КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" березня 2016 р. Справа№ 910/22908/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Разіної Т.І.

суддів: Доманської М.Л.

Пантелієнка В.О.

представники сторін в судове засідання не з'явилися.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу громадянина ОСОБА_2 на ухвалу господарського суду міста Києва від 02.12.2015 у справі № 910/22908/15 (суддя Чеберяк П.П.)

за заявою боржника Української аграрної біржі, м. Київ

про визнання банкрутом

ВСТАНОВИВ:

Заявник звернувся до господарського суду міста Києва із заявою про порушення справи про банкрутство - Української аграрної біржі.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 04.09.2015 заяву Української аграрної біржі про порушення справи про банкрутство прийнято до розгляду, призначено розгляд справи на 23.09.2015.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 23.09.2015 порушено провадження у справі № 910/22908/15 про банкрутство Української аграрної біржі, введено процедуру розпорядження майном, розпорядником майна боржника призначено арбітражного керуючого Щербаня О.М., призначено попереднє засідання.

04.10.2015 на офіційному сайті Вищого господарського суду України розміщено повідомлення про порушення провадження у цій справі.

02.12.2015 до господарського суду міста Києва на затвердження надійшов реєстр вимог кредиторів боржника.

Ухвалою попереднього засідання господарського суду міста Києва від 02.12.2015 у справі № 910/22908/15 (суддя Чеберяк П.П.) затверджено реєстр вимог кредиторів Української аграрної біржі на загальну суму 1 152 412,60 грн. Крім того оскаржуваною ухвалою, зокрема, визнано конкурсним кредитором ОСОБА_2 на суму 18 422 грн. 92 коп. (перша черга).

В частині розгляду вимог ОСОБА_2 суд мотивував своє рішення про часткове визнання заявленим ним вимог тим, що вимоги в розмірі 54 850,23 грн. є непідтвердженими, оскільки заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10.08.2015 у справі № 755/6956/15-ц, на підставі якого вони виникли, оскаржено боржником до апеляційного суду, а вимоги в розмірі 2436,00 грн. є безпідставними, тому що кредитор звільнений від сплати судового збору.

Суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваної ухвали керувався ст.ст. 23, 25 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», ст. 86 ГПК України.

Не погоджуючись з ухвалою суду, а саме в частині відмови у визнанні вимог на суму 54 850,23 грн. ОСОБА_2 звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив ухвалу господарського суду міста Києва від 02.12.2015 у справі № 910/22908/15 в частині відмови у визнанні вимог у розмірі 54 850, 23 грн. скасувати, визнати його вимоги в розмірі 54 850,23 грн., які віднести до першої черги вимог кредиторів.

Апеляційна скарга мотивована порушенням норм матеріального та процесуального права, а саме ст.ст. 223, 368 Цивільного кодексу України, ст. 35 ГПК України, ст. 117 КЗпП України. Скаржник в апеляційній скарзі зазначає, що місцевим господарським судом неправомірно не визнано вимоги в розмірі 54 850,23 грн., оскільки рішення щодо стягнення даної суми на момент винесення оскаржуваної ухвали набрало законної сили, на його виконання відкрито виконавче провадження, але виконане боржником не було.

21.03.2016 через Відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду скаржником подано клопотання про приєднання до матеріалів справи копії ухвали Апеляційного суду м. Києва від 02.03.2016 у справі № 755/6956/15-ц.

Київський апеляційний господарський суд частково задовольняє заявлене клопотання про залучення до матеріалів справи документів. Між тим, при розгляді апеляційної скарги у даній справі апеляційний суд не враховує, не досліджує та не оцінює подані документи у якості доказів у справі відповідно до ст.ст. 33, 34, 36, 43 ГПК України у зв'язку з наступним.

Частинами 1, 3 ст. 101 ГПК України передбачено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Апеляційна інстанція звертає увагу на те, що нормами означеної статті та будь-якими іншими положеннями ГПК України не передбачено здійснення перегляду в апеляційному провадженні на підставі нових доказів, які не існували на момент прийняття судом першої інстанції відповідного процесуального документу та на прийняття якого такі документи (докази) не могли вплинути ніяким чином, оскільки вони не існували взагалі. З огляду на дати оформлення доданої до клопотання ухвали Апеляційного суду міста Києва слід вказати, що вона винесена після прийняття оскаржуваної ухвали у даній справі, у зв'язку з чим ніяким чином не спростовує або не підтверджує викладені в ухвалі обставини та не впливає на її прийняття.

29.03.2016 через Відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду Українською аграрною біржею подано відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечує вимоги апеляційної скарги та зазначає, що вимоги скаржника є необґрунтованими. На підтвердження доводів додано витяг з Єдиного державного реєстру судових рішень, а саме ухвали Вищого спеціалізованого суду України від 03.03.2016 про відкриття касаційного провадження (№ 6-1988ск16) у справі за позовом ОСОБА 2 до Української аграрної біржі про стягнення компенсації за порушення строків виплати заробітної плати, за касаційною скаргою Української аграрної біржі на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 18.12.2014 та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 08.12.2015, якою зокрема витребувано із Дніпровського районного суду м. Києва цивільну справу, за якою здійснюється касаційне провадження № 755/29316/14-ц.

Київський апеляційний господарський суд під час здійснення апеляційного провадження не приймає на підставі ст.ст. 32, 34, 36 ГПК України та не розглядає вищезазначений витяг з Єдиного державного реєстру судових рішень, оскільки він жодним чином не підтверджують, не спростовують та не стосується обставин, які мають значення для вирішення даного спору.

Відповідно до п. 3.9., п. 3.9.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року „Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання; особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час та місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК України.

Положеннями ст. 64, ст. 87 ГПК України передбачено, що ухвали, в тому числі про порушення провадження у справі, надсилаються сторонам рекомендованим листом з повідомленням про вручення не пізніше трьох днів з дня їх прийняття.

За змістом ст. 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду (п. 3.9.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року „Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Відповідно до витягу з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження поштового відправлення, а саме ухвали господарського суду міста Києва від 16.03.2016 на адресу ОСОБА_2 вбачається, що відповідне поштове відправлення надійшло на відповідне відділення поштового зв'язку 24.03.2016, боржник двічі повідомлений про його надходження.

В судове засідання апеляційної інстанції не з'явилися представники сторін та учасників провадження у справі, причини неявки суду не повідомили. Враховуючи, що в матеріалах справи є докази належного повідомлення сторін про час та місце розгляду апеляційної скарги, а також враховуючи обмеження процесуального строку розгляду скарг на ухвали місцевих господарських судів колегія суддів, порадившись, ухвалила розглянути апеляційну скаргу у відсутності представників сторін та учасників провадження у справі за матеріалами справи, яких достатньо для розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 4-1 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку провадження, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» від 14.05.1992 в редакції від 22.12.2011 зі змінами та доповненнями (далі - Закон).

Згідно ч. 1 ст. 2 Закону, провадження у справах про банкрутство регулюється цим Законом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законодавчими актами України.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

У відповідності до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України та ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно ст. 99 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Згідно ч.6 ст.23 Закону заяви з вимогами конкурсних кредиторів або забезпечених кредиторів, у тому числі щодо яких є заперечення боржника чи інших кредиторів, розглядаються господарським судом у попередньому засіданні суду. За наслідками розгляду зазначених заяв господарський суд ухвалою визнає чи відхиляє (повністю або частково) вимоги таких кредиторів.

Відповідно до ч. 2 ст. 25 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» у попередньому засіданні господарський суд розглядає всі вимоги кредиторів, у тому числі щодо яких були заперечення боржника і які не були внесені розпорядником майна до реєстру вимог кредиторів, а також ті, що визнані боржником та внесені розпорядником майна до реєстру вимог кредиторів, і вирішує питання про його затвердження.

За результатами розгляду вимог кредиторів господарський суд виносить ухвалу, в якій зазначаються: розмір та перелік усіх визнаних судом вимог кредиторів, які вносяться розпорядником майна до реєстру вимог кредиторів; розмір та перелік не визнаних судом вимог кредиторів; дата проведення зборів кредиторів та комітету кредиторів; дата підсумкового засідання суду, на якому буде винесено ухвалу про санацію боржника чи постанову про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, чи ухвалу про припинення провадження у справі про банкрутство або ухвалу про продовження строку процедури розпорядження майном та відкладення підсумкового засідання суду, яке має відбутися у строки, встановлені частиною другою статті 22 цього Закону.

Тобто, при проведенні попереднього засідання господарський суд зобов'язаний, зокрема, розглянути вимоги кредиторів щодо яких були заперечення боржника та які не були включені розпорядником майна до реєстру вимог кредиторів і за результатами їх розгляду вирішити питання про включення або не включення цих вимог до реєстру вимог кредиторів з визначенням їх розміру.

Якщо господарський суд дійде висновку, що спірні вимоги кредитора обґрунтовані та підтверджені відповідними документами, такі вимоги визнаються судом; в іншому випадку у задоволенні таких вимог суд відмовляє повністю або частково, однак, суд у будь-якому випадку повинен зробити обґрунтований висновок щодо поданої заяви.

Отже, обов'язок розгляду грошових вимог та надання правового аналізу поданих кредитором письмових доказів, підставам виникнення грошових вимог кредиторів до боржника, їх характеру та змісту, а також обов'язок встановлення розміру та моменту виникнення грошових вимог покладений на господарський суд.

При цьому, суду необхідно дослідити підстави виникнення грошових вимог, їх розмір, обґрунтованість, підтвердження відповідними документами та інше, тобто перевірити відповідність законодавству вимог кредиторів.

Незважаючи на визнання чи невизнання боржником грошових вимог кредиторів, суд самостійно розглядає кожну заявлену грошову вимогу, перевіряє її відповідність чинному законодавству та за результатами такого розгляду визнає або відхиляє частково чи повністю грошові вимоги кредитора.

Як вбачається з матеріалів справи 03.11.2015, в межах встановленого строку, до господарського суду першої інстанції звернувся ОСОБА_2 з заявою про визнання його кредитором по відношенню до боржника з вимогами в розмірі 73 273,15 грн.

Однак, враховуючи, що скаржником оскаржується ухвала суду лише в частині вимог на суму 54 850,23 грн. суд апеляційної інстанції переглядає оскаржувану ухвалу лише в тій частині, що оскаржується ОСОБА_2

Отже вимоги в розмірі 54 850,23 грн. є компенсацією за порушення строків виплати заробітної плати, які стягнуті з боржника на користь ОСОБА_2 заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 10.08.2015 у справі № 755/6956/15-ц.

В матеріалах справи наявна копія заочного рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 10.08.2015 у справі № 755/6956/15-ц з відміткою суду про те що станом на 09.10.2015 документ набрав законної сили.

Мотивуючи відмову у визнані вказаних вимог суд зазначив, що вони не були визнані боржником та розпорядником майна у зв'язку з його оскарженням боржником у встановленому Законом порядку заочного рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10.08.2015 у справі № 755/6956/15-ц, а тому воно не набрало законної сили.

На підтвердження факту оскарження заочного рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 10.08.2015 у справі № 755/6956/15-ц боржником додано до заяви про результати розгляду грошових вимог кредиторів копію заяви про перегляд заочного рішення по справі № 755/6956/15-у з відміткою суду про одержання даної заяви 27.11.2015 та судовою повісткою-повідомленням від 10.11.2015 про розгляд Апеляційним судом міста Києва апеляційної скарги у вказаній справі 08.12.2015 (т. 3, а.с. 138).

Згідно ст. 233 Цивільного процесуального кодексу України заочне рішення набирає законної сили відповідно до загального порядку, встановленого цим Кодексом.

Загальний порядок набрання рішенням законної сили встановлено в ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України, якою встановлено, що рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Враховуючи вищенаведені обставини справи та норми чинного законодавства колегія суддів робить висновок, що судом першої інстанції під час розгляду спірних вимог 02.12.2015 обґрунтовано зроблено висновок щодо не набрання заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 10.08.2015 у справі № 755/6956/15-ц законної сили внаслідок його апеляційного оскарження.

На підставі наведеного апеляційний суд вважає правомірним відмову місцевого господарського суду у визнанні вимог у розмірі 54 850,23 грн., а апеляційну скаргу необґрунтованою, оскільки доводи скарги не спростовують висновки суду.

У відповідності до ст.ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи викладене, колегія суддів на підставі доказів та пояснень наявних в матеріалах справи дійшла до висновку, що відповідно до ст. 104 ГПК України підстав для скасування чи зміни ухвали місцевого господарського суду не вбачає, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 4-1, 4-2, 4-3, 4-7, 33, 43, 99, 101-103, 105, 106 Господарського процесуального кодексу України, Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Ухвалу господарського суду міста Києва від 02.12.2015 у справі № 910/22908/15 в частині відмови ОСОБА_2 у визнанні вимог у розмірі 54 850, 23 грн. залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Головуючий суддя Т.І. Разіна

Судді М.Л. Доманська

В.О. Пантелієнко