РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.03.2016Справа №910/2519/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Мастер Груп»

До Товариства з обмеженою відповідальністю «Новелторг»

Про стягнення 3 958 333,00 грн.

Суддя Сівакова В.В.

Представники сторін:

від позивача Макаренко Т.В. - по дов. № 01/16/02 від 01.02.2016

від відповідача не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Мастер Груп» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Новелторг» про стягнення 3 958 333,00 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що між сторонами велись переговори щодо укладення договору на поставку лому та відходів чорного металу. 13.12.2015 підготовлено проект договору поставки за № 211215, який в подальшому сторонами підписаний не був. Проте, за попередньою домовленістю позивачем 21.12.2015 та 22.11.2015 на рахунок відповідача здійснено переказ повної оплати товару в загальному розмірі 3 958 333,00 грн. Оскільки договір поставки між сторонами не був укладений грошові кошти в розмірі 3 958 333,00 грн. одержані відповідачем без достатніх підстав, які мають бути повернуті позивачу на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.02.2016 порушено провадження у справі № 910/2519/16 та призначено справу до розгляду на 15.03.2016.

Ухвалою Господарського суду міста Києва № 910/2519/16 від 15.03.2016, у зв'язку з неявкою в судове засідання представника відповідача та невиконанням відповідачем вимог ухвали про порушення провадження у справі від 6.02.2016, розгляд справи був відкладений на 29.03.2016.

Позивач в судовому засіданні 29.03.2016 позовні вимоги підтримав повністю.

Відповідач в судове засідання 29.03.2016 не з'явився, письмовий відзив на позов не подав, вимог ухвали про порушення провадження у справі від 16.02.2016 та ухвали від 15.03.2016 не виконав.

Відповідач належним чином повідомлений про призначення справи до розгляду в засіданні господарського суду, про час і місце його проведення, оскільки

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК України. (п. 3.9.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

Згідно ст. 64 Господарського процесуального кодексу України ухвала про порушення провадження у справі надсилається сторонам за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала направляється за адресою місцезнаходження сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

У відповідності до ст. 87 Господарського процесуального кодексу України ухвали суду було надіслано відповідачу рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення на адресу, що зазначена в позовній заяві, а саме : м. Київ, вул. Ярославів Вал, 13/2Б, яка згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців станом на 14.03.2016 є місцезнаходженням відповідача.

Проте, конверти разом з ухвалами були повернуті до суду поштовим відділенням зв'язку Київ-54 без вручення адресату з довідками форми Ф-20 з позначкою «не розшукано».

Стаття 64 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що у разі відсутності сторін за адресою місцезнаходження, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців ухвала про порушення провадження у справі вважається врученою їм належним чином.

Суд приходить до висновку, що наявних в матеріалах справи документів достатньо для вирішення справи по суті без участі представника відповідача.

В судовому засіданні 29.03.2016, відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представника позивача, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Згідно наступних платіжних доручень позивачем на рахунок відповідача було перераховано кошти в загальному розмірі 3 958 333,00 грн. з призначенням платежу «оплата за лом чорних металів згідно договору № 211215 від 21.12.2015»:

№ 1576 від 21.12.2015 на суму 485 000,00 грн.,

№ 1577 від 21.12.2015 на суму 546 200,00 грн.,

№ 1578 від 21.12.2015 на суму 647 202,00 грн.,

№ 1579 від 21.12.2015 на суму 717 431,00 грн.,

№ 1586 від 22.12.2015 на суму 390 625,00 грн.,

№ 1587 від 22.12.2015 на суму 425 700,00 грн.,

№ 1588 від 22.12.2015 на суму 520 765,00 грн.,

№ 1589 від 22.12.2015 на суму 225 410,00 грн.

Спір виник внаслідок того, що між сторонами договір поставки № 211215 від 21.12.2015 не укладався та відповідач позивачу лом чорного металу не поставляв, а тому, на думку позивача відповідач має повернути грошові кошти в розмірі 3 958 333,00 грн.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За приписами ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ч. 2 ст. 638 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 639 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Чинним законодавством України не передбачено обов'язковість письмової форми до договорів про надання послуг.

Відповідно до ч. 1 ст. 641 Цивільного кодексу України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов'язаною у разі її прийняття.

Згідно з ч. 2 ст. 642 Цивільного кодексу України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Відповідачем доказів в підтвердження наявності укладених між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мастер Груп» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Новелторг» в будь-якій формі договору поставки лому чорних металів за № 211215 від 21.12.2015, не подано.

Доказів в підтвердження поставки позивачу відповідного товару на вказані суми відповідачем також не подано.

З огляду на викладене суд приходить до висновку про відсутність між позивачем та відповідачем договірних правовідносин щодо поставки лому чорних металів.

Відповідно до ст. 1212 Цивільного кодексу України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Відповідно до ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо строк (термін) виконання зобов'язання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

в матеріалах справи наявна вимога № 3009-1 від 03.02.2016 про повернення безпідставно набутих коштів в розмірі 3 958 333,00 грн., проте доказів надіслання або вручення її відповідачу не подано.

Разом з цим, відповідно до рішення Конституційного суду України № 15-рп/2002 від 09.07.2002 захист судом прав і свобод людини і громадянина, а також прав юридичної особи, встановлюють юридичні гарантії їх реалізації, надаючи можливість кожному захищати права і свободи будь-якими не забороненими законом засобами (частина п'ята статті 55 Конституції України). Тобто кожна особа має право вільно обирати не заборонений законом засіб захисту прав і свобод, у тому числі судовий захист.

Можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб'єктом правовідносин інших засобів правового захисту, у тому числі досудового врегулювання спору.

Обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов'язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позивачем вимог про стягнення з відповідача 3 958 333,00 грн. коштів, сплачених на підставі договору, який не укладався за товар, який фактично поставлений не був, що утримуються відповідачем безпідставно.

Згідно з ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідач доказів на спростування обставин, повідомлених позивачем, не надав.

Таким чином, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Мастер Груп» обґрунтовані та підлягають задоволенню повністю.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст. 49, ст.ст. 82-85 ГПК України,-

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Новелторг» (01054, м. Київ, вул. Ярославів Вал, 13/2 Б, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Мастер Груп» (87548, м. Маріуполь, просп. Леніна, 96, ) кошти в розмірі 3 958 333 (три мільйони дев'ятсот п'ятдесят вісім тисяч триста тридцять три) грн. 00 коп., 59 374 (п'ятдесят дев'ять тисяч триста сімдесят чотири) грн. 99 коп. витрат по сплаті судового збору.

Повне рішення складено 30.03.2016.

СуддяВ.В. Сівакова