КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" березня 2016 р. Справа№ 925/1452/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Сітайло Л.Г.

суддів: Ропій Л.М.

Калатай Н.Ф.

при секретарі Богатчук К.І.

за участю представників сторін:

від позивача - Кривошея Д.А.

від відповідача - ОСОБА_3

від прокуратури - Подосінова О.В.

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на рішення Господарського суду Черкаської області від 20.10.2015 (суддя Скиба Г.М.)

за позовом ТВО військового прокурора Київського гарнізону в інтересах

держави, в особі Міністерства оборони України

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

про стягнення 42 223,30 грн. штрафних санкцій

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 20.10.2015 по справі №925/1452/15 позовні вимоги задоволено в повному обсязі. Стягнуто з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь Міністерства Оборони України 14931,70 грн. пені, 19600 грн. штрафу. Стягнуто з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 в дохід Державного бюджету, через відповідний орган державної податкової служби, на користь УДКС України у м. Черкаси 1827,00 грн. судового збору.

Не погоджуючись з рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вищезазначене рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги апелянт зазначив, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 09.02.2016 розгляд апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на рішення Господарського суду Черкаської області від 20.10.2015 призначено 01.03.2016.

01 березня 2016 року, через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду, представником відповідача подано додаткові пояснення, які долучено судом до матеріалів справи.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 01.03.2016 відкладено розгляд справи до 22.03.2016.

Розпорядженням від 21.03.2016 призначено повторний автоматизований розподіл справи у зв'язку з перебуванням судді Баранця О.М. у відпустці.

Відповідно до Протоколу автоматичної зміни складу суддів від 21.03.2016, в зв'язку з перебуванням судді Баранця О.М., який не є головуючим суддею, у відпустці, сформовано новий склад колегії суддів, головуючий суддя Сітайло Л.Г. судді: Калатай Н.Ф., Ропій Л.М.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 21.03.2016, колегією суддів в зазначеному складі, прийнято апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до свого провадження.

В судове засідання 22.03.2106 з'явились представники позивача, відповідача та прокурор.

Представник позивача та прокурор в судовому засіданні заперечили проти доводів, викладених в апеляційній скарзі, та просили залишити без змін оскаржуване рішення Господарського суду Черкаської області від 20.10.2015.

Відповідач в судовому засіданні підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі та просив скасувати оскаржуване рішення Господарського суду Черкаської області від 20.10.2015

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд, за наявними у справі та додатково поданими доказами, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність та обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі.

Статтею 99 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників позивача, відповідача та прокурора перевіривши матеріали справи та проаналізувавши, на підставі встановлених фактичних обставин справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, апеляційний господарський суд встановив наступне.

12 лютого 2015 року між Міністерством оборони України (замовник) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 (постачальник) укладено договір про поставку для державних потреб матеріально-технічних засобів речової служби №286/3/15/32 (далі - Договір).

Відповідно до умов Договору постачальник зобов'язався у 2015 році поставити замовнику матраци (товар), а замовник забезпечити приймання та оплату товару в асортименті, кількості, у строки (терміні), вказані в Договорі.

Згідно з п. 1.2. Договору строк поставки встановлено до 20.03.2015. Ціна товару - 280000,00грн.

Пунктом 2.7. Договору приймання товару оформлюється актом приймального контролю (якості), який повинен бути складений військовим представництво Міністерства оборони України. Належним чином оформлений і підписаний акт є підтвердженням приймання товару та якості та направляється замовнику після відправки товару разом з рахунком - фактурою.

Договір набирає чинності з дати його підписання сторонами та діє до 31.12.2015, а в частині проведення розрахунків до повного їх завершення.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач поставив позивачу товар, з простроченням строку поставки визначеним договором, в зв'язку з чим прокурор просить стягнути з відповідача пеню та штраф.

Згідно із статтею 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму; до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 265 ГК України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.1 ст.193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до п. 7.3.3. Договору за порушення строків виконання зобов'язання постачальник має сплатити пеню в розмірі 0,1% від вартості недопоставленого товару за кожну добу затримки, а за прострочення поставки понад 30 днів з постачальника стягується штраф у розмірі 7% вказаної вартості договору.

Враховуючи вищевикладене та беручи до уваги, що розрахунок штрафу та пені складено арифметично вірно, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню

Щодо посилань апелянта на розділ 8 Договору колегія суддів зазначає наступне.

Так, в розділі 8 Договору визначено обставини звільнення від відповідальності, в зв'язку з настанням обставин непереборної сили. Зокрема, сторони можуть бути звільнені від відповідальності за часткове чи повне невиконання обов'язків за Договором, якщо доведуть, що воно було викликано перешкодою поза їх контролем, якому навіть кожна сторона не могла б запобігти, і виникло після укладання договору.

Згідно з ч. 1 ст. 617 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

В цьому контексті виникає необхідність доведення прямого причинного зв'язку між настанням обставини непереборної сили і неможливості виконати зобов'язання саме через цю обставину.

Доказом виникнення обставин непереборної сили та строку їх дії є відповідні документи, які видаються Торгово-промисловою палатою України.

В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження форс-мажорних обставин та, відповідно на підтвердження підстав для звільнення відповідача від відповідальності.

Доводи апелянта стосовно додаткових перевірок на прикордонній службі контрагента відповідача, в зв'язку з чим мала місце затримка матеріалу для виготовлення товару (матраців), колегією суддів визнано безпідставними, оскільки вони не є підставами для звільнення відповідача від грошових зобов'язань, з огляду на наступне.

Згідно зі ст.ст. 43, 44 ГК України підприємці мають право без обмежень самостійно здійснювати будь-яку підприємницьку діяльність, яку не заборонено законом. Підприємництво здійснюється на основі: вільного вибору підприємцем видів підприємницької діяльності; самостійного формування підприємцем програми діяльності, вибору постачальників і споживачів продукції, що виробляється, залучення матеріально-технічних, фінансових та інших видів ресурсів, використання яких не обмежено законом, встановлення цін на продукцію та послуги відповідно до закону; вільного найму підприємцем працівників; комерційного розрахунку та власного комерційного ризику; вільного розпорядження прибутком, що залишається у підприємця після сплати податків, зборів та інших платежів, передбачених законом; самостійного здійснення підприємцем зовнішньоекономічної діяльності, використання підприємцем належної йому частки валютної виручки на свій розсуд.

Відповідно до ч. 2 статті 218 ГК України не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов'язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов'язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Статтею 42 ГК України встановлено, що підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Тобто, здійснюючи підприємницьку діяльність, відповідач несе відповідальність щодо дотримання норм чинного законодавства України, виконання взятих на себе договірних зобов'язань, а також самостійно нести юридичну відповідальність за допущені у своїй діяльності правопорушення.

Згідно з ч.ч. 4, 7 ст. 179 ГК України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначити зміст договору на основі, зокрема, вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України, з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що згідно зі статтею 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як зазначалося вище, п. 7.3.3. Договору за порушення строків виконання зобов'язання сторони передбачили відповідальність у вигляді стягнення штрафу та пені.

Відповідно до ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Зазначена стаття Конституції міститься у розділі II «Права, свободи та обов'язки людини і громадянина», в якому закріплені конституційні права, свободи і обов'язки людини і громадянина та їх гарантії.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів прийшла до висновку, що положення ч. 1 ст. 61 стосується лише фізичних осіб.

За порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених ГК України, іншими законами та договором (ч. 2 ст. 193, ч. 1 ст. 216 та ч. 1 ст. 218 ГК України).

Одним із видів господарських санкцій, згідно з ч. 2 ст. 217 ГК України, є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню.

Розмір штрафних санкцій відповідно до ч. 4 ст. 231 ГК України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання, або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Такий вид забезпечення виконання зобов'язання як пеня та її розмір встановлені ч. 3 ст. 549 ЦК України, ч. 6 ст. 231 ГК України, ст.ст.1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та ч. 6 ст. 232 ГК України.

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною 4 ст. 231 ГК України.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов'язань передбачена ч. 2 ст. 231 ГК України.

В інших випадках порушення виконання господарських зобов'язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень можливості передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою ст. 627 ЦК України, відповідно до якої сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Отже, чинне законодавство допускає можливість одночасного стягнення з учасника господарських відносин, що порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені, які не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 30.05.2011 по справі №42/252, від 27.04.2012 у справі №06/5026/1052/2011 та від 09.04.2012 по справі №20/246-08.

Статтями 33, 34, 43 ГПК України передбачено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд приходить до висновку, що судом першої інстанції повно, всебічно та об'єктивно з'ясовано обставини справи, рішення ухвалено відповідно до норм матеріального та процесуального права, в зв'язку з чим відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 та скасування рішення Господарського суду Черкаської області від 20.10.2015.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 49, 99, 101 - 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Черкаської області від 20.10.2015 по справі №925/1452/15 - без змін.

Матеріали справи №925/1452/15 повернути до Господарського суду Черкаської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя Л.Г. Сітайло

Судді Л.М. Ропій

Н.Ф. Калатай