 - 202).

Не погоджуючись з прийнятими у справі рішеннями, позивач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просив скасувати постанову апеляційного суду від 28.01.2016 року та рішення суду першої інстанції від 23.09.2015 року, справу передати на новий розгляд до місцевого господарського суду в іншому складі суду, аргументуючи порушенням судами попередніх інстанцій положень статей 651, 652 ЦК України, статті 28 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (в редакції Закону України №4212-VI від 22.12.2011 року), статей 35, 43, 82, 99, 101, 104 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України). Позивач зазначив про неповноту дослідження судами обставин справи на предмет фактичного виконання відповідачем обов'язку щодо оплати вартості спірного нерухомого майна та його прийняття від позивача за актом приймання-передачі, а також неналежну оцінку доводів позивача про одночасну наявність передбачених частиною 2 статті 652 ЦК України чотирьох умов для розірвання спірного договору від 18.04.2003 року у зв'язку з істотною зміною обставин та істотним порушенням відповідачем його умов внаслідок несплати повної вартості нежитлового приміщення впродовж дванадцяти років.

Колегія суддів Вищого господарського суду України, переглянувши у касаційному порядку постанову апеляційного суду від 28.01.2016 року та рішення суду першої інстанції від 23.09.2015 року на предмет повноти встановлених обставин справи та правильності їх юридичної оцінки, перевіривши застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, обговоривши доводи касаційної скарги, вислухавши представників позивача - Кирика В.К. та третьої особи - Клименка М.С. та Приходька А.С., дійшла висновку про наявність правових підстав для задоволення касаційної скарги, виходячи з такого.

Положеннями статті 151 ЦК Української РСР від 18.07.1963 року (в редакції, чинній на момент укладення спірного договору від 18.04.2003 року) передбачено, що в силу зобов'язання одна особа (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої особи (кредитора) певну дію, як-от: передати майно, виконати роботу, сплатити гроші та інше або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

Відповідно до статті 224 ЦК Української РСР від 18.07.1963 року (в зазначеній редакції), за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України від 16.01.2003 року, який набрав чинності з 01.01.2004 року, передбачено, що Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Отже, до правовідносин, що склалися між позивачем та відповідачем на підставі спірного договору купівлі-продажу нерухомого майна у квітні 2003 року і не припинилися на момент набрання чинності ЦК України з 01.01.2004 року, застосовуються положення ЦК України щодо прав та обов'язків сторін (покупця та продавця) за оспорюваним договором.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналогічна правова норма передбачена частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України.

Відповідно до статей 610, 611 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, розірвання договору.

Згідно з частинами 1, 2 статті 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Положеннями статті 652 ЦК України передбачено, що у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов:

1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане;

2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися;

3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору;

4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

У разі розірвання договору внаслідок істотної зміни обставин суд, на вимогу будь-якої із сторін, визначає наслідки розірвання договору виходячи з необхідності справедливого розподілу між сторонами витрат, понесених ними у зв'язку з виконанням цього договору.

При цьому, закон пов'язує можливість розірвання договору безпосередньо не з наявністю істотної зміни обставин, а з наявністю чотирьох умов, визначених частиною 2 статті 652 ЦК України, при істотній зміні обставин.

Така правова позиція викладена у Постановах Верховного Суду України від 21.02.2011 року у справі №9/219-09, від 23.05.2011 року у справі №53/325-09, від 27.02.2012 року у справі №2/52-09 та від 11.12.2012 року у справі №18/12/455-10.

Отже, звертаючись до суду з позовом про розірвання договору з підстав, передбачених статтями 651, 652 ЦК України, позивач повинен довести факт істотного порушення відповідачем умов договору та істотну зміну обставин, у разі наявності яких на момент укладення оспорюваного правочину сторони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Відповідно до частини 1 статті 32, частини 1 статті 33 та частини 2 статті 34 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з частиною 1 статті 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно з частинами 1, 2 статті 101 ГПК України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами, 18.04.2003 року між позивачем, як продавцем, та відповідачем, як покупцем, укладено в простій письмовій формі договір купівлі-продажу нерухомого майна, за умовами якого продавець продав, а покупець придбав нежитловий будинок загальною площею 211,9 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, літера Б; вартість об'єкта згідно з протоколом узгодження договірної ціни, укладеному сторонами 18.04.2003 року, становить 360 000 грн. (пункти 1.1., 1.3. договору) (том 1, а.с. 15 - 17).

Судами встановлено, що відповідно до пункту 3.1. оспорюваного договору, покупець зобов'язався оплатити продавцю за придбаний об'єкт 360 000 грн. у такому порядку: суму в розмірі 130 000 грн. - у триденний строк з дня підписання сторонами цього договору; суму в розмірі 230 000 грн. - у триденний строк з дня настання підстави, зазначеної в абзаці 2 пункту 3.3 цього договору; пунктом 3.3. договору передбачено, що підставами здійснення перерахування зазначених сум є: для суми в розмірі 130 000 грн. - підписаний сторонами та належним чином оформлений цей договір; для суми в розмірі 230 000 грн. - надання покупцем примірника договору №712 від 03.10.2000 року, укладеного між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по місту Києву та продавцем, з відмітками Київського БТІ про реєстрацію переходу права власності на об'єкт від Фонду до продавця, а також надання документа, що підтверджує остаточний розрахунок продавця з Фондом за приватизований об'єкт (том 1, а.с. 16).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами, договір, на який міститься посилання у пункті 3.3. спірного правочину, укладено та посвідчено нотаріально 03.10.2000 року між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по місту Києву, як продавцем, та ЗАТ "Київський проектно-вишукувальний інститут "Укркомундорпроект", як покупцем, згідно з яким продавець продав, а покупець купив нежилий будинок загальною площею 211,9 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, літера Б та зобов'язався сплатити на користь продавця грошові кошти в розмірі 358 800 грн. На долученій до матеріалів справи фотокопії Договору є відмітка про реєстрацію Договору відділом по управлінню комунальною власністю Шевченківської районної державної адміністрації міста Києва за №0382/10 від 24.10.2000 року (том 1, а.с. 10 - 14).

Судами встановлено, що в обґрунтування наявності істотної зміни обставин, як підстави для розірвання оспорюваного договору від 18.04.2003 року відповідно до частини 2 статті 652 ЦК України, позивач зазначив, що внаслідок укладення спірного правочину та неналежного виконання відповідачем-покупцем його умов щодо повної оплати вартості придбаного нерухомого майна, у позивача-продавця утворилася податкова заборгованість, на підставі якої ухвалою господарського суду від 25.03.2005 року щодо нього було порушено справу №15/238-б про банкрутство за заявою податкового органу.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог в цій частині, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що позивачем не доведено належними та достатніми доказами факту одночасного існування чотирьох умов, визначених частиною 2 статті 652 ЦК України, які б підтверджували істотну зміну обставин, якими сторони керувалися при укладенні оспорюваного договору від 18.04.2003 року, як підставу для його розірвання в судовому порядку.

Суди зазначили, що ініціюючи порушення щодо позивача провадження у справі про банкрутство, ДПІ у Печерському районі міста Києва зазначила про наявність у ЗАТ "Київський проектно-вишукувальний інститут "Укркомундорпроект" безспірної заборгованості на суму 139 204, 37 грн. донарахованих податкових зобов'язань, що виникла за результатами проведення щодо позивача позапланової документальної перевірки з питань правильності нарахування та своєчасності сплати до бюджету податку на додану вартість при реалізації нерухомого майна за червень 2003 року, про що складено акт №10/26-20/25281566 від 27.01.2004 року, з якого вбачається заниження позивачем податкових зобов'язань та не відображення у податковому обліку факту виникнення обов'язку щодо сплати податків у зв'язку з відчуженням нежитлового будинку площею 211,9 кв.м по АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_7 (том 1, а.с. 73-81).

При цьому, суди встановили відсутність в матеріалах даної справи позовного провадження доказів погіршення фінансового становища підприємства-позивача та виникнення у нього додаткових зобов'язань, в тому числі й податкових, які в подальшому мали наслідком порушення щодо нього справи про банкрутство, у зв'язку з укладенням з відповідачем договору купівлі-продажу нерухомого майна від 18.04.2003 року.

Також, суди попередніх інстанцій відмовили у розірванні спірного правочину з підстави, передбаченої частиною 2 статті 651 ЦК України, у зв'язку із невнесенням відповідачем повної суми оплати за придбане нерухоме майно, оскільки позивач не довів факту виконання ним обов'язку щодо передання відповідачу документів, які відповідно до пункту 3.3. оспорюваного договору від 18.04.2003 року мали б стати підставою для перерахування відповідачем-покупцем на користь позивача-продавця другого платежу за придбане нерухоме майно в розмірі 230 000 грн.

Колегія суддів Вищого господарського суду України не погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій за результатами розгляду позовних вимог та вважає їх передчасними з огляду на таке.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції зазначив, що матеріалами справи підтверджується "факт внесення відповідачем оплати за спірним договором" (том 3, а.с. 56), при цьому, дійшов висновку, що "заявником не було доведено факту виникнення обставин, які відповідності до п. 3.3. укладеного між сторонами правочину є підставою для перерахування оплати у розмірі 230 000 грн. за об'єкт продажу" (том 3, а.с. 58 - зворот).

Відтак, в порушення положень статей 33, 34, 43 ГПК України, місцевий господарський суд не в повній мірі дослідив обставини фактичного виконання відповідачем обов'язку щодо повного розрахунку з позивачем за спірне нерухоме майно, у зв'язку з чим дійшов суперечливих висновків за змістом мотивувальної частини рішення від 23.09.2015 року на предмет існування у відповідача невиконаних зобов'язань перед позивачем за оспорюваним договором від 18.04.2003 року.

Також, судами не досліджено та не дано жодної оцінки встановленню обставин щодо неповного розрахунку за спірним договором (оплату 130 000 грн. шляхом внесення коштів на депозитний рахунок нотаріуса), згідно з рішенням Господарського суду міста Києва від 16.09.2003 року у справі №36/412 (яке набрало чинності), під час розгляду спору між тими ж сторонами про визнання за ТОВ "Елай" права власності на спірний будинок (том 1, а.с. 159 - 163).

Судами не досліджено копію наявного в матеріалах справи Реєстраційного посвідчення Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна про реєстрацію права власності на нежитловий будинок (літ. Б), розташований в АДРЕСА_1 за ТОВ "Елай" 22.01.2004 року на підставі договору купівлі-продажу від 18.04.2003 року та рішення Господарського суду м. Києва від 08.12.2003 року, в контексті виникнення обов'язку набувача майна (ТОВ "Елай") здійснити повний розрахунок за придбане ним майно вже після реєстрації за ним права власності (том 2, а.с. 83).

Суд першої інстанції не звернув увагу на зміст абзацу 2 пункту 3.3. спірного договору купівлі-продажу нерухомого майна, в якому визначено, що підставою здійснення перерахування покупцем (відповідачем) на користь продавця (позивача) суми в розмірі 230 000 грн. є надання відповідних документів "покупцем" (том 1, а.с. 16), а не продавцем, як про це зазначив місцевий господарський суд, обґрунтовуючи відмову у задоволенні позовних вимог про розірвання оспорюваного договору з підстави, передбаченої частиною 2 статті 651 ЦК України, з посиланням на обставини ненастання у відповідача обов'язку щодо сплати на користь позивача другого платежу за об'єкт продажу в розмірі 230 000 грн., у зв'язку з неодержанням від позивача документів, визначених абзацом 2 пункту 3.3. цього договору.

З огляду на зазначене, висновки суду першої інстанції про те, що обставини виконання відповідачем умов оспорюваного договору від 18.04.2003 року жодним чином не вплинули на фінансовий стан боржника, не перебували у причинно-наслідковому зв'язку із порушенням щодо позивача справи про банкрутство та не можуть бути підставою для розірвання спірного договору купівлі-продажу нерухомого майна в судовому порядку відповідно до частини 2 статті 652 ЦК України, є передчасними.

Апеляційний суд, переглядаючи справу в повному обсязі, на зазначені обставини справи увагу не звернув та не виправив допущених судом першої інстанції порушень норм цивільного та господарського-процесуального законодавства.

Колегія суддів касаційного суду вважає за необхідне зазначити, що рішення суду, як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав та свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права, у зв'язку з чим суди повинні неухильно додержуватися вимог про законність та обґрунтованість рішення у справі.

Пунктами 1, 4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про судове рішення" №6 від 23.03.2012 року роз'яснено про те, що рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі. Господарським судам слід виходити з того, що рішення може ґрунтуватись лише на тих доказах, які були предметом дослідження і оцінки судом. При цьому, необхідно мати на увазі, що згідно зі статтею 43 ГПК України наявні докази підлягають оцінці у їх сукупності і жодний доказ не має для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на зазначене, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що прийняті у справі рішення судів першої та апеляційної інстанцій необхідно скасувати як такі, що прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції в іншому складі суду.

При новому розгляді справи судам слід врахувати викладене, дослідити обставини належного виконання відповідачем обов'язку щодо повної оплати за спірним договором від 18.04.2003 року за придбане майно та з врахуванням встановленого дійти висновку про можливість розірвання спірного договору відчуження нерухомості відповідно до статей 651, 652 ЦК України.

На підставі викладеного та керуючись статтями 1115, 1117, 1119 - 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

П О С Т А Н О В И В :

1. Касаційну скаргу ЗАТ "Київський проектно-вишукувальний інститут "Укркомундорпроект" задовольнити.

2. Постанову Київського апеляційного господарського суду від 28.01.2016 року та рішення Господарського суду міста Києва від 23.09.2015 року у справі №910/17698/15 скасувати.

Справу №910/17698/15 передати на новий розгляд до Господарського суду міста Києва в іншому складі суду.

Головуючий Л.Й. Катеринчук

Судді О.С. Удовиченко

Н.Г. Ткаченко