ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

21.03.2016 Справа № 920/235/16

За позовом: Публічного акціонерного товариства Донбасенерго в особі структурної одиниці Старобешівської теплової електричної станції, м. Миколаївка, Донецька область;

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю Амікс груп, м. Шостка, Сумська область;

про стягнення 50 279 грн. 61 коп.;

Суддя Б.І. Лиховид

За участі представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 (довіреність № 19-290 від 25.12.2015)

від відповідача: не прибув

у судовому засіданні брала участь секретар с/з ОСОБА_2

Суть спору: позивач у позовній заяві просить суд стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти за неналежне виконання відповідачем умов договору на поставку продукції № 499-ТРЗ від 08.04.2014 у сумі 44 492 грн. 00 коп., штраф 7% у розмірі 3 114 грн. 44 коп., інфляційну складову у розмірі 2 066 грн. 13 коп. 3% річних у розмірі 607 грн. 04 коп., а також витрати по сплаті судового збору.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні. Подав суду заяву про долучення до матеріалів справи копій документів, а саме: копію витягу з ЄДР по ПАТ «Донбасенерго», копію документу, що підтверджує направлення електронною поштою на адресу відповідача додаткової угоди, додаткова угода № 1 від 31.12.2014.

Представник відповідача у дане судове засідання не з`явився, письмового відзиву на позовну заяву не подав, про місце та час слухання справи був повідомлений належним чином. Ухвала господарського суду Сумської області про порушення провадження по справі від 10.03.2016 направлялась відповідачу за адресою, вказаною у позовній заяві, а саме: 41100, Сумська область, м. Шостка, вул. Леніна, 5, і була отримана повноважним представником відповідача 15.03.2016, про що свідчить наявне в матеріалах справи рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення.

За змістом статті 64 ГПК, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом (п. 3.9.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

Враховуючи вищевикладене, суд вважає відповідача повідомленим належним чином та можливим розгляд справи за його відсутності за наявними в матеріалах справи доказами у відповідності до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення повноважного представника позивача, оцінивши надані докази, суд встановив:

Між Публічним акціонерним товариством «Данбасенерго» в особі структурної одиниці «Старобешівської ТЕС» (позивач, покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Амікс груп» (відповідач, постачальник) 08.04.2014 був укладений договір на постачання продукції № 499 ТРЗ.

Відповідно до п. 1.1 договору відповідача зобовязується передати у власність позивача товар вентилятори в асортименті, кількості, комплектації й за цінами передбаченими додатком № 1, що є невідємною частиною цього договору.

П. 2.1. визначена ціна договору, що складає 63 560 грн. 00 коп. з ПДВ, а в п. 2.5 вказано, що розрахунки за продукцію покупцем повинні здійснюватися у національній валюті України.

Відповідно до пункту 3 договору умови поставки та оплати зазначаються в додатку № 1 до договору. У свою чергу, п. 3 додатку № 1 до договору визначено, що попередня оплата у розмірі 70% вартості продукції сплачується протягом 7 днів після отримання рахунку постачальника, остаточна оплата у розмірі 30% вартості продукції сплачується протягом 7 днів з моменту підписання сторонами акту прийому передачі продукції, а п. 4 додатку до говору № 1 визначено, що відповідача здійснює поставку продукції автомобільним транспортом на умовах поставки DDT, відповідно до Правил «Інкотермс 2000» за такими реквізитами: смт Новий Світ, Донецької області, вул. Станційна, 3.

Додатком № 1 до договору також визначено, що строк поставки складає 50 календарних днів з дати отримання попереднього платежу покупця.

Пунктом 12 договору та додатком № 1 до договору сторони узгодили, що строк дії договору з 08.04.2014 до 31.12.2014.

На виконання умов договору позивачем було перераховано грошові кошти у розмірі 44 492 грн. 00 коп. - 70% погодженої вартості продукції, що підтверджується матеріалами справи, а саме копією платіжного доручення № 7920 від 29.10.2014.

Відповідачем, у свою чергу, на виконання своїх зобовязань, не було поставлено продукцію протягом 50-ти днів з моменту отримання авансового платежу.

Електронною звязком позивач направив відповідачу підписаний примірник додаткової угоди № 1 від 31.12.2014 до договору на поставку продукції № 499 ТРЗ від 08.04.2014, в якій було внесено зміни щодо ряду пунктів договору, у тому числі стосовно юридичних реквізитів позивача, місця поставки продукції, а також строку дії договору.

В обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на те, що відповідач порушив взяті на себе зобов'язання та всупереч умовам укладеного між сторонами договору протягом тривалого часу не здійснив поставку продукції.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, тобто із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки, зокрема, з договорів та інших правочинів.

Договір на поставку продукції № 499-ТРЗ від 08.04.2014, який за своєю правовою природою є договором поставки, підписаний директорами сторін, скріплений печатками сторін, відповідає вимогам, передбаченим ст. ст. 628, 639, 837 Цивільного кодексу України щодо змісту та форми договору, не розірваний сторонами та не визнаний недійсним в судовому порядку.

У ст. 712 Цивільного кодексу України закріплено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 ст. 692 ЦК України визначено, що покупець зобовязаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як встановлено, позивач свої зобов`язання відповідно до договору № 499-ТРЗ від 08.04.2014 виконав, що підтверджується матеріалами справи. Факт перерахування авансового платежу у розмірі 70% від вартості продукції, тобто 44 492 грн. 00 коп. був сплачений на рахунок відповідача 29.10.2014, що підтверджується копією платіжного доручення № 79/20 від 29.10.2014 наявного в матеріалах справи.

Відповідач свої зобовязання щодо поставки продукції не виконав, у зв`язку з чим позивач і звернувся до суду з вимогою про стягнення вказаного розміру боргу з відповідача.

20.01.2015 позивач звернувся до відповідача з листом претензією № 02-01/00140 з вимогою поставити продукцію та сплатити передбачені договором штраф та пеню, а також попередивши відповідача про право позивача відмовитися від поставки продукції та вимагати повернення сплачених авансових коштів.

Не отримавши відповіді, 07.08.2015 позивач повторно звернувся до відповідача листом № 02-01/02120 з вимогою повернути сплачений аванс у розмірі 44 492 грн. 00 коп. та сплатити пеню та штраф у розмірі 41 314 грн. 00 коп. у 5-денний строк з дня отримання листа. При цьому, грошові кошти відповідачем так і не були сплачені.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання на лежним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутно сті конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбаченим цим Кодексом.

Аналогічна норма щодо виконання зобов`язань міститься в статті 526 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушення зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання.

Згідно зі ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести суду ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивач, з урахуванням всіх обставин справи, подав суду достатньо доказів, які обєктивно і у визначеному законом порядку підтвердили його позицію щодо можливості стягнення з відповідача перерахованих авансом грошових коштів у сумі 44 492 грн. 00 коп. За таких обставин, суд дійшов висновку, що вимоги позивача в цій частині є правомірними, обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Крім цього, позивачем заявлені вимоги по стягненню з відповідача 7% штрафу у розмірі 3 144 грн. 44 коп.

Відповідальність відповідача за несвоєчасну поставку товару у вигляді стягнення пені та штрафу передбачена п. 9.2 договору № 499-ТРЗ від 08.04.2014, згідно якого у разі невиконання або несвоєчасного виконання зобовязань щодо поставки продукції з постачальника стягується пеня у розмірі 2% від ціни позову за кожен день прострочення, а за прострочення понад 20 днів додатково стягується штраф у розмірі 7% від ціни договору.

Відповідно до ст. 546, 549 ЦК України виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, різновидом якої є штраф та пеня.

Відповідно до частини 6 статті 231 ГК України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Оскільки, права позивача щодо стягнення з відповідача штрафу передбачені умовами договору та встановлені матеріалами справи, тому позовні вимоги в зазначеній частині також є обґрунтованими та підлягають задоволенню на підставі ст. ст. 549 - 522 Цивільного кодексу України.

Крім того, за несвоєчасне виконання грошових зобовязань по договору № 499/ ТРЗ від 08.04.2014, позивач просить стягнути з відповідача 607 грн. 04 коп. 3% річних та 2 066 грн. 13 коп. інфляційних збитків. В обґрунтування даної частини позовних вимог, позивач посилається на ст. 625 ЦК України.

Так, ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тобто норми статті 625 ЦК України застосовуються лише за невиконання боржником грошового зобов`язання.

Обов`язок щодо повернення грошових коштів, отриманих як аванс, не можна розцінювати як грошове зобов`язання в розумінні статті 625 ЦК України, оскільки повернення суми попередньої оплати є поверненням суми авансу (а не грошовим зобов`язанням). На аванс можуть нараховуватися лише проценти, передбачені статтею 536 ЦК України (постанова Верховного суду України від 16.09.2014р. № 921/266/13-г/7, інформаційний лист Вищого господарського суду України від 27.10.2014р. № 01-06/1666/14).

Обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає у випадках повернення сум авансу та завдатку, повернення безпідставно отриманих коштів у розумінні статті 1212 ЦК України, оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобов`язань, а з інших підстав (п. 5.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань»).

Крім того, п. 6.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» передбачено, що проценти річних, про які йдеться у частині другій статті 625 ЦК України, необхідно відрізняти від процентів за користування чужими грошовими коштами, передбачених статтею 536 ЦК України. Стягнення процентів річних є заходом відповідальності за порушення грошового зобов`язання і одночасно способом захисту майнового права та інтересу кредитора, тобто зобов`язанням сплатити кошти, тоді як проценти, зазначені у статті 536 ЦК України, - це плата за користування чужими коштами, в тому числі безпідставно одержаними, збереженими грішми.

Таким чином, у даному випадку позивач мав застосовувати положення статті 536 ЦК України, якою передбачена сплата процентів за користування чужими грошовими коштами.

На підставі викладеного, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача процентів річних та інфляційних втрат у розумінні статті 625 ЦК України.

Відповідно до Закону України «Про судовий збір», ст. ст. 44, 49 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 44, 49, 82 - 85, Господарського процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В :

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Амікс груп» (41100, Сумська область, м. Шостка, вул. Леніна, б. 5, ) на користь Публічного акціонерного товариства «Донбасенерго» в особі структурної одиниці «Старобешівської теплової електричної станції» (84180, Донецька область, м. Словянськ, м. Миколаївка, вул. Горького, б. 9, ) грошові кошти у сумі 44 492 грн. 00 коп., штраф 7% у розмірі 1 304 грн. 74 коп., 1332 грн. 14 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. В іншій частині відмовити.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 23.02.2016

СУДДЯ Б.І. ЛИХОВИД