РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.03.2016Справа №910/2687/16

Господарський суд міста Києва в складі:

головуючого судді Привалова А.І.

при секретарі Островській О.С.

розглянувши справу № 910/2687/16

за позовом Регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву;

до товариства з обмеженою відповідальністю «ТАСКБАУ ГМБХ»;

про стягнення 82 938,19 грн.

Представники сторін:

від позивача: Гармашов Б.С., довіреність № 14 від 08.02.2016р.;

від відповідача: не з'явився.

обставини справи:

До Господарського суду міста Києва звернулося державне Регіональне відділення Фонду державного майна України по м. Києву (надалі - позивач) з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «ТАСКБАУ ГМБХ» (надалі - відповідач) про стягнення 82 938,19 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач в порушення умов укладеного договору оренди у визначений строк не сплатив орендну плату за оренду нерухомого майна, внаслідок чого виникла заборгованість у сумі 63 325,42 грн., за прострочення оплати якої позивачем нараховані пеня в сумі 16 029,22 грн. та 3583,55 грн. інфляційних втрат.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.02.2016р. порушено провадження у справі № 910/2687/16 та призначено її розгляд на 24.03.2016р. Також, вказаною ухвалою було відстрочено Регіональному відділенню Фонду державного майна України по м. Києву сплату судового збору до ухвалення рішення у даній справі.

Присутній у судовому засіданні 24.03.2016р. представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, вимоги ухвали суду про порушення провадження у справі від 19.02.2016р. не виконав, письмовий відзив на позов не подав.

Відповідач належним чином повідомлений про призначення справи до розгляду в засіданні господарського суду, про час і місце його проведення.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК України. (п. 3.9.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

Згідно ст. 64 Господарського процесуального кодексу України, ухвала про порушення провадження у справі надсилається сторонам за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала направляється за адресою місцезнаходження сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

У відповідності до ст. 87 Господарського процесуального кодексу України, ухвалу про порушення провадження у справі від 19.02.2016р. було надіслано відповідачу рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення на адресу, що зазначена в позовній заяві та відповідає відомостям з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, та отримані останнім.

Оскільки про поважні причини неявки в судове засідання представника відповідача суд не повідомлений; клопотань про відкладення розгляду справи від відповідача не надходило, тому суд вважає, що, у відповідності до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, справа може бути розглянута за наявними в ній матеріалами, без участі представника відповідача, яких достатньо для винесення рішення по суті.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих позивачем, у нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, в засіданні суду була оголошена вступна та резолютивна частини рішення.

Розглянувши подані позивачем документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01.03.2001р. між Київським заводом «Радар» (за договором - орендодавець) та відповідачем (за договором - орендар) було укладено договір оренди нежитлового приміщення № 4, за умовами п.1.1 якого орендодавець передав орендарю в строкове платне користування державне нежитлове приміщення, площею 177,1 кв. м., розміщене за адресою: м. Київ, вул. Анрі Барбюса, 13, що знаходиться на балансі Київського заводу «Радар».

Відповідно до акту приймання-передачі нерухомого майна від 01.03.2001р. орендодавець передав, а орендар прийняв нежитлове приміщення за адресою: м. Київ, вул. Анрі Барбюса, 13.

В подальшому, Державне підприємства «Наш дім», що виступив відповідно до додаткового договору оренди орендодавцем по договору, як правонаступник Київського заводу «Радар», між Державним підприємством «Наш дім» (за додатковим договором - балансоутримувач), Регіональним відділенням Фонду державного майна України по м. Києву (за додатковим договором - орендодавець, позивач) та товариством з обмеженою відповідальністю "ТАСКБАУ ГМБХ" (за додатковим договором - орендар, відповідач) 19.07.2007р. було укладено Додатковий договір № 3859 (далі-додатковий договір) до договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 4 від 19.07.2001р., згідно якого договір оренди № 4 від 01.03.2001р. було викладено в новій редакції.

Згідно з п. 1.1. додаткового договору, позивач передає, а відповідач приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно, загальною площею 177, 1 кв. м. розміщене за адресою: м. Київ, вул. А. Барбюса, 13, що знаходиться на балансі ДП «Наш дім».

Строк дії договору згідно з п. 10.1. додаткового договору становить з 19.07.2007р. по 19.07.2008р.

Відповідно до п.10.5 додаткового договору, у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну цього договору після закінчення строку його чинності протягом одного місяця, договір вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором, з урахуванням змін у законодавстві на дату продовження цього договору.

Так, на підставі ч. 2 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» та п. 10.5. додаткового договору, договір був пролонгований.

Згідно п. 3.1. додаткового договору, орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати, затвердженої Кабінетом Міністрів України і становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку (останній місяць, по якому є інформація про індекс інфляції) - червень 2007 р.: 12522, 65 грн.

Орендна плата за перший місяць оренди - липень 2007 р. визначається шляхом коригування орендної плати за базовий місяць на індекс інфляції за липень 2007 р. Орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць (п. 3.2. додаткового договору).

Пунктом 3.3. додаткового договору визначено, що перерахування здійснюється орендарем самостійно не пізніше до 10 числа місяця, наступного за звітним з урахуванням щомісячного індексу інфляції таким чином: 70% орендної плати перераховується до державного бюджету, 30% орендної плати на розрахунковий рахунок балансоутримувача.

Умовами п.5.2 додаткового договору визначено обов'язок відповідача (орендаря) своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату.

Проте, відповідач не виконав свої зобов'язання за договором оренди належним чином, у зв'язку з чим, станом на 11.12.2015р. виникла заборгованість перед позивачем з оплати оренди за період з квітня 2015 року по червень 2015 року включно в розмірі 63 325,42 грн.

Крім того, рішенням Господарського суду міста Києва від 05.06.2015р. у справі №910/2223/15-г було встановлено факт припинення строку дії договору оренди.

Так, суд зазначив, що внаслідок неналежного виконання умов п. 5.5 договору та керуючись ст. 764 Цивільного кодексу України, ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», позивач, як орендодавець по договору, відмовився від продовження строку дії договору оренди та вважає договір припиненим, про що відповідач був повідомлений листами № 30-04/11329 від 10.08.2009р., № 30-04/13267 від 15.09.2009р., № 30-04/1040 від 25.01.2010р., № 30- 06/9086 від 14.08.2013р.

Відповідно до частини третьої статті 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, оскільки відповідач орендоване майно не повернув, у зв'язку з припиненням дії договору 11.06.2015р. (як зазначено у вимозі), та орендну плату за період користування майном не сплатив у повному обсязі, позивач 11.12.2015р. рекомендованим листом направив відповідачу вимогу за вих. № 30-05/12527 від 09.12.2015р. про сплату боргу. Проте, відповідач вказану вимогу залишив без відповіді та задоволення.

Згідно з умовами п. 5.14. договору, в разі закінчення терміну дії договору оренди (його розірвання), орендар зобов'язаний сплатити орендну плату, заборгованість з орендної плати, пені та штрафні санкції за весь період оренди по день фактичної передачі майна Балансоутримувачу (орендодавцю) на підставі акту передачі-приймання.

Отже, на день подання позову заборгованість відповідача перед позивачем за час фактичного користування приміщенням становить 63 325,42 грн., у зв'язку з чим, позивач просить суд стягнути з відповідача зазначену суму заборгованості по орендній платі.

Згідно ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України, майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ) (ч.1. ст. 760 ЦК України).

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Згідно з ч. 1 ст. 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 765 Цивільного кодексу України наймодавець зобов'язаний передати наймачеві майно у користування негайно або у строк, встановлений договором найму.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендар за користування об'єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності

Частинами 1, 4 ст. 286 Господарського кодексу України визначено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Приписами статті 33 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Враховуючи вищевикладене, суд встановив, що відповідач свої зобов'язання по оплаті оренди виконав неналежним чином, що призвело до виникнення боргу станом на день звернення позивача з позовом до суду в сумі 63 325,42 грн., що підтверджується зібраними по справі доказами. Відтак, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача основного боргу підлягають задоволенню в повному обсязі.

Також, у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань, позивач просить суд стягнути з відповідача 16 029,22 грн. - пені та 3583,55грн. - інфляційних втрат, які розраховані за кожний місяць, в якому виникла заборгованість, окремо.

Відповідно до положень ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Умовами пункту 3.5 договору, орендна плата, перерахована несвоєчасно або в не в повному обсязі, підлягає індексації і стягується до бюджету та балансоутримувачу у визначеному пунктом 3.3. співвідношенні, відповідно до чинного законодавства України, з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на дату нарахування пені від суми заборгованості, за кожний день прострочення, включаючи день оплати.

Згідно з ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання. У разі, якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність.

Відповідно до ч. 1. ст. 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

У сфері господарювання, згідно з ч. 2 ст. 217 та ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, застосовуються господарські санкції, зокрема, штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Спеціальним законом, що регулює договірні правовідносини між платниками і одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за невчасне виконання грошових зобов'язань, є Закон України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" від 22.11.1996р. № 543/96, відповідно до статті 3 якого, розмір пені за порушення грошового зобов'язання розраховується із суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Крім того, згідно з частиною 2 статті 343 ГК України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ст. 55 Господарського процесуального кодексу України, суд, перевіривши розрахунок позивача щодо нарахування пені, визнав його обґрунтованим, та задовольняє зазначену вимогу у повному обсязі в сумі 16 029,22 грн.

Крім того, згідно ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, передбачене законом право кредитора вимагати сплати інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть якого полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Тобто, у разі неналежного виконання боржником грошового зобов'язання виникають нові додаткові зобов'язання, які тягнуть за собою втрату матеріального характеру.

Таким чином, оскільки вимога позивача щодо стягнення з відповідача інфляційних втрат ґрунтується на законі (ст. 625 Цивільного кодексу України), а відповідач є таким що прострочив виконання грошового зобов'язання, тому позовні вимоги позивача в частині стягнення інфляційних втрат у сумі 3583,55 грн., підлягають задоволенню згідно розрахунку позивача, який є арифметично вірним.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню повністю.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, підлягають стягненню з відповідача в доход Державного бюджету України, оскільки при зверненні з позовом до суду позивачу була надана відстрочка в сплаті судового збору.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «ТАСКБАУ ГМБХ» (юридична адреса: 03150, м. Київ, вул. Анрі Барбюса, 13; фактична адреса: 01034, м. Київ, вул. О. Гончара, 24, кв. 1; ) на користь Регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву (01032, м. Київ, бульвар Т. Шевченка, 50-Г, ) 63 325 грн. 42 коп. основного боргу, 16 029 грн. 22 коп. пені та 3583 грн. 55 коп. інфляційних втрат. Видати наказ.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАСКБАУ ГМБХ» (юридична адреса: 03150, м. Київ, вул. Анрі Барбюса, 13; фактична адреса: 01034, м. Київ, вул. О. Гончара, 24, кв. 1; ) в доход Державного бюджету України 1378 грн. судового збору. Видати наказ.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, оформленого відповідно до вимог ст. 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 29.03.2016р.

Суддя А.І. Привалов