ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2016 року Справа № 915/82/16

Позивач ОСОБА_1 акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації «Миколаївгаз», вул. Чигрина, 159, м. Миколаїв, 54003

Відповідач ОСОБА_2 обласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України, вул. Адміральська, буд. 27, корпус 1, м. Миколаїв, 54001

Суддя Т. М. Дубова

ПРИСУТНІ:

Від позивача - ОСОБА_3 довіреність 04/1191 від 01.02.2016 року

Від відповідача - ОСОБА_4 довіреність № 5 від 11.01.2016 року

СУТЬ СПОРУ визнання рішення адміністративної колегії Миколаївського обласного територіального відділення АМК України № 42-ріш від 29.09.2015 року по справі № 1-26.213/23-2015 недійсним та скасування в повному обсязі

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до господарського суду Миколаївської області з позовом та просив визнати рішення адміністративної колегії Миколаївського обласного територіального відділення АМК України № 42-ріш від 29.09.2015 року по справі № 1-26.213/23-2015 недійсним та скасувати його в повному обсязі, посилаючись на те, що висновки, які викладені у рішенні, не відповідають обставинам справи, під час проведення перевірки, розгляду справи та прийняття вище зазначеного рішення, відповідачем було допущено порушення процедурних правил.

Позовні вимоги позивача обґрунтовані ст.ст. 40, 59, 60 ЗУ «Про захист економічної конкуренції».

Відповідач надав відзив, яким позов заперечив, посилаючись на те, що розгляд справи № 1-26.213/23-2015 відповідачем було здійснено з дотриманням процесуальних засад, визначених розділом 7 ЗУ „Про захист економічної конкуренції" та Правилами розгляду заяв і справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції.

Позивач просив визнати недійсним та скасувати вищезазначене рішення повністю, у тому числі п. 1 резолютивної частини, проте, не навів жодної законодавчої норми, яка була порушена при встановленні монопольного становища позивача відповідачем.

Позивач не надано жодного доказу того, що він зазнавав значної конкуренції.

Також відповідач зазначив, що до правовідносин, що досліджувались у справі №1-26.213/23-2015, застосовувались норми та положення Правил надання населенню послуг з газопостачання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 2246 від 09.12.1999 р. (у редакції постанови КМУ від 14.04.2004 р. № 476).

При розгляді справи №1-26.213/23-2015 було виявлено, що при здійсненні розрахунків із споживачами за надані послуги з газопостачання, у разі порушення останніми строків сплати за використаний природний газ, обсяг спожитого газу позивач зараховував у тому місяці, коли за нього сплачено, а не тоді, коли його фактично спожито і, як наслідок, застосував ціни (тарифи), що були значно вищими та діяли на час оплати, а не на час фактичного споживання зазначених послуг. При цьому обсяги спожитого та сплаченого споживачем природного газу в окремому місяці, позивач, на власний розсуд, розподіляв на особовому рахунку споживача на декілька місяців, в яких ціна на газ була різною (детальніше викладено у відзиві, а.с. 43-49).

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши матеріали справи та надавши їм юридичної оцінки, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не обґрунтовані належним чином, а тому задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

29 вересня 2015 року адміністративна колегія Миколаївського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України (надалі - відповідач) відносно публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Миколаївгаз» (надалі - позивач) прийняла рішення № 42-ріш у справі № 1-26.213/23-2015 Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу, яким вирішила:

визнати, що позивач у 2014 році, січні-червні 2015 року займав монопольне (домінуюче) становище на ринку постачання природного газу за регульованим тарифом населенню в межах території м. Миколаєва Миколаївської області, як такий, що на цьому ринку не мав жодного конкурента;

визнати дії позивача, які полягають у неправомірному нарахуванні оплати при здійсненні розрахунків зі споживачами ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 за надання послуг з газопостачання, а саме: у разі порушення споживачами строків сплати за використаний природній газ за березень, квітень 2014 року, лютий, березень, квітень 2015 року (ОСОБА_5М.), за квітень 2015 року (ОСОБА_6В.), за березень, квітень 2015 року (ОСОБА_7, ОСОБА_8М.) позивачем при врахуванні сум, сплачених споживачами за отримані в зазначених місяцях послуги, зараховано обсяг спожитого ними газу у тому місяці, коли за нього сплачено, а не тоді, коли його фактично спожито (відповідно до первинних платіжних документів споживачів), за цінами, які діяли на час сплати, а не на час споживання, без належних на те правових підстав, порушенням законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченим п. 2 ст. 50, ч. 1 ст. 13 ЗУ "Про захист економічної конкуренції", а саме: зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку у вигляді дій, що можуть призвести до ущемлення інтересів споживачів, які були б неможливими за умов існування значної конкуренції на ринку(пункти 2,3,4,5 рішення);

за порушення, вказані в пунктах 2, 3, 4, 5 цього рішення, накласти на позивача штраф у відповідності до абзацу 2 ч. 1, абзацу 2 ч. 2 ст. 52 ЗУ "Про захист економічної конкуренції" у розмірі 136 000,00 грн., з яких: 34 000,00 грн. - згідно п. 2 рішення щодо ОСОБА_5, 34 000,00 грн. - згідно п. 3 рішення щодо ОСОБА_6, 34 000,00 грн. - згідно п. 4 рішення щодо ОСОБА_7, 34 000,00 грн. - згідно п. 5 рішення щодо ОСОБА_8 (пункти 2.1,3.1,4.1,5.1 рішення);

зобов'язати позивача здійснити перерахунки всім споживачам, яким при здійсненні розрахунків за надані послуги з газопостачання до 01.07.15 року зараховано обсяг спожитого ними газу у тому місяці, коли за нього сплачено, а не тоді, коли його фактично спожито (відповідно до первинних платіжних документів споживачів), за цінами, які діяли на час сплати, а не на час споживання, про що станом на 10, 20, 30 (31) число кожного місяця протягом 6 місяців з дня отримання цього рішення повідомляти відповідача із зазначенням кількості споживачів та суми, на яку цим споживачам здійснені зазначені перерахунки;

зобовязати позивача оприлюднити за власні кошти пункти 1-6 резолютивної частини рішення, яке прийнято у справі № 1-26.213/23-2015, в офіційному друкованому виданні ОСОБА_2 обласної ради у двомісячний строк з дня його отримання, про що повідомити відповідача з наданням підтверджуючих документів в 15-денний строк з дня розміщення публікації.

Зазначене рішення № 42-ріш від 29.09.15 року позивачем було отримано 03.12.15 року, що підтверджується штампом на супровідному листі № 1-292/80-1544 від 05.10.15 року за вх. № 12757 (а.с. 13).

Частиною 1 ст. 60 ЗУ "Про захист економічної конкуренції" передбачено, що заявник, відповідач, третя особа мають право оскаржити рішення Антимонопольного комітету України повністю або частково до господарського суду у двомісячний строк з дня одержання рішення.

Позивач, не погодившись із вказаним рішенням, у встановлений законом строк оскаржив вищезазначене рішення від 29.09.15 року по справі № 1-26.213/23-2015 до господарського суду Миколаївської області.

Відповідно до ст. 1 ЗУ "Про Антимонопольний комітет України" Антимонопольний комітет України є державним органом із спеціальним статусом, метою діяльності якого є забезпечення державного захисту конкуренції у підприємницькій діяльності та у сфері державних закупівель.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 50 ЗУ "Про захист економічної конкуренції" передбачено, що порушенням законодавства про захист економічної конкуренції є зловживання монопольним (домінуючим) становищем.

Згідно ст. 13 ЗУ "Про захист економічної конкуренції" зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку є дії чи бездіяльність суб'єкта господарювання, що займає монопольне (домінуюче) становище на ринку, що призвели або можуть призвести до недопущення, усунення чи обмеження конкуренції, або ущемлення прав інших суб'єктів господарювання чи споживачів.

Позивачем жодним чином не спростовано та не підтверджено доказами визначене в п. 1 резолютивної частини рішення відповідача, що у 2014 році, січні-червні 2015 року позивач займав монопольне (домінуюче) становище на ринку постачання природного газу за регульованим тарифом населенню в межах території м. Миколаєва Миколаївської області, як такий, що на цьому ринку не мав жодного конкурента.

Проте, рішення по справі №1-26.213/23-2015 відповідача свідчить, що висновок, викладений в пункті 1 резолютивної частини був зроблений відповідно до вимог статті 12 Закону України «Про захист економічної конкуренції», який встановлює порядок визначення монопольного (домінуючого) становища суб'єктів господарювання та Методики визначення монопольного (домінуючого) становища суб'єктів господарювання на ринку, затвердженої розпорядженням Антимонопольного комітету України від 05.03.2002 № 49-р та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 01.04.2002 за № 317/6605.

При цьому, відповідачем було виявлено порушення конкуренційного законодавства, а саме: зловживання цим становищем, які полягають у неправомірному нарахуванні оплати при здійсненні розрахунків зі споживачами .

Правопорушення, що розглядалось у справі №1-26.213/23-2015, це поведінка монополіста (позивача) на ринку, який використовуючи своє становище, при здійсненні розрахунків із споживачами за надані послуги з газопостачання, у разі порушення останніми строків сплати за використаний природний газ, обсяг спожитого газу зараховував у тому місяці, коли за нього сплачено, а не тоді, коли його фактично спожито (відповідно до первинних платіжних документів споживачів), і, як наслідок, застосування ціни (тарифу), що були значно вищими та діяли на час оплати, а не на час фактичного споживання зазначених послуг. При цьому, обсяги спожитого та сплаченого споживачем природного газу в окремому місяці, позивач, на власний розсуд, розподіляв на особовому рахунку споживача на декілька місяців, в яких ціна на газ була різною.

Так, відповідно до наданої позивачем інформації відповідачем було виявлено, що:

17.05.14 року споживач ОСОБА_5 сплатила за послуги з газопостачання, спожиті в березні 2014 року в обсязі 300 куб.м газу на суму 217,80 грн. Проте, позивачем таку сплату розділено на споживання двох місяців: у березні 150 м3 та у квітні 150 м3 з відповідним розподілом нарахування за такі послуги за тарифами, діючими у березні (0,7254 грн./м3) та у квітні (1,089 грн./м3).

30.04.14 року споживач ОСОБА_5 сплатила за послуги з газопостачання, спожиті в березні 2015 року в обсязі 665 куб.м газу на суму 731,50 грн. Проте, позивачем таку сплату розділено на споживання двох місяців: у квітні 200 куб.м за тарифом, діючим у квітні 3,60 грн. (як споживання до 200 куб.м ) та 459 куб.м за тарифом, діючим у квітні - 7,188 грн. (як споживання понад 200 куб.м).

По особовому рахунку гр. ОСОБА_6 відсутнє врахування оплати споживачем послуг з газопостачання, спожитих у квітні 2015 року (як зазначено у квитанції з розрахункової книжки абонента) у сумі 504,00 грн. за обсяг 140 куб.м, та сплачені 14.05.2015 року. Проте, позивачем нарахована сума до оплати за травень 2015 року, яка склала 1006,32 грн. в обсязі 140 куб.м.

Споживачу ОСОБА_7 позивач нарахував оплату за березень 2015 року по новому тарифу квітня місяця, а за квітень 2015 року по тарифу травня місяця 2015 року, поясняючи це несвоєчасною сплатою. При цьому позивач загрожував споживачу відключенням від мережі при несплаті необ'єктивної заборгованості в сумі 627,42 грн. та зверненням до судових органів.

Відносно споживача ОСОБА_8 позивач вчиняв аналогічні дії.

Не заперечуючи визначене в рішенні № 42-ріш від 29.09.15 року по справі № 1-26.213/23-2015 відповідача, позивач послався на те, що відповідачем не було надано оцінки вимогам ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України та не взято до уваги, що забезпечення природним газом здійснюється відповідно до Порядку забезпечення галузей національної економіки та населення природним газом, затвердженого Постановою Кабміну України від 27.12.01 р. № 1729.

На виконання зазначеної Постанови від 27.12.01 року між позивачем (покупцем) та публічним акціонерним товариством «НАК «Нафтогаз України» (продавцем) був укладений договір про купівлю-продаж природного газу № 13-104-Н від 04.01.13 р. з додатковими угодами (а.с. 26-36), відповідно до якого продавець зобовязався передати у власність покупця для подальшої реалізації населення природний газ, а покупець прийняти та оплатити його на умовах договору.

Позивач зазначив, що згідно п.п. 3.3, 3.4 договору приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу, в якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Підписані акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами, що свідчить про те, що до спірних правовідносин, що розглядались у справі №1-26.213/23-2015, необхідно застосовувати положення п. 17 Правил надання населенню послуг з газопостачання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №2246 від 09.12.99 р. (надалі - Правила), а не п. 10, як зазначено в оскаржуваному рішенні.

Зазначені доводи позивача, спростовуються тим, що відповідачем, при винесенні рішення № 42-ріш від 29.09.15 року, були досліджені дані правовідносини та застосовані усі норми та положення Правил надання послуг населенню з газопостачання, а не окремі його пункти, на які вказує позивач, оскільки саме цей законодавчий акт є основним нормативно - правовим документом, який регулює відносини між газопостачальними підприємствами, газорозподільними підприємствами та фізичними особами (населенням) споживачами газу, зокрема, регламентує порядок надання послуг з газопостачання та умови та порядок оплати за надані послуги.

Згідно п. 17 Правил зняття показань лічильників газу проводиться споживачем щомісяця станом на 1 число місяця, що настає за розрахунковим та зазначаються споживачем у платіжних документах. Газопостачальне та газорозподільне підприємства мають право контролювати правильність зняття показань та оформлення споживачем платіжних документів.

Проте, визначений пункт Правил не надає право позивачу самостійно змінювати період оплати та застосовувати інші тарифи ніж ті, що зазначені в платіжному документі споживача, нараховувати оплату за газ за цінами, які вступили в дію після закінчення розрахункового періоду для оплати.

Такі ціни були значно вищими, ніж ті, які діяли у період фактичного споживання природного газу, окрім того, вступили в дію після закінчення розрахункового періоду.

В результаті чого у споживача утворювалась заборгованість за природний газ, про що позивач надсилав йому повідомлення про наявність заборгованості (а.с.58) із попередженням про відключення у разі її несплати.

Не заперечуючи факт порушення споживачами строків розрахунків, відповідач в рішенні зазначив та надав оцінку загальним правилам виконання зобов'язань, встановлених статтею 526 ЦК України та правовим наслідкам у разі їх неналежного виконання.

Отже, як свідчать матеріали справи, визначеними в рішенні споживачами ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 були порушені розрахункові періоди, в звязку з чим, позивач мав право звернутися до суду з відповідними позовами до них, а не встановлювати тарифи, що діяли на час фактичного розрахунку.

Порядок забезпечення споживачів природним газом, затверджений Постановою Кабміну України від 27.12.01 р. № 1729 не розповсюджується на правовідносини між газопостачальниками та населенням (споживачами).

Відповідачем у справі № 1-26.213/23-2015 порушенням законодавства про захист економічної конкуренції визнані дії позивача, які мають однакову кваліфікацію, однак такі дії були вчинені позивачем кожний раз щодо окремого споживача природного газу та мають закінчений склад правопорушення, і відповідно, кожного разу наслідком вчинення таких дій стало ущемлення інтересів конкретного споживача.

Отже, відповідач не притягував позивача до відповідальності за вчинення дій, які визнані в оскаржуваному рішенні порушеннями законодавства про захист економічної конкуренції, декілька раз. До позивача було застосовано штрафні санкції за вчинення дій, однаково кваліфікованих як порушення конкуренційного законодавства у вигляді зловживання монопольним становищем на ринку, втім вчинених відносно окремих споживачів.

Таким чином, посилання позивача на ст. 61 Конституції України, відповідно до якої ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, то вони не заслуговують на увагу, також з огляду на те, що позивач є юридичною особою і діє як суб'єкт господарювання на підставі статуту та зареєстрований виконавчим комітетом ОСОБА_2 міської ради 14.09.2011 року за № 7001230 (а.с. 22).

Оскільки, ст. 61 Конституції України міститься у розділі «Права, свободи та обов'язки людини і громадянина», то вищезазначена конституційна норма не підлягає застосуванню до позивача.

Відносно п.п. 6, 7 рішення відповідача № 42-ріш від 29.09.15 року позивач не навів жодних підстав та не визначив докази, з яких визначені пункти слід визнати недійсними.

Відповідно до частини першої статті 59 Закону України "Про захист економічної конкуренції" підставами для зміни, скасування чи визнання недійсними рішень органів Антимонопольного комітету України є неповне з'ясування обставин, які мають значення для справи; недоведення обставин, які мають значення для справи і які визнано встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні, обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права (за умови, якщо це порушення призвело до прийняття неправильного рішення)

Порушення або неправильне застосування норм процесуального права може бути підставою для зміни, скасування чи визнання недійсним рішення тільки за умови, якщо це порушення призвело до прийняття неправильного рішення.

Підставами для зміни, скасування чи визнання недійсними рішень органів Антимонопольного комітету України є порушення органом АМК України процедурних правил у розгляді справи про порушення конкурентного законодавства або при проведенні ним перевірки додержання суб'єктом господарювання конкурентного законодавства лише у випадках, коли відповідне порушення унеможливило або істотно ускладнило з'ясування фактичних обставин, що мають значення для прийняття правильного рішення у справі.

Між тим, позивач не довів тих обставин, що розгляд даної справи здійснено відповідачем без дотриманням усіх необхідних процесуальних засад діяльності органів Комітету, визначених розділом 7 Закону України "Про захист економічної конкуренції" та Правилами розгляду заяв і справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, затвердженими розпорядженням Антимонопольного комітету України № 5 від 19.04.94 р., зареєстрованими у Міністерстві юстиції України за № 90/299 від 06.05.94 р. - як щодо дослідження монопольного становища позивача на відповідному ринку, так і обставин, які мають значення для справи, про вчинення дій, які кваліфіковані як зловживання монопольним становищем на ринку.

Згідно з ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд вважає, що позивачем не доведено в повному обсязі обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 ГПК України, господарський суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене у 10-дений строк.

Повне рішення складено 04.04.16 року.

Суддя Т.М. Дубова