ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" березня 2016 р. Справа № 911/151/16

За позовом Публічного акціонерного товариства Іскра

до відповідача фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

про стягнення 590600,00грн

Суддя С.І. Чонгова

Представники:

від позивача: ОСОБА_2 (довіреність від 30.12.2015 № 01/54);

від відповідача: ОСОБА_3 (договір про надання правової допомоги б/н від 12.02.2016).

СУТЬ СПОРУ: Публічне акціонерне товариство Іскра (далі ПАТ Іскра) звернулось до господарського суду Київської області з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі ФОП ОСОБА_1В.) про стягнення 590600,00грн у т.ч.:

- 318554,83грн - основна заборгованість;

- 251832,00грн втрати від інфляції за період з жовтень 2013 листопад 2015;

- 20214,00грн проценти за період з 03.10.2013 по 18.12.2015.

В обґрунтування заявлених вимог, позивач посилається на те що, відповідачем порушено зобовязання за договором №01/04/11 надання та організації послуг від 01.04.2011, в частині оплати за надані послуги у встановлений договором строк.

Відповідач у справі ФОП ОСОБА_1 проти задоволення позовних вимог заперечує, посилаючись на те, що відповідачем не отримано всіх оригіналів документів, що є підставою для проведення розрахунку з позивачем. Окрім того, відповідач посилається на пропущення позивачем строків позовної давності, зазначаючи при цьому що до відносин перевезення має застосовуватись спеціальний строк позовної давності тривалість у шість місяців, у звязку з чим просить суд застосувати наслідки пропуску позовної давності та відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

29.02.2016 позивачем подано заперечення на відзив на позовну заяву, відповідно до якого позивача вважає, що відповідачем отримано всі оригінали документів. Стосовно тверджень відповідача про сплив строку позовної давності позивач зазначає, що між сторонами укладено не договір перевезення, а договір надання та організації послуг, а відтак до даних відносин має бути застосовано загальний строк позовної давності тривалістю в три роки, який не пропущений позивачем.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

01.04.2011 між позивачем - ПАТ Іскра (далі перевізник) та відповідачем ФОП ОСОБА_1 (далі експедитор-замовник) укладено договір №01/04/11 надання послуг (далі договір).

За умовами вказаного договору, перевізник бере на себе зобовязання перевозити наданий йому експедитором-замовником вантаж в міжнародному сполученні автомобільним транспортом і видати вантаж уповноваженій особі замовника (або іншій особі) на його одержання, та надати при цьому інші додаткові послуги передбачені вказаним договором послуги, а замовник зобовязується після отримання послуг сплатити за них обумовлену плату (п.1.1 договору).

Відповідно до п. 1.2 договору, замовник виступає від імені, за дорученням та за рахунок свого клієнта, перевізником для виконання своїх зобовязань за вказаним договором здійснює перевезення вантажу та гарантує що має всі необхідні ліцензії, дозволи та документи для безперешкодного здійснення перевезень вантажів в повній відповідності з умовами вказаного договору.

Згідно п. 7.9 договору, вказаний договір набирає сили з моменту підписання його сторонами і діє до 31.12.2011. Якщо за один місяць до закінчення терміну дії даного договору жодна із сторін не повідомить одна одну про своє бажання розірвати його, договір вважається пролонгованим на тих самих умовах на наступний рік.

Як визначено ч. 1 ст. 909 ЦК України, за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Відповідно до ч. 1 ст. 306 ГК України, перевезенням вантажів у цьому Кодексі визнається господарська діяльність, пов'язана з переміщенням продукції виробничо-технічного призначення та виробів народного споживання залізницями, автомобільними дорогами, водними та повітряними шляхами, а також транспортування продукції трубопроводами.

Згідно ч. 1 ст. 307 ГК України, за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Як узгоджено сторонами в п. 3.1 договору, вартість послуг по кожному окремому перевезенні визначається у заявці на перевезення.

Відповідно п. 3.2 договору, сторони погодили, що оплату послуг замовник здійснює на протязі 20 банківських днів та за умови отримання від перевізника оригіналів документів вказаних в п. 2.2.14, якщо інше не вказано в заявці. Оплата проводиться на основі оригіналу вказаного договору з мокрими відтисками печаток і всіх правильно оформлених документів, вказаних в п. 2.2.14 договору. При ненаданні перевізником оригіналу акту про брак, про який зазначено в ТТН/CMR на перевезення, замовником затримується оплата за перевезення до отримання від перевізника акта про брак і визначення ступеня вини перевізника і суми для відшкодування.

На виконання умов договору позивачем надано відповідачу послуги на загальну суму 318 554,83грн, що підтверджується заявками на транспорт (а.с.19, 25, 31, 38, 44, 50, 56, 62, 68, 74, 80, 86, 92), накладними (а.с.20, 26, 32, 39, 45, 51, 57, 63, 69, 75, 81, 87, 93) та актами (а.с.24, 30, 37, 43, 49, 55, 61, 67, 73, 79, 85, 91).

Надіслання позивачем відповідачу вказаних документів та їх отримання останнім підтверджується доданими до позовної заяви копіями списків згрупованих поштових відправлень, фіскальних чеків, журналу реєстрації вихідної кореспонденції, повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Звертаючись з даним позовом позивач зазначає, що відповідачем не сплачено заборгованість в розмірі 318 554,83грн, у звязку з чим і звернувся даним позовом до суду.

Предметом спору у даній справі є обовязок відповідача оплатити заборгованість та застосування до відповідача відповідальності встановленої чинним законодавством України.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, що визначено ст. 175 ГК України.

Згідно до ч.1 ст. 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Так, в силу ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

В заперечення позовних вимог відповідач посилається на пропуск позивачем строку позовної давності щодо вимог, які виплавають з договору перевезення, а саме одного року, як передбачено ст. 925 ЦК України, і заявив про застосування наслідків спливу строку позовної давність.

Відповідно до ч. 3 ст. 925 ЦК України, до вимог, що випливають із договору перевезення вантажу, пошти, застосовується позовна давність в один рік з моменту, що визначається відповідно до транспортних кодексів (статутів).

Стаття 256 ЦК України визначає, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Як визначено п.6 ч.2 ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог у зв'язку з перевезенням вантажу, пошти (стаття 925 цього Кодексу).

Відповідно до ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Позивач заперечує щодо спливу строку позовної давності посилаючись на те, що між ним та відповідачем укладено не догові перевезення, а договір про надання та організацію послуг з перевезення вантажу та те, що відповідач не є ані відправником, ані одержувачем вантажу, а тільки є замовником послуг на транспортування вантажу.

Суд не може прийняти до уваги заперечення позивача виходячи з наступного.

Поняття перевезення вантажу та поняття надання послуг з організації перевезення є аналогічними, що витікає з норм Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо договору перевезення, а також норм Статуту автомобільного транспорту УРСР.

Як вбачається з тексту спірного договору він має всі істотні умови договору перевезення вантажу. Крім того, у п. 1.2 договору зазначено, що замовник виступає від імені, за дорученням та за рахунок свого клієнта. Тобто, саме замовник є відправником або одержувачем вантажу у межах укладеного між сторонами договору і несе відповідальність перед перевізником саме як відправник або одержувач вантажу, в той же час перевізник за договором несе відповідальність перед замовником як перед відправником чи одержувачем вантажу.

Таким чином, суд дійшов висновку, що укладений між сторонами договір є по своїй суті договором перевезення. А отже до вказаного договору застосовуються усі норми щодо договору перевезення у т.ч. і строки позовної давності.

Європейський суд з прав людини на тлумачення п. 1 ст. 32 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» та п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» зазначає, що що «позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 16.09.2015 у справі №6-68цс15.

Так враховуючи, що останній акт отримано відповідачем 12.11.2013, за умовами договору відповідач мав розрахуватись на протязі 20 банківських днів, а саме до 10.12.2013 позивачем пропущено строки позовної давності за вимоги про стягнення основного боргу.

Позивачем не заявлено клопотань та не надано доказів щодо поважності причин пропуску ним строків позовної давності.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Крім того, позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат.

Проте, відповідно до ст. 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Враховуючи викладене, суд відмовляє позивачу в задоволенні вимог про стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 20 214,00грн та інфляційних втрат в розмірі 251 832,00грн.

За таких обставин суд, відмовляє позивачу в задоволенні позовних вимог у даній справі у звязку з пропущенням останнім строків позовної давності у даній справі.

Керуючись ст. ст. 44, 49, 82-84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Повний текст рішення складено 24.03.2016.

Суддя С.І. Чонгова