ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

05.04.2016р. Справа № 905/1093/16

за позовом ОСОБА_1 акціонерного товариства «Нікопольський завод феросплавів»,

, м.Нікополь

до відповідача ОСОБА_1 акціонерного товариства «Металургійний комбінат «Азовсталь»,

, м.Маріуполь

про визнання недійсним договору поставки

Суддя Левшина Г.В.

Представники:

від позивача: не зявився

від відповідача: не зявився

В засіданні суду брали участь:

СУТЬ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство «Нікопольський завод феросплавів», м.Нікополь, позивач, звернувся до господарського суду з позовною заявою до відповідача, ОСОБА_1 акціонерного товариства «Металургійний комбінат «Азовсталь», м.Маріуполь, про визнання недійсним повністю з моменту укладання договору поставки від 01.06.2012р. №012/12-15/1203586.

В обгрунтування своїх вимог позивач стверджує про невідповідність спірного договору вимогам закону, внаслідок відсутності у останньому відомостей щодо належності продукції коксохімічного виробництва на праві власності відповідачу.

Відповідач надав відзив на позовну заяву від 29.03.2016р. №09-9/19, в якому проти позовних вимог заперечує, посилаючись на недовіденість позовних вимог та виконання сторонами умов спірного договору.

Розглянувши матеріали справи, господарський суд встановив:

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання згідно із ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України, ст.174 Господарського кодексу України виникають, зокрема, з договору.

Як встановлено судом, 01.06.2012р. між позивачем та відповідачем був підписаний договір поставки №012/12-15/1203586, за умовами якого відповідач зобовязався поставити та передати у власність позивача продукцію коксохімічного виробництва згідно з сортаментом, якістю, строками, в обсязі, за цінами та на умовах, передбачених специфікаціями до договору, які є його невідємною частиною, а позивач зобовязався прийняти товар та оплатити на умовах цього договору.

Сторонами до даного договору були підписані відповідні додаткові угоди та специфікації, в яких узгоджено найменування товару, його кількість та якість, ціну, умови та строки поставки, умови оплати тощо.

Згідно ст.658 Цивільного кодексу України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Виходячи зі змісту позовної заяви, договір поставки від 01.06.2012р. №012/12-15/1203586 не містить у собі відомостей щодо належності продукції коксохімічного виробництва на права власності відповідачу, внаслідок чого виконання відповідачем даного договору порушує вимоги актів цивільного законодавства України.

За таких обставин, позивачем заявлені вимоги про визнання недійсним договору поставки від 01.06.2012р. №012/12-15/1203586.

Відповідач позов не визнав з підстав, викладених у відзиві від 29.03.2016р. №09-9/19.

Виходячи з принципу повного, всебічного та обєктивного розгляду всіх обставин справи, суд приймає до уваги заперечення відповідача та вважає позовні вимоги неправомірними, такими, що підлягають залишенню без задоволення, враховуючи наступне:

За приписом ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Відповідно до ст.ст.4-3, 33 Господарського процесуального кодексу України встановлений принцип господарського судочинства, згідно з яким кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається в обгрунтування своїх вимог або заперечень.

Як вказувалось вище, обгрунтовуючи свої вимоги про визнання недійсним договору від 01.06.2012р. №012/12-15/1203586 позивач посилається на відсутність у цьому договорі відомостей щодо належності предмету договору на праві власності відповідачу.

Проте, за висновками суду, відсутність у відповідному правочині відомостей щодо належності предмету договору поставки на праві власності продавцю жодним чином не може свідчити про невідповідність цього договору вимогам закону.

Як встановлено судом, укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором поставки згідно з визначенням, що міститься у ст.265 Господарського кодексу України.

Згідно ст.265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

При цьому, за змістом ст.264 Господарського кодексу України суб'єктами господарювання шляхом поставки здійснюються матеріально-технічне постачання та збут продукції виробничо-технічного призначення і виробів народного споживання як власного виробництва, так і придбаних у інших суб'єктів господарювання.

Таким чином, Господарським кодексом України передбачено можливість постачання та збуту продукції не лише власного виробництва.

Крім цього, згідно п.4.1 договору поставки від 01.06.2012р. №012/12-15/1203586 якість товару повинна відповідати діючим ТУ та ГОСТам, найменування яких вказується у специфікаціях до договору та підтверджується сертифікатами якості виробника товару.

Відповідний обовязок щодо надання позивачу відповідного сертифікату якості товару за умовами п.2.1 договору від 01.06.2012р. №012/12-15/1203586 належить саме відповідачу.

За висновками суду, всупереч вимог ст.ст.4-3, 33 Господарського процесуального кодексу України позивачем підстав для визнання спірного договору поставки від 01.06.2012р. №012/12-15/1203586 недійсним до матеріалів справи не надано (зокрема, позивачем не доведено ані незаконність змісту правочину, ані недотримання форми, ані невідповідність волі та волевиявлення).

За таких обставин, враховуючи викладене, позовні вимоги про визнання недійсним договору поставки від 01.06.2012р. №012/12-15/1203586 підлягають залишенню без задоволення.

Судовий збір підлягає віднесенню на позивача повністю.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,

ВИРІШИВ:

Відмовити повністю в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 акціонерного товариства «Нікопольський завод феросплавів», м.Нікополь до ОСОБА_1 акціонерного товариства «Металургійний комбінат «Азовсталь», м.Маріуполь про визнання недійсним повністю з моменту укладання договору поставки від 01.06.2012р. №012/12-15/1203586.

В судовому засіданні 05.04.2016р. оголошено повний текст рішення.

Суддя Г.В. Левшина