РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.03.2016Справа №910/3221/16

Господарський суд міста Києва в складі:

головуючого судді Привалова А.І.

при секретарі Островській О.С.

розглянувши справу № 910/3221/16

за позовом комунального підприємства «Центр обслуговування споживачів

Шевченківського району»;

до товариства з обмеженою відповідальністю «Епоха»;

про стягнення 18 384,91 грн.

Представники сторін:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: Жогіна О.О., довіреність б/н від 24.03.2016р.;

обставини справи:

До Господарського суду міста Києва звернулось комунальне підприємство «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» (надалі - позивач) з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Епоха» (надалі - відповідач) про стягнення 18 384,91 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач не виконує обов'язку з оплати спожитих комунальних послуг у період з 27.09.2010р. по 30.09.2012р., внаслідок чого у відповідача виникла заборгованість загалом у сумі 15 281,49 грн., за прострочення сплати якої позивачем нараховані 3% річних у сумі 1321,46 грн. та інфляційні втрати в сумі 1781,93 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.02.2016р. порушено провадження у справі № 910/3221/16 та призначено її розгляд на 24.03.2016р.

22.03.2016р. через відділ діловодства суду від представника позивача отримано клопотання про дорлучення документів, а також пояснення по справі.

24.03.2016р. через загальний відділ діловодства суду від представника відповідача отримано заяву про застосування строків спливу позовної давності.

У судове засідання 24.03.2016р. представник позивача не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату та час судового засідання повідомлений належним чином.

Присутній у судовому засіданні представник відповідача подав суду заяву, в якій повідомляв про отримання комунальних послуг у період з 27.09.2010р. по 30.09.2012р. на суму 15 281,49 грн., однак просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав спливу строку позовної давності, наведених у письмовій заяві, яка подана через відділ діловодства суду 24.03.2016р.

У відповідності до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, справа може бути розглянута за наявними в ній матеріалами, без участі представника позивача, яких достатньо для винесення рішення по суті.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих позивачем і відповідачем, у нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, в засіданні суду була оголошена вступна та резолютивна частини рішення.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» відповідно до рішення Київської міської ради від 22.09.2011р. № 24/6240 «Про питання діяльності комунальних підприємств, що належать до комунальної власності територіальної громади міста Києва» перейменоване з Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Шевченківської районної у м. Києві ради (далі - КП УЖГ), зареєстрованого Шевченківською районною у м. Києві державною адміністрацією 31.10.2001р.

Відповідно до п. 2.1 Статуту, Підприємство створене з метою отримання прибутку від господарської діяльності, спрямованої на задоволення суспільних потреб, надання послуг населенню у сфері житлово-комунального господарства в якості виконавця цих послуг.

З метою здійснення передбаченої Статутом діяльності позивачем як виконавцем житлово-комунальних послуг для забезпечення послугами центрального опалення, холодного та гарячого водопостачання були укладені договори з відповідними виробниками житлово-комунальних послуг.

01.06.2007р. між комунальним підприємством по утриманню житлового господарства Шевченківського району та акціонерною енергопостачальною організацією «Київенерго» укладено Договір на постачання теплової енергії у гарячій воді № 1527001, відповідно до якого остання зобов'язалась виробляти та поставляти теплову енергію підприємству для потреб опалення та гарячого водопостачання, а підприємство оплатити її відповідно до умов зазначеного договору.

Крім того, 20.04.2005р. між відкритим акціонерним товариством «Акціонерна компанія «Київводоканал» та комунальним підприємством по утриманню житлового господарства Шевченківського району укладено договір № 05618/2-10 на постачання питної води та приймання стічних вод через приєднані мережі.

Судом встановлено, що відповідач є користувачем (власником) нежитлового приміщення за адресою м. Київ, вул. Кудрявська, 16-А, загальною площею 222,90 кв.м. та споживає комунальні послуги, які надає виконавець комунальних послуг КП «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» (позивач) та споживає комунальні послуги, які надає виконавець комунальних послуг - Комунальне підприємство «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району».

Згідно позовної заяви, договір щодо надання комунальних послуг між позивачем та відповідачем не укладався.

Позивач зазначає, що у період з 27.09.2010р. по 30.09.2012р. відбулось фактичне споживання комунальних послуг, що підтверджується табуляграмами, наданими виробниками послуг на загальну суму 15 281,49 грн.

Згідно з статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Відносини між суб'єктом господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальних послуг, і фізичною та юридичною особою, яка отримує або має намір отримувати послуги з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, регулюються Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 р. N 630 (далі - Правила).

Згідно з п. 18 Правил, розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк.

В силу частин 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності: завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти; цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Згідно з статтею 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій; 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків; 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд.

Відповідно до ч. 3 статті 16 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», комунальні послуги надаються споживачу безперебійно, за винятком часу перерв на:

1) проведення ремонтних і профілактичних робіт виконавцем/виробником за графіком, погодженим з виконавчими органами місцевих рад або місцевими державними адміністраціями згідно з нормативними документами. Допустима тривалість перерв у наданні послуг, їх періодичність встановлюються Кабінетом Міністрів України на підставі стандартів, нормативів, норм, порядків та правил експлуатації, проведення випробувань теплових мереж, поточного і капітального ремонтів, реконструкції об'єктів житлового фонду;

2) міжопалювальний період для систем опалення, рішення про початок та закінчення якого приймається виконавчими органами відповідних місцевих рад або місцевими державними адміністраціями виходячи з кліматичних умов згідно з правилами та іншими нормативними документами;

3) ліквідацію наслідків аварій або дії обставин непереборної сили. Перерва у наданні комунальних послуг, яка виникла внаслідок аварії або дії обставин непереборної сили, має бути ліквідована у найкоротші терміни, що визначаються нормативними документами. Якщо ліквідація наслідків аварії або дії обставин непереборної сили потребує більше однієї доби, виконавець/виробник спільно з органами місцевого самоврядування здійснює заходи щодо зменшення її негативного впливу на споживачів.

Згідно з п. 5 ч. 3 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначив, що відповідач користується вказаним нежитловим приміщенням та фактично споживав і не оплатив комунальні послуги, які надавав позивач, у зв'язку з чим просить стягнути з відповідача 15 281,49 грн. основного боргу.

Проте, відповідач фактично спожиті комунальні послуги за період з 27.09.2012 року по 30.09.2012 року не оплатив, в зв'язку з чим у нього виникла заборгованість в розмірі 15 281,49 грн.

Заперечуючи проти позову, відповідач зазначав про те, що позивачем пропущено строк позовної давності, при цьому відповідач визнав факт отримання комунальних послуг у період з 27.09.2010р. по 30.09.2012р. на суму 15 281,49 грн.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки, регулюються Законом України "Про житлово-комунальні послуги".

Суб'єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень або будинків та балансоутримувачі, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачами, виконавцями або виробниками послуг.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору про надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 цього Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання, відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається, крім випадків, передбачених законом.

Згідно із ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 202 Цивільного кодексу України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до частин першої-другої статті 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Враховуючи, що матеріалами справи підтверджується факт надання позивачем комунальних послуг та користування приміщенням відповідачем, суд дійшов до висновку про існування між сторонами фактичних (бездоговірних) правовідносин у сфері житлово-комунальних послуг.

Таким чином, у відповідача виникло зобов'язання з оплати вартості фактично наданих позивачем комунальних послуг.

За змістом статті 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 527 Цивільного кодексу України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Судом встановлено, що за період з 27.09.2010 року по 30.09.2012 року позивачем було здійснено нарахування за спожиті комунальні послуги відповідачу за адресою: м. Київ, вул. Кудрявська, 16-А на загальну суму 15 281,49 грн., надання зазначених послуг підтверджується наявними в матеріалах справи належним чином засвідченими копіями облікових карток за період з жовтня 2010 року по вересень 2012 року.

Проте, відповідач свій обов'язок з оплати отриманих комунальних послуг за період з 27.09.2010 року по 30.09.2012 року не виконав, вартість отриманих комунальних послуг не сплатив, в зв'язку з чим у нього виникла заборгованість в розмірі 15 281,49 грн., що в свою чергу, відповідачем у судових засіданнях та відзиві на позовну заяву не було спростовано.

Заперечуючи проти позову, відповідач просив суд застосувати позовну давність, про що подав відповідну заяву.

Згідно зі ст. 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч. 5 ст. 261 Цивільного кодексу України, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Пунктом 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 року «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» визначено, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

З огляду на те, що суд дійшов висновку про порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача, за захистом яких той звернувся до суду, а саме щодо стягнення заборгованості за отримані комунальні послуги за період з 27.09.2010 року по 30.09.2012 року у загальному розмірі 15 281,49 грн., та зважаючи на подану відповідачем заяву про застосування позовної давності, у суду є підстави застосувати позовну давність.

Відповідно до частини 1 статті 264 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Згідно з ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З огляду на вказані норми, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення суми основного боргу не підлягають задоволенню за період з 27.09.2010 року по 30.09.2012 року в розмірі 15 281,49 грн., в межах строків позовної давності, з урахуванням дати подачі позову 25.02.2016 року (про що свідчить вхідний реєстраційний штамп Господарського суду міста Києва) та заяви відповідача про застосування строків позовної давності.

Також, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог щодо стягнення 3% річних у сумі 1321,46 грн. та інфляційних втрат у сумі 1781,93 грн., оскільки вони є похідними від вимоги про стягнення суми основного боргу.

Відповідно до частини першої статті 33 ГПК України, кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог чи заперечень.

Згідно з статтею 34 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

З урахуванням зазначеного, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, оформленого відповідно до вимог ст. 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 29.03.2016р.

Суддя А.І. Привалов