ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.03.2016 р. Справа №917/119/16

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Славутич", пров. Молодіжний 1-А, с. Білоріцьке, Веселівський район, Запорізька область,72252

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтерлінк", вул. Лисенко, 98, м. Полтава, Полтавська область,36017

про визнання недійсним пункту 8.4. договору № 29/07/002 від 29.07.2015 року, в якому викладена третейська угода у вигляді третейського застереження

суддя Тимощенко О.М.

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_1

від відповідача: ОСОБА_2

В судовому засіданні 24.03.2016 року суд оголосив вступну та резолютивну частини рішення у відповідності до ст. 85 ГПК України та повідомив про дату виготовлення повного тексту рішення.

СУТЬ СПРАВИ: розглядається позовна заява про визнання недійсним пункту 8.4. договору № 29/07/002 від 29.07.2015 року, в якому викладена третейська угода у вигляді третейського застереження.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

03.03.2016 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву. Згідно відзиву відповідач просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Зокрема, відповідач зазначав, що в пункті 4.2.3. постанови № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" Пленум Вищого господарського суду України роз'яснив, що третейська угода про передання спору на розгляд третейського суду не є відмовою від права на звернення до суду, а є одним із способів реалізації права на захист своїх прав. Також відповідач зазначає, що позивач приступив до виконання умов договору, чим фактично погодився з його умовами.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представників сторін, дослідивши та оцінивши подані сторонами докази, суд встановив:

29.07.2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю Агрофірма Славутич (Позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю Інтерлінк (Відповідач) укладено договір купівлі-продажу № 29/07/002 (арк. справи 9).

Пунктом 8.4 Договору передбачена третейська угода у вигляді третейського застереження, а саме: усі спори, розбіжності, вимоги або претензії, що виникнуть з цього Договору (правочину) або у зв'язку з ним або витікають з нього, у тому числі пов'язані з виконанням, порушенням, припиненням, дійсністю або недійсністю цього Договору, підлягають остаточному вирішенню в Постійно діючому третейському суді при Всеукраїнській організації Український правовий союз (Місцезнаходження: 36022, м. Полтава, вул. Старий Поділ, 8) у відповідності з його регламентом, який є невід'ємною частиною третейського застереження. Місцезнаходження, найменування Сторін, місце і дата укладання третейського застереження, є тотожними до реквізитів, зазначених у цьому Договорі. Сторони домовились, що розгляд їх спору у третейському суді буде проходити тільки на підставі письмових матеріалів наданих сторонами без проведення усного слухання і виклику сторін.

Позивач вважає, що пункт 8.4 Договору, обмежує сторони щодо захисту порушених прав та охоронюваних законом інтересів у господарському суді. Зазначені обставини, на думку позивача, є підставою для визнання недійсним пункту 8.4 договору №29/07/002 від 29.07.2015 року, в якому викладена третейська угода у вигляді третейського застереження.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам з урахуванням правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Визнання договору недійсним є одним із способів захисту, який застосовується судом у випадках та порядку, визначених цивільним законодавством.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення його сторонами вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам законодавства, а також моральним засадам суспільства (ч. 1 у редакції, чинній на момент укладення Договору); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2); волевиявлення учасника правочину, має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5).

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до ч. 5 ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно з ч. 2 ст. 1 Закону України "Про третейські суди" (далі - Закон) до третейського суду за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, що виникає з цивільних та господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.

Статтею 2 Закону визначено, що третейська угода - це угода сторін про передачу спору на вирішення третейським судом.

У відповідності до ч. 2ст.1 Закону України "Про третейські суди" до третейського суду за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, що виникає з цивільних та господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 січня 2008 року у справі за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців сьомого, одинадцятого статті 2, статті 3, пункту 9 статті 4 та розділу VIII "Третейське самоврядування" Закону України "Про третейські суди" (справа про завдання третейського суду) визнано, що відповідно до чинного законодавства підвідомчий суду загальної юрисдикції спір у сфері цивільних і господарських правовідносин може бути передано його сторонами на вирішення третейського суду, крім випадків, встановлених законом (ст. 17 ЦПК України, ст. 12 ГПК України, ст. 6 Закону України "Про третейські суди"), оскільки, гарантуючи право на судовий захист з боку держави, Конституція України водночас визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захистити свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (ч. 5 ст. 55 Конституції України). Це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч. 2 ст. 22, ст. 64 Конституції України).

Одним зі способів реалізації права кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права та свободи від порушень і протиправних посягань у сфері цивільних і господарських правовідносин є звернення до третейського суду.

Статтею 5 Закону України "Про третейські суди" встановлено, що юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Відповідно до ст. 12 Закону України "Про третейські суди" третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Третейська угода укладається у письмовій формі. Третейська угода вважається укладеною, якщо вона підписана сторонами чи укладена шляхом обміну листами, повідомленнями по телетайпу, телеграфу або з використанням засобів електронного чи іншого зв'язку, що забезпечує фіксацію такої угоди, або шляхом направлення відзиву на позов, в якому одна із сторін підтверджує наявність угоди, а інша сторона проти цього не заперечує. Третейська угода має містити відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, предмет спору, місце і дату укладання угоди. Посилання у договорі, контракті на документ, який містить умову про третейський розгляд спору, є третейською угодою за умови, що договір укладений у письмовій формі і це посилання є таким, що робить третейську угоду частиною договору. У разі недодержання правил, передбачених цією статтею, третейська угода є недійсною.

Зі змісту третейського застереження, викладеного у п. 8.4 Договору, вбачається, що сторони на стадії укладення господарського договору включили до нього умову про розгляд спору в третейському суді, який (спір) може виникнути в подальшому під час дії Договору, обравши спосіб захисту, що передбачений ст. 16 ЦК України.

У ч. 1 ст. 627 ЦК України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Третейська угода про передання спору на розгляд третейського суду не є відмовою від права на звернення до суду, а є одним із способів реалізації права на захист своїх прав.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Рішенням Конституційного Суду України від 10.01.2008 р. N 1-рп/2008 у справі N 1-3/2008 (справа про завдання третейського суду) визнано, що відповідно до чинного законодавства підвідомчий суду загальної юрисдикції спір у сфері цивільних і господарських правовідносин може бути передано його сторонами на вирішення третейського суду, крім випадків, встановлених законом (ст. 12 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), ст. 6 Закону України "Про третейські суди"), оскільки, гарантуючи право на судовий захист з боку держави, Конституція України водночас визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захистити свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (ч. 5 ст. 55 Конституції України). Це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч. 2 ст. 22, ст. 64 Конституції України).

Таким чином, Конституцією України гарантовано право на судовий захист з боку держави.

Звернення за вирішенням спору до третейського суду є правом особи, яка самостійно на свій розсуд обирає способи захисту порушених або оспорюваних інтересів. Третейське застереження є обов'язковою і головною умовою звернення особи з позовом до третейського суду, проте її наявність не свідчить про обов'язок особи у разі виникнення спору звертатись за його вирішенням лише до третейського суду, не тягне за собою позбавлення права особи на звернення за захистом своїх прав та інтересів з позовом до суду загальної юрисдикції.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Судом встановлено, що даний Договір відповідає всім, передбаченим статтею 12 Закону, правилам. Зокрема, Договір укладено сторонами в письмовій формі, він містить повні найменування сторін та їх місцезнаходження. В Договорі зазначено місце та дату його укладання. Договір підписаний обома сторонами та скріплений їх печатками. Отже, підписи сторін на спірному договорі, засвідчені відбитками печаток сторін, свідчать про те, що на момент його укладення сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору, волевиявлення сторін правочину було вільне і відповідало їхній внутрішній волі, що відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 ЦК України, додержання яких є необхідним для чинності правочину, договір був укладений у повній відповідності з вимогами законодавства та спрямований на реальне настання правових наслідків, що були ним обумовлені. Умови договору були погоджені позивачем, ним не заперечувались та в подальшому були схвалені шляхом вчинення дій, направлених на виконання договору.

Відповідно до п.4.2.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" , третейська угода про передання спору на розгляд третейського суду не є відмовою від права на звернення до суду, а є одним із способів реалізації права на захист своїх прав.

Відповідно до статті 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про те, що позивачем не доведено, що на момент вчинення спірного правочину стороною (сторонами) не було дотримано вимог, встановлених ч. ч. 1 - 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, тобто не доведено підстав, в силу яких Договір в частині третейського застереження має бути визнаний недійсним.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

На підставі матеріалів справи та керуючись статтями 33,43,49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог відмовити

Повне рішення складено 28.03.2016 року

Суддя Тимощенко О.М.

Примітка : Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, а у разі, якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення, воно набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 цього Кодексу. Рішення може бути оскаржено протягом десяти днів з дня прийняття рішення, а у разі якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення - з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 цього Кодексу. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційною інстанцією