ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.03.2016р. Справа№ 914/124/16

За позовом: Державного підприємства «Передпускова дирекція шахти №10 «Нововолинська», с. Поромів, Іваничівський район, Волинська область

до відповідача: Публічного акціонерного товариства «Укрзахідвуглебуд»,

м. Червоноград, Львівська область

про: стягнення 32 933,00 грн.,

Суддя Долінська О.З.

При секретарі Тераз В.В.

За участю представників:

позивача: ОСОБА_1 дов. №7 від 12.03.2016 року,

відповідача: ОСОБА_2 дов. 02-04/316 від 11.03.2016 р.

Учасникам судового процесу розяснено права та обовязки передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України. Заяв про відвід судді не подавалось. Клопотань про технічну фіксацію судового процесу не поступало.

На розгляд господарського суду Львівської області поступив позов Державного підприємства «Передпускова дирекція шахти №10 «Нововолинська» до Публічного акціонерного товариства «Укрзахідвуглебуд» про стягнення 32933,00 грн. Ухвалою господарського суду Львівської області від 16.01.2016 року. порушено провадження у справі розгляд справи призначено на 01.02.2016 року.

Рух справи відображено в ухвалах суду, які містяться в матеріалах справи.

Ухвалою господарського суду Львівської області від 17.03.2016 р. за клопотанням сторін продовжено строк розгляду справи до 29.03.2016 р. і розгляд справи призначено на 24.03.2016 р. на 24.03.2016 р.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що відповідач в порушення умов Договору позики №34 від 10.06.2014 р., невчасно повернув суму позики, внаслідок цього в останнього виникла перед позивачем основна заборгованість у сумі 15000,00 грн. Крім того, відповідачу до стягнення нараховано позивачем 8609,00 грн. інфляційних втрат, 579,00 грн. 3% річних, 150,00 грн. штрафу та 8595,00 грн. - пені, які просить стягнути з відповідача, а також просить стягнути з відповідача користь позивача понесені витрати по сплаті судового збору.

В судове засідання 24.03.2016 року представник позивача зявився, позов підтримав із підстав викладених у позовній заяві, вимоги ухвал суду виконав. Заперечив проти зменшення розміру пені, так як підприємство позивача знаходиться у важкому матеріальному стані, про що подав клопотання з доказами, які підтверджують вх. 12663 від 24.03.2016 р.

В судове засідання 24.03.2016 року представник відповідача зявився, позов визнає частково, а саме: визнає основу заборгованість 3% річних та інфляційні втрати. Подав клопотання (вх.. №12662/16 від 24.03.2016 р.), в якому просить стягнути пеню тыльки за шість місяців та просить зменшити її розмір на 50 %, посилаючись на скрутний фінансовий стан підприємства, Просить нарахувати пеню, 3% річних та інфляційні з 02.09.2014 р., а не з 01.09.2014 р.

В судовому засіданні 24.03.2016 р. судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши і проаналізувавши матеріали справи в їх сукупності, оглянувши оригінали документів, суд встановив таке.

10.06.2014 р. між сторонами укладено договір позики № 34 відповідно до п. 1.1 якого позивач надав відповідачу безпроцентну позику, а позичальник зобовязувався використати її за цільовим призначенням та повернути позику, у розмірі фактично отриманому відповідачем та підтвердженому платіжними дорученнями, у строк передбачений договором.

Загальна сума позики, відповідно до умов п. 2.2. договору, не повинна перевищувати 80 000,00грн.

Сторони договору дійшли згоди про відсутність права позивача на отримання процентів за користування позикою, керуючись ст. 6 ч. 1 ст. 1048 ЦК України (п. 3.1 договору).

Загальна сума позики, фактично надана позивачем відповідачу, що не повинна перевищувати суму зазначену в п. 2.2 даного договору та підтверджена платіжними дорученнями, підлягає поверненню відповідачем позивачу у строк до 01.09.2014р. в повному обсязі (п. 4.1 договору).

Договірні зобовязання позивач виконав належним чином, надавши відповідачу позику у розмірі 15 000,00грн., про що свідчить копія платіжного доручення №405 від 11.06.2014р. (долучена до матеріалів справи).

Як вказано у позовній заяві, зобовязань за спірним договором відповідач належно не виконав. Про наявність основної заборгованості представник відповідача в усних поясненнях в судовому засіданні не заперечив, доказів зворотного не надав.

В порядку досудового врегулювання спору, позивач направляв відповідачу претензію від 30.06.2015р. №1.5/503 №1.8/1040 від 11.12.2015 р. про погашення заборгованості за договором позики №34 від 10.06.2014р., які залишені останнім без відповіді та задоволення.

Спір виник внаслідок того, що відповідач не виконав зобов'язань щодо повернення отриманої позики за договором. Позивач звернувся до господарського суду Львівської області із позовною заявою про стягнення з відповідача 15 000,00грн. основного боргу; 8609,00 грн. інфляційних втрат, 579,00 грн. 3% річних, 150,00 грн. штрафу та 8595,00 грн. пені.

При прийнятті рішення суд виходить і наступного:

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини (ст. 11 ЦК України).

Як підтверджується матеріалами справи, позивач та відповідач уклали договір позики 34 від 10.06.2014р., у звязку з чим набули взаємних прав і обовязків.

За договором позики, згідно визначення ст. 1046 ЦК України, одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Як встановлено судом, відповідно до умов п. 3.1 договору, сторони дійшли згоди про відсутність права позивача на отримання процентів за користування позикою, керуючись ст. 6 ч. 1 ст. 1048 ЦК України.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до умов договору, позивач зобовязувався надати позику, а відповідач, згідно здійснити позики в повному обсязі.

Як узгоджено сторонами, строк остаточного повернення позики до 1 вересня 2014 року.

Поданими позивачем та долученими до матеріалів справи копіями документів підтверджено, що позивач свої зобов'язання за спірним договором виконав у повному обсязі, про що свідчить копія платіжного доручення №405 від 11.06.2014 р. на суму 15 000,00 грн., а відповідач порушив взяті на себе договірні зобов'язання щодо повернення розміру отриманої позики до 1 вересня 2014 р..

Відповідач дану обставину не заперечив, не спростував доводів викладених у позовній заяві, не надав суду належних та допустимих доказів про наявність інших обставин ніж ті, що досліджені в ході судового розгляду.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 96 Цивільного кодексу України, юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями.

Відповідач самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями і така відповідальність не може ставитися у залежність від дій чи бездіяльності будь-яких третіх осіб.

Згідно із ст. 617 Цивільного кодексу України, особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Доказів наявності обставин зазначених у ст. 617 ЦК України, які є підставами звільнення від відповідальності за порушення зобовязання відповідачем не подано.

Отже, відповідач своїх зобовязань не виконав, чим порушив вимоги ч. 2 ст. 193 ГК України, якою передбачено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що в судовому засіданні позивачем доведено факт неналежного виконання відповідачем зобовязань щодо повернення отриманої суми позики. А тому позовні вимоги щодо стягнення основної заборгованості в сумі 15 000,00 грн. слід задоволити.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 1050 Цивільного кодексу України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549 - 552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно п. 1.9. та п.1.10.постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені. Якщо у договорі виконання грошового зобов'язання визначається до настання певного терміну, наприклад, до 1 серпня 2014 року (частина друга статті 252 ЦК України), то останнім днем виконання такого зобов'язання вважається день, що передує цьому терміну (в даному прикладі - 31 липня 2014 року). Водночас коли у тексті договору виконання грошового зобов'язання визначено "по 1 серпня 2014 року" або "включно до 1 серпня 2014 року", то останнім днем виконання такого зобов'язання буде 1 серпня 2014 року.

За загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання через відсутність у нього необхідних коштів, оскільки згадане правило обумовлено замінністю грошей як їх юридичною властивістю. Тому у випадках порушення грошового зобов'язання суди не повинні приймати доводи боржника з посиланням на неможливість виконання грошового зобов'язання через відсутність необхідних коштів (стаття 607 ЦК України) або на відсутність вини (статті 614, 617 ЦК України чи стаття 218 ГК України).

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, за якою боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Перевіривши поданий позивачем розрахунок, підстави та правильність нарахування суми 3% річних, судом встановлено, що позивач правомірно просить стягнути з відповідача 8609,00 грн. інфляційних втрат, 579,00 грн. 3% річних і такі вимоги підлягають до задоволення.

Стосовно вимоги позивача про стягнення з відповідача 8595,00грн. пені, то суд зазначає наступне.

У п. 5.4 договору сторони узгодили, за кожен день прострочення відповідач повинен сплатити відповідачу пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ.

Згідно із вимогами ч. 6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Позивач провів нарахування пені за період 17.07.2014р. по 14.12.2015р., що є порушенням вимог ч. 6 ст. 232 ГК України. Строк повернення суми позики, сторони визначили до 01.09.2014р., відтак, нарахування слід було проводити з 01.09.2014р. та припинити 01.03.2015р. Судом самостійно проведено перерахунок суми пені, відповідно до якого необхідно стягнути з відповідача пеню в розмірі 2112,74 грн.(розрахунок є в матеріалах справи). В решті позовних вимог в цій частині слід відмовити.

Розглянувши клопотання відповідача про зменшення пені на 50 %, суд прийшов до висновку, що таке не підлягає до задоволення, зважаючи на наступне.

Вищий господарський суд України у п. 3.17.4 постанови пленуму від 26.12.2011 р. N 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" вказав, що, вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

З урахуванням інтересів сторін за вказаними правовідносинами, судом не приймаються до уваги зазначені відповідачем обставини щодо скрутного фінансового стану підприємства, як такі, які б слугували підставою для зменшення розміру пені, у зв'язку з чим клопотання про зменшення розміру пені задоволенню не підлягає.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача 150,00 грн. штрафу, суд зазначає наступне.

У п. 5.3 договору сторони узгодили, що у разі якщо відповідач не повернув позивачу надану позику у встановлений згідно з умовами даного договору строк, за вимогою позивача відповідач зобовязується сплатити господарські санкції у вигляді штрафу. Розмір штрафу, за згодою сторін, становить 1% від неповерненої суми.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (нені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаною зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України, ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Умовами спірного договору, а саме пунктом 5.4 передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань по даному договору, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення, а також передбачена сплата штрафу як виду цивільно-правової відповідальності за інші правопорушення: один із них - несвоєчасне повернення позики.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 21.10.2015р. у справі №6-2003цс15.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 82 Господарського процесуального кодексу, при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111 16 цього Кодексу.

Отже, за таких обставин у задоволенні позовних вимог в частині стягнення штрафу суд відмовляє.

У відповідності з п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України та ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи. Ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили (ст.43 ГПК України).

Судовий збір відповідно до ст. 49 ГПК України покладається на відповідача пропорційно до задоволених вимог.

Судовий збір суд покладає на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у відповідності до ст. 49 ГПК України. А відтак, до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає 1 100,49 грн. понесених витрат на сплату судового збору. Решта сума судового збору залишається за позивачем.

Керуючись ст. ст. 3, 12, 22, 32, 33, 34, 43, 49, 82, 84, 85, 116, 117 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

1.Позовні вимоги задоволити частково.

2.Стягнути з Публічного акціонерного товариства Укрзахідвуглебуд (80100, Львівська область, м. Червоноград, вул. Будівельна, 1а, ідентифікаційний код 00177158) на користь Державного підприємства Передпускова дирекція шахти №10 Нововолинська (45311, Волинська область, Іваничівський район, с. Поромів, ідентифікаційний код 35671961) 15 000,00 грн. основного боргу, 579,00 грн. 3% річних 8609,00грн. інфляційних втрат, 2 112,74 грн. пені та 1100,49 грн. понесених витратна сплату судового збору.

3.В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Наказ видати відповідно до ст. 116, 117 ГПК України.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 28.03.2015 р.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України, може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені ст. ст. 91- 93 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя Долінська О.З.