РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.03.2016Справа №910/4191/16

За позовом Інституту надтвердих матеріалів ім. В.М.Бакуля Національної академії

наук України

до Державного науково-виробничого підприємства «Алкон-Твердосплав»

Наукового-технологічного алмазного концерну «Алкон» Національної

академії наук України

про стягнення 1 687 032,05 грн.

Суддя Сівакова В.В.

Представники сторін:

від позивача Микитин С.С. - по дов. № 6 від 05.01.2016

від відповідача не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані вимоги Інституту надтвердих матеріалів ім. В.М.Бакуля Національної академії наук України до Державного науково-виробничого підприємства «Алкон-Твердосплав» Наукового-технологічного алмазного концерну «Алкон» Національної академії наук України про стягнення 1 687 032,05 грн., з яких: 84 203,17 грн. боргу з відшкодування витрат по сплаті податку за землю та 1 635,74 грн. пені за неналежне виконання зобов'язань за договором № 158 від 01.12.2011; 1 596 125,18 грн. боргу з компенсації витрат за спожиту електроенергію та 5 068,06 грн. пені за неналежне виконання зобов'язань за договором № 49 від 01.02.2012.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.03.2016 порушено провадження у справі № 910/4191/16 та розгляд справи призначено на 31.03.2016.

Позивач в судовому засіданні 31.03.2016 позовні вимоги підтримав повністю.

Відповідач в судове засідання 31.03.2016 не з'явився, письмовий відзив на позов не подав.

Від відповідача на адресу суду 28.03.2016 надійшла заява, в якій відповідач з вимогами позивача згоден та просить суд розглядати справу без участі представника відповідача.

Суд приходить до висновку, що наявних в матеріалах справи документів достатньо для вирішення справи по суті без участі представника відповідача.

Відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України справа розглянута за наявними в ній матеріалами.

В судовому засіданні 31.03.2016, відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представника позивача, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

01.12.2012 між Інститутом надтвердих матеріалів ім. В.М.Бакуля Національної академії наук України (інститут, позивач) та Державним науково-виробничим підприємством «Алкон-Твердосплав» Наукового-технологічного алмазного концерну «Алкон» Національної академії наук України (платник, відповідач) було укладено договір на відшкодування витрат по сплаті податку за землю № 158 (далі - договір № 158).

Відповідно до п. 1.1. договору № 158 позивач є постійним користувачем земельної ділянки згідно Державного акту на право постійного користування землею І-КВ № 003954, площею 151298 кв. м. і приймає на себе зобов'язання на підставі Закону України «Про плату за землю» здійснювати сплату земельного податку відповідно до використовуваної виробничої площі, що перебуває у користуванні відповідача.

01.02.2012 між Інститутом надтвердих матеріалів ім. В.М.Бакуля Національної академії наук України (сторона-1, позивач) та Державним науково-виробничим підприємством «Алкон-Твердосплав» Наукового-технологічного алмазного концерну «Алкон» Національної академії наук України (сторона-2, відповідач) було укладено договір на компенсацію витрат за спожиту електроенергію № 49 (далі - договір № 49).

Відповідно до п. 1.1. договору № 49 позивач є споживачем електроенергії на підставі укладеного договору з АЕК «Київенерго» для забезпечення статутної діяльності Інституту, розташованого за адресою: 04074, м. Київ, вул. Автозаводська, 2. Відповідач - підприємство. В порядку та на умовах цього договору відповідач зобов'язується компенсувати позивачу витрати на оплату спожитої електроенергії, що буде використана відповідачем.

Спір виник в зв'язку з тим, що відповідачем в порушення умов договорів № 158 та № 49 не було у повному сплачено відшкодування податку за землю та компенсації за спожиту електроенергію, в зв'язку з чим у відповідача виникла заборгованість перед позивачем та за несвоєчасне виконання зобов'язань нараховано пеню.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Згідно ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з п. 1.2. договору № 158 відповідач приймає на себе зобов'язання відшкодувати позивачу в повному обсязі витрати по сплаті податку на землю в сумі 30 759,11 грн. розрахованого за формою Головної податкової інспекції відповідно до виробничих площ 2523,10 кв. м. (в корпусах № 2, 3, 7, 26), що перебувають у користуванні відповідача.

Згідно з п. 3.1. договору № 158 він набуває чинності з моменту надання площі у користування і діє до 31.12.2012.

Пунктом 3.2. договору визначено, що договір вважається продовженим на черговий і наступні календарні роки без оформлення додаткових документів, якщо сторони не вжили дій до його розірвання, або повідомлення про мотивований строк закінчення договору згідно п. 3.1.

Сторонами доказів в підтвердження виявлення небажання продовжувати договірні відносини не подано.

Позивачем виставлено відповідачу рахунки по відшкодуванню податку за землю за період з липня 2013 року по жовтень 2014 року та з січня по грудень 2015 року на загальну суму 84 203,17 грн.

Відповідно до п. 2.2. договору № 158 відповідач відшкодовує щомісячно, до 15 числа наступного місяця, позивачу у повному обсязі суму податку за землю, обчислену пропорційно тій частині площі, що знаходиться фактично у користуванні відповідача.

Згідно з п. 1.2. договору № 49 предметом цього договору не є постачання чи продаж електроенергії, або надання послуг будь-якою з сторін договору іншій стороні. Компенсації за цим договором підлягають фактичні ви грати за спожиту електроенергію, згідно показників лічильника, з урахуванням вграт на силових трансформаторах та кабельних лініях, по діючим тарифам АЕК «Київенерго».

Згідно з п. 7.1. договору № 49 договір набирає чинності з моменту підписання і діє до 31.12.2012, а у фінансовій частині до повного виконання сторонами своїх зобов'язань. Договір вважається подовженим на календарний рік, якщо сторони не вжили дій до його розірвання.

Відповідно до п. 7.2. договору № 49 сторони прийшли згоди, що умови застосування цього договору поширюються з 01.01.2012.

Додатковою угодою № 1 від 30.12.2013 внесено зміни до договору № 49 та встановлено що він діє до 31.12.2014.

Згідно з п. 3.1. договору відповідач відшкодовує позивачу витрати за фактично використану електроенергію, що зазначено у рахунку, не пізніше 15 (п'ятнадцятого) числа місяця, наступного за звітним місяцем.

В матеріалах справи наявні підписані та скріплені печатками обох сторін наступні акти про використану електричну енергію на загальну суму 1 728 860,57 грн.: від 24.01.2013, від 27.02.2013, від 26.03.2013, від 25.04.2013, від 26.06.2013, від 25.07.2013, від 30.08.2013, від 26.09.2013, від 31.01.2014, від 28.02.2014, від 31.03.2014, від 30.04.2014, від 31.05.2014, від 30.06.2014, від 31.08.2014, від 30.11.2014, від 28.02.2015, від 31.03.2015, від 30.04.2015, від 31.05.2015, від 30.06.2015, від 31.07.2015, від 31.08.2015, від 30.09.2015, від 31.10.2015.

Стаття 610 Цивільного кодексу України визначає що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Всупереч вищеназваному договірному зобов'язанню відповідач не виконав своїх обов'язків, в результаті чого виникла заборгованість по відшкодування витрат по сплаті податку за землю в розмірі 84 203,17 грн. та заборгованість з компенсації витрат за спожиту електроенергію в розмірі 1 596 125,18 грн., що не оспорені відповідачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається (ст. 525 Цивільного кодексу України), якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до п. 7 ст. 193 Господарського кодексу України не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

З огляду на викладене, вимоги позивача про стягнення з відповідача боргу по відшкодуванню витрат по сплаті податку за землю в розмірі 84 203,17 грн. та боргу з компенсації витрат за спожиту електроенергію в розмірі 1 596 125,18 грн. є обґрунтованими і підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до п. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Оскільки, матеріали справи свідчать про порушення відповідачем зобов'язання щодо своєчасного внесення плати за спожиту електроенергію та відшкодування земельного податку у повному обсязі, відповідач є таким, що прострочив виконання зобов'язання.

Пунктом 1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлено що, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно п. 1 ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до п. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом зокрема сплата неустойки.

Відповідно до п. 5.2. договору № 158 за несвоєчасний розрахунок по платежам, передбаченим цим договором відповідач виплачує позивачу пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми прострочених платежів за кожен день прострочки.

Згідно з п. 5.2. договору № 49 за несвоєчасне виконання зобов'язань за цим договором відповідач сплачує позивачу пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на дату нарахування пені від суми заборгованості за кожний календарний день прострочення, включаючи день оплати.

Згідно з ч. 2 ст. 343 Господарського кодексу України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» встановлює, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

При укладанні договору сторони визначили відповідальність за порушення зобов'язання щодо сплати вартості спожитої електроенергії, проте враховуючи вищезазначені норми розмір пені, обмежений позивачем у розмірі подвійної облікової ставки НБУ у відповідний період.

Разом з цим, пунктом 6 статті 232 Господарського кодексу України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

В зв'язку з тим, що взяті на себе зобов'язання по сплаті відшкодування земельного податку та компенсації за спожиту електроенергію відповідач не виконав, він повинен сплатити позивачу, крім суми основного боргу, пеню розмір якої, становить 1 635,74 грн. та відповідно 5 068,06 грн.

Вимоги позивача в частині стягнення пені в загальній сумі 6 703,80 грн. обґрунтовані і підлягають задоволенню.

Згідно з ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідачем не спростовано належними засобами доказування обставин, на які посилається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог.

Таким чином, позовні вимоги Інституту надтвердих матеріалів ім. В.М.Бакуля Національної академії наук України є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню повністю.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст. 49, ст.ст. 82-85 ГПК України,-

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Державного науково-виробничого підприємства «Алкон-Твердосплав» Наукового-технологічного алмазного концерну «Алкон» Національної академії наук України (04074, м. Київ, вул. Автозаводська, 2, ) на користь Інституту надтвердих матеріалів ім. В.М.Бакуля Національної академії наук України (04074, м. Київ, вул. Автозаводська, 2, ) 84 203 (вісімдесят чотири тисячі двісті три) грн. 17 коп. боргу з відшкодування витрат по сплаті податку за землю, 1 596 125 (один мільйон п'ятсот дев'яносто шість тисяч сто двадцять п'ять) грн. 18 коп. боргу з компенсації витрат за спожиту електроенергію, 6 703 (шість тисяч сімсот три) грн. 80 коп. пені, 25 305 (двадцять п'ять тисяч триста п'ять) грн. 48 коп. витрат по сплаті судового збору.

Повне рішення складено 04.04.2016.

Суддя В.В.Сівакова