ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" березня 2016 р.Справа № 922/303/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Чистякової І.О.

при секретарі судового засідання Сінченко І.В.

розглянувши справу

за позовом Державного підприємства "Дослідне господарство "Гонтарівка" Інституту тваринництва Національної академії аграрних наук України, с. Гонтарівка
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Борошно Покровське", м. Чугуїв
про стягнення 880463,41 грн.
за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1, довіреність №31 від 01.02.2016;

відповідача - ОСОБА_2, довіреність №120-1 від 01.09.2015

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство "Дослідне господарство "Гонтарівка" Інституту тваринництва Національної академії аграрних наук України (позивач) звернулось до господарського суду Харківської області з позовом про стягнення з відповідача -Товариства з обмеженою відповідальністю "Борошно Покровське" заборгованості в сумі 880463,41 грн., з яких: 753693,95 грн. - основна заборгованість, 53150,91 грн. - пені, 4088,53 грн. - 3% річних, 5269,86 грн. - інфляційних втрат, 37684,70 грн. - штрафу та 26575,46 грн. - відсотків за час користування чужими грошовими коштами.

Позовні вимоги вмотивовано неналежним виконанням відповідачем умов договору купівлі - продажу №1-24/11 від 24.11.2015 щодо оплати вартості поставленого товару.

Разом з позовною заявою позивачем подано до суду заяву про вжиття заходів щодо забезпечення позову, в якій він просить суд накласти арешт в межах суми позову 880463,41 грн. на грошові кошти Товариства з обмеженою відповідальністю "Борошно Покровське", що знаходяться на розрахунковому рахунку №3012 в ПАТ "Креді ОСОБА_3" м. Київ, МФО 300614.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 08 лютого 2016 року було прийнято позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 24 лютого 2016 року о 11:00 годині. Цією ж ухвалою суду витребувано у сторін додаткові докази.

24.02.2016 через канцелярію суду позивач надав заяву про додаткове обґрунтування вжиття заходів щодо забезпечення позову (вх.№6237), в якій позивач зазначає, що позивач при укладанні зазначеного договору розраховував на належне виконання відповідачем власних обов'язків, проте відповідач ігнорує умови договору №1-24/11 від 24.11.2015 року в частині здійснення розрахунків, не задоволення і ненадання відповіді на обґрунтовану претензію позивача, свідчить про свідоме ухилення відповідача і його небажання до виконання прийнятого на себе обов'язку щодо оплати вартості отриманого товару, що на думку позивача вказує на те, що відповідач не лише не збирається здійснювати оплату отриманого товару, а й може на власний розсуд розпорядитися своїм майном з метою уникнення сплати суми боргу та штрафних санкцій за договором купівлі-продажу №1-24/11 від 24.11.2015 року, що у випадку задоволення позовних вимог може зробити неможливим виконання рішення суду або для цього доведеться докласти значних зусиль, внаслідок чого законні права позивача не будуть захищені.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 24 лютого 2016 року суд відмовив в задоволенні заяви позивача про вжиття заходів щодо забезпечення позову.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 24 лютого 2016 року розгляд справи відкладено на 09 березня 2016 р. о 10:00 год.

Представник відповідача 09.03.2016 через канцелярію суду надав відзив на позовну заяву (вх. №7649), в якому заперечує проти позову в частині нарахування штрафних санкцій, а саме навів у відзиві свій контррозрахунок пені, відповідно до якого її розмір становить 33017,99 грн. з урахуванням того, що згідно п.7.2. договору сторони визначили нарахування пені за кожен банківський день прострочення оплати, а тому приймаючи до уваги вихідні та святкові дні пеня має бути нарахована за 41 банківський день, до того ж відповідач зазначає, що жодного разу він не надавав відмови від виконання зобов'язання за договором, а порушення зобов'язання щодо оплати товару не свідчить про його односторонню відмову від виконання умов договору. Крім того, відповідач заперечує проти нарахування відсотків за користування чужими коштами, оскільки вважає заявлені в цій частині позовні вимоги безпідставними та необгрунтованими.

В судовому засіданні 09 березня 2016 року оголошено перерву до 11:00 год. 22 березня 2016 року відповідно до приписів ст. 77 ГПК України для надання можливості представнику позивача надати оригінали документів доданих до позовної заяви, для огляду в судовому засіданні, а також подання письмових заперечень стосовно доводів відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву.

22 березня 2016 року позивач надав заяву про збільшення розміру позовних вимог (вх.9576), в якій просить суд стягнути з відповідача заборгованість в сумі 933329,31 грн., з яких: 753 693,95 грн. - основної заборгованості, 69959,12 грн. - пені, 7188,48 грн. - 3% річних, 12106,58 грн. - інфляційних витрат, 37684,70 грн. - штрафу та 52696,48 грн. - відсотків за час користування чужими грошовими коштами.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 22 березня 2016 року повернуто Державному підприємству "Дослідне господарство "Гонтарівка" Інституту тваринництва Національної академії аграрних наук України заяву про збільшення розміру позовних вимог та додані до неї документи на 5-ти аркушах, без розгляду.

22 березня 2016 року відповідач через канцелярію суду надав супровідним листом (вх. №9567) додаткові документи, зазначені у додатку, які судом долучено до матеріалів справи.

Також, представник відповідача 22 березня 2016 року через канцелярію суду надав клопотання про зупинення провадження у справі (вх. №№9447, 9580), в якому просить суд зупинити провадження у справ №922/303/16 за позовом Державного підприємства "Дослідне господарство "Гонтарівка" Інституту тваринництва Національної академії аграрних наук України до Товариства з обмеженою відповідальністю "Борошно Покровське" про стягнення заборгованості за договором купівлі - продажу №1-24/11 від 24.11.2015 в сумі 880463,41 грн., до набрання законної сили рішенням суду у справі №922/765/16 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Борошно Покровське" до Державного підприємства "Дослідне господарство "Гонтарівка" Інституту тваринництва Національної академії аграрних наук України про визнання окремих положень договору купівлі - продажу №1-24/11 від 24.11.2015 недійсним.

В судовому засіданні 22.03.2016 представник позивача підтримав позов та просив суд його задовольнити, з підстав викладених у позовній заяві, а також заперечував проти клопотання відповідача про зупинення провадження у справі, вважає його безпідставним та необґрунтованим, а також таким, що направлено на затягування судового процесу.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позову в частині нарахованих штрафних санкцій, а також нарахування оплати за користування чужими грошовими коштами, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву та підтримав клопотання про зупинення провадження у справі.

Суд, розглянувши клопотання відповідача про зупинення провадження у справі відмовляє в його задоволенні, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 79 Господарського процесуального кодексу України господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом, а також у разі звернення господарського суду із судовим дорученням про надання правової допомоги до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави.

У п. 2.17 Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" господарським судам надані роз'яснення, якщо спір про визнання недійсним правочину (господарського договору) вирішується одночасно з розглядом іншим судом іншої справи, позовні вимоги в якій ґрунтуються на цьому ж правочині (зокрема, про стягнення коштів, витребування майна тощо), то наведене згідно з частиною першою статті 79 ГПК з урахуванням обставин конкретної справи є підставою для зупинення провадження у такій іншій справі до закінчення розгляду справи про визнання правочину (господарського договору) недійсним.

Згідно з ч.1 ст. 217 Цивільного кодексу України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Отже, оскарження окремих частин правочину не є підставою для зупинення провадження у справі.

Крім того, суд розглядаючи позовні вимоги про стягнення коштів, які ґрунтуються на спірному правочині, має право надати оцінку цьому правочину, як в цілому так і його окремим частинам та відповідно до п.1 ч.1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України визнати недійсним повністю чи у певній частині пов'язаний з предметом спору договір, який суперечить законодавству.

Також, частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку, який кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення від 07.07.1989 Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Враховуючи вищевикладене, суд відмовляє в задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження у справі.

Враховуючи те, що норми ст. 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, п.4 ч.3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом в межах наданих ним повноважень створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає, згідно ст.75 Господарського процесуального кодексу України, за можливе розгляд справи за наявними у справі матеріалами і документами.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вислухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, суд встановив наступне.

24 листопада 2015 року між Державним підприємством "Дослідне господарство "Гонтарівка" Інституту тваринництва Національної академії аграрних наук України (надалі - Продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Борошно Покровське" (надалі - Покупець) було укладено договір купівлі - продажу №1-24/11 (надалі - Договір).

Відповідно до ч.1 ст.662 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з нормами ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Відповідно до п.1.1. Договору за даним Договором Постачальник зобов'язується поставити, а Покупець оплатити й прийняти наступний товар: пшеницю 2 класу групи А надалі по тексту Товар.

Згідно з п.2.1. Договору одиниця виміру товару: тонна.

Загальна кількість товару 181тонна 613 кг (п.2.2. Договору).

Відповідно до п.3.1. Договору ціна за Товар, що надходить на комбінат за 1 тонну пшениці з показниками: 2 класу групи А -4150,00 грн. з урахуванням ПДВ.

Згідно з п.3.2. Договору загальна сума поставки, орієнтовно становить 753 693,95 гривень і містить у собі вартість продукції, ПДВ, доставку на комбінат.

Відповідно до п.4.1. Договору платежі за Договором проводяться в українській гривні, прямим банківським переведенням протягом 2 календарних днів з моменту поставки кожної партії Товару згідно наданого рахунку.

Згідно з п.5.2. Договору датою поставки є дата оформлення видаткової накладної на товар.

Відповідно до п.6.2.1. Договору постачальник зобов'язаний забезпечити поставку товару до 04.12.2015.

Згідно з п. 6.4.1. Договору покупець зобов'язаний своєчасно та в повному обсязі сплачувати за поставлений товар.

Договір набуває чинності з моменту підписання і діє до 31.12.2015 року, однак якщо до настання зазначеного строку одна зі Сторін або обидві Сторони не виконують (або частково виконують) свої зобов'язання за даним Договором, його дія продовжується до моменту виконання Сторонами всіх узятих на себе зобов'язань. При виконанні даного Договору Сторони керуються Міжнародними правилами інтерпретації комерційних термінів ИНКОТЕРМС у редакції 2010 року.

На виконання умов договору позивач по накладній №1842 від 24.11.2015 за довіреністю № 354 від 24.11.2015 поставив відповідачу пшеницю 2 кл А в кількості 181,613 т. на загальну суму 753693,95 грн., яка була отримана керівником підприємства (відповідача) ОСОБА_4 Факт поставки товару на суму 753693,95 грн. за даним договором також підтверджено податковою накладною від 24.11.2015 за № 10/2 та не спростований відповідачем.

Відповідач, в порушення умов договору, за отриманий товар не розрахувався.

Таким чином, відповідач порушив умови договору щодо строків розрахунків за одержаний товар та не здійснив його оплату в повному обсязі та в обумовлені строки.

Згідно ст. 509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов`язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов"язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України та ст. 174 Господарського кодексу України.

Названі норми передбачають, що господарські зобов'язання можуть виникати безпосередньо з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

За змістом ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Частиною 3 статті 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ст.193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України, яка містить аналогічні положення, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Стаття 692 ЦК України передбачає, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Таким чином, суд приходить до висновку про порушення відповідачем своїх зобов'язань щодо оплати товару та діючого законодавства, тому визнає вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за договором купівлі - продажу №1-24/11 від 24.11.2015 у розмірі 753693,95 грн. обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню.

Розглядаючи позовні вимоги про стягнення 53150,91 грн. - пені, суд виходить з наступного.

За змістом ст. ст. 610, 611 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) за яким передбачено правові наслідки, зокрема сплата неустойки.

Згідно ч.1 та ч.3 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ст.1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Відповідно до ст.3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно ч.2 ст. 343 Господарського кодексу України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до п. 7.2. Договору у випадку невиконання умов платежу Покупець оплачує Постачальнику штрафні санкції в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний банківський день прострочення оплати від вартості неоплаченої кількості Товару, але не більше 10% від загальної вартості поставленого Товару.

Частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Статтею 253 Цивільного кодексу України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Виходячи зі змісту зазначених норм, початком для нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання буде день, наступний за днем, коли воно мало бути виконано. Нарахування санкцій триває протягом шести місяців. Проте законом або договором можуть бути передбачені інші умови нарахування.

У п. 1.12. Постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" від 17.12.2013 р. за № 14 господарським судам роз`яснено, що з огляду на вимоги частини першої статті 4-7 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Згідно абзацу другого пункту 1 глави 1 розділу I Інструкції про міжбанківський переказ коштів в Україні в національній валюті, затвердженої Постановою правління НБУ від 16.08.2006 № 320 "Про затвердження Інструкції про міжбанківський переказ коштів в Україні в національній валюті" (надалі - Інструкція) банківський день у системі електронних платежів Національного банку (далі - банківський день) - позначений календарною датою проміжок часу, протягом якого виконуються технологічні операції, пов'язані з проведенням міжбанківських електронних розрахункових документів через систему електронних платежів Національного банку (далі - СЕП), за умови, що підсумки розрахунків за цими документами відображаються на кореспондентських рахунках банків у Національному банку на ту саму дату.

Регламентом роботи банків України у період завершення звітного року визначено, що 29 та 30 грудня 2015 року система електронних платежів Національного банку працюватиме в режимі продовженого банківського дня (на дві години), 30 грудня мають бути завершені всі трансакції з клієнтами.

31 грудня 2015 року до 13.00 усі учасники СЕП можуть здійснювати початкові платежі в СЕП лише між банківськими установами, підпорядкованими одній юридичній особі, а також платежі, спрямовані до Національного банку та органів Державної казначейської служби, банківський день у СЕП закінчується о 15.00.

3 1 до 3 січня і з 7 до 10 січня 2016 року система електронних платежів Національного банку, система електронної пошти Національного банку, депозитарій Національного банку України, система підтвердження угод на міжбанківському валютному ринку України Національного банку України, система з купівлі та продажу кредитних ресурсів у національній валюті на міжбанківському кредитному ринку України "КредІнфо2", система реєстрації кредитних договорів з нерезидентами "Реєстр договорів з нерезидентами 2" не працюватимуть.

4 січня 2016 року банки працюватимуть без клієнтів і забезпечуватимуть комплекс робіт, пов'язаних з початком нового звітного року. Міжбанківські перекази коштів через СЕП у цей день не здійснюватимуться.

Отже, не є банківськими днями 31.12.2015 року, з 01.01.2016 по 04.01.2016 року включно та з 07.01.2016 по 10.01.2016.

Перевіривши правомірність та правильність нарахування позивачем пені за допомогою системи "Законодавство" з урахуванням приписів ч.6 ст.232 Господарського кодексу України, ч.2 ст. 343 Господарського кодексу України, ст.ст. 253-255 ЦК України встановив, що пеня за прострочення оплати товару на суму 753693,95 грн. має розраховуватись з 27.11.2015 та по 01.02.2016 з урахуванням банківських днів становить 37206,37 грн., а тому в цій частині позовні вимоги обгрунтовані та підлягають задоволенню.

Щодо решти заявленої до стягнення пені в сумі 15944,54 грн. позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки в цій частині позивачем безпідставно нараховано пеню.

Стосовно заявлених позовних вимог про стягнення з відповідача інфляційних втрат у розмірі 5269,86 грн. та 3% річних у розмірі 4088,53 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом перевірено розрахунок інфляційних втрат та 3% річних, розрахованих за період з 27.11.2015 по 01.02.2016 за допомогою системи "Законодавство" та встановлено, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача інфляційних втрат у розмірі 5269,86 грн. та 3% річних у розмірі 4088,53 грн. обґрунтовані, підтверджені матеріалами справи, відповідають вимогам чинного законодавства, а тому підлягають задоволенню.

Стосовно заявлених позовних вимог про стягнення з відповідача штрафу у розмірі 37684,70 грн. суд зазначає наступне.

Згідно з п. 7.3. Договору у випадку однобічної відмови від виконання умов даного Договору, винна сторона сплачує штраф у розмірі 5 (п'ять) відсотків від загальної суми Договору.

Суд зазначає, що цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника таких, що ґрунтуються на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга ст.549 Цивільного кодексу України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя ст.549 Цивільного кодексу України)

Відповідно до ст.61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Умовами договору купівлі - продажу №1-24/11 від 24.11.2015, а саме пунктом 7.2 передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань по даному договору, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний банківський день прострочення.

При цьому, як вже зазначалось вище, згідно з п.7.3. договору сторонами передбачена сплата штрафу як виду цивільно-правової відповідальності за однобічну відмову від виконання умов даного Договору, в т.ч. за односторонню відмову від виконання відповідачем грошового зобов'язання щодо оплати товару.

Проте, враховуючи вищевикладене та те, що відповідно до ст.549 Цивільного кодексу України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за договором купівлі - продажу свідчить про недотримання положень, закріплених у ст.61 Конституції України.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд України у своїй постанові від 21.10.2015 у справі № 6-2003цс15.

За таких обставин, позовні вимоги в частині стягнення штрафу у розмірі 37684,70 грн. є безпідставними, а тому суд відмовляє в їх задоволенні.

Також, розглянувши позовні вимоги позивача в частині стягнення 26575,46 грн. відсотків за час користування чужими грошовими коштами, суд зазначає наступне.

Особливості продажу товару в кредит визначено у ст. 694 Цивільного кодексу України, яка встановлює, що договором купівлі-продажу може бути передбачений продаж товару в кредит з відстроченням або з розстроченням платежу. Якщо покупець прострочив оплату товару, на прострочену суму нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути оплачений, до дня його фактичної оплати. Договором купівлі-продажу може бути передбачений обов'язок покупця сплачувати проценти на суму, що відповідає ціні товару, проданого в кредит, починаючи від дня передання товару продавцем.

Юридичний аналіз наведеного законодавчого положення свідчить про те, що відповідна правова норма містить: визначення неправомірної поведінки покупця (прострочення оплати товару), вид відповідальності (відсотки відповідно до статті 536 Цивільного кодексу України) та базу нарахування (прострочена сума).

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства (стаття 536 ЦК України).

З контекстного аналізу статті 536 Цивільного кодексу України вбачається, що проценти у розумінні цієї статті є платою, яку отримує кредитор від боржника за користування своїми коштами. Також проценти можуть застосовуватись за іншими зобов'язаннями у разі прострочення платежу. Так, відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Зазначений обов'язок випливає також і з частини 3 статті 692 Цивільного кодексу України.

Статтею 230 Господарського кодексу України (далі - ГК України) передбачено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

У п.2.7. Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» господарськими судами роз'яснено, застосування пені не виключає одночасного нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами (стаття 536 ЦК України), зокрема процентів на прострочену суму оплати товару, проданого в кредит (частина п'ята статті 694 названого Кодексу), оскільки стягнення відповідних процентів не є ні видом забезпечення виконання зобов'язань, ані штрафною санкцією.

Умовами Договору розмір і порядок нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами не передбачено.

Згідно ч.6 ст. 231 ГК України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Отже, ч.6 ст. 231 ГК України не встановлено розміру процентів за користування чужими грошовими коштами на рівні облікової ставки Національного банку України.

Крім того, нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами за кожен день прострочення виконання зобов'язання підпадає під визначення пені.

Як вищезазначено, частиною третьою ст.692 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами. Ця норма є спеціальною і поширює свою дію лише на правовідносини, пов'язані з купівлею-продажем товару, або на правовідносини, до яких згідно із чинним законодавством застосовуються положення про купівлю-продаж. З аналізу норм чинного в Україні законодавства вбачається, що частиною третьою ст.692 Цивільного кодексу України фактично конкретизовано передбачений ст.536 Цивільного кодексу України обов'язок боржника сплачувати встановлений договором або законом розмір процентів за користування чужими грошовими коштами та передбачене ст.625 Цивільного кодексу України право продавця вимагати від покупця сплати 3% річних за весь час прострочення, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У розумінні зазначених норм проценти є не відповідальністю, а платою за весь час користування грошовими коштами, що не були своєчасно сплачені боржником. При цьому, договором може бути встановлено лише інший розмір процентів річних, а не інший спосіб їх обчислення.

Разом з цим, згідно з положеннями ст.549 Цивільного кодексу України грошовою сумою, яку боржник повинен передати кредитору у разі порушення зобов'язання, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання, є пеня.

Зважаючи на викладене, позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача процентів за користування чужими грошовими коштами, які згідно доданого до позовної заяви розрахунку нараховуються за кожен день прострочення оплати від вартості неоплаченої кількості Товару, за своєю правовою природою, ураховуючи спосіб їх обчислення за кожен день прострочення, підпадають під визначення пені (частина третя статті 549 Цивільного кодексу України), яка вже частково задоволена судом відповідно до п.7.2 договору.

Таким чином, вимоги щодо сплати 26575,46 грн. відсотків за час користування чужими грошовими коштами, заявлені безпідставно, а тому в цій частині суд відмовляє в задоволенні позову.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується положеннями ст. 49 Господарського процесуального кодексу України та покладає на відповідача витрати по сплаті судового збору в розмірі 12003,88 грн.

Судовий збір у розмірі 689,00 грн. за подання клопотання про забезпечення позову покладається на позивача з огляду на те, що вказане клопотання (від 05.02.2016) було розглянуто судом та ухвалою господарського суду Харківської області від 24 лютого 2016 року в його задоволенні було відмовлено.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 6, 11, 253-255, 509, 525, 526, 610-612, 625, 626, 629, 692 Цивільного кодексу України; ст.ст. 174, 175, 193, 230, 231 Господарського Кодексу України; ст. ст. 1, 4, 12, 22, 33, 34, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково в сумі 800258,71 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Борошно Покровське" (63503, Харківська область, м. Чугуїв, вул. Мічуріна, 8, ) на користь Державного підприємства "Дослідне господарство "Гонтарівка" Інституту тваринництва Національної академії аграрних наук України (62570, Харківська область, Вовчанський район, с. Гонтарівка, вул. Дмитрівська, 102, ) суму основного боргу в розмірі 753693,95 грн., пені в сумі 37206,37 грн., 3% річних в розмірі 4088,53 грн., інфляційних втрат в розмірі 5269,86 грн. та витрати по сплаті судового збору в сумі 12003,88 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В решті частині позову в сумі 80204,70 грн. відмовити.

Повне рішення складено 28.03.2016 р.

Суддя ОСОБА_5