ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.03.2016 р. Справа №917/2628/15

Господарський суд Полтавської області

в складі головуючого судді Кульбако М.М.

за участю представників:

від позивача: ОСОБА_1,

від відповідача: ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Мрія",

с. Плішивець Гадяцького району Полтавської області, 37323

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Гадячсир",

вул. Будька,47, м. Гадяч Полтавської області, 37300

про стягнення 1 963 831,60 грн., -

В С Т А Н О В И В :

Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Мрія" звернулось до господарського суду Полтавської області з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Гадячсир" про стягнення 1 963 831,60 грн., з яких 1 933 763,02 грн. основний борг, 25 828,81 грн. штраф, 4 239,77 грн. 3 % річних, посилаючись на неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань відповідно до укладеного 01.06.2012р. між сторонами договору №27-М поставки.

04.01.2016 року від позивача до суду надійшла заява про забезпечення позову (арк. с. 32).

Суд ухвалою від 20.01.2016 року відмовив в задоволенні даної заяви (арк. с. 42).

04.02.2016р. за вих. №03/02/016 від 03.02.2016р. від позивача надійшла заява про зменшення позовних вимог, в якій позивач повідомив про сплату відповідачем суми основного боргу у розмірі 390 000,00 грн. та просить суд стягнути з відповідача 1 543763,02 грн. основного боргу, 25 828,81 грн. штрафу, 4 239,77 грн. 3% річних.

18.02.2016р. за вих. №17/02/16 від 17.02.2016р. від позивача надійшла заява про зменшення позовних вимог, в якій позивач повідомив про сплату відповідачем суми основного боргу у розмірі 70 000,00грн. та просить суд стягнути з відповідача 1 473 463,02 грн. основного боргу, 25 828,81 грн. штрафу, 4 239,77 грн. 3% річних.

Вказані заяви прийняті судом ухвалою суду від 18.02.2016 р.

01.03.2016 р. за вих. №29/02-16-юр від 29.02.2016 р. від позивача надійшла заява про зменшення позовних вимог, в якій позивач повідомив про сплату відповідачем суми основного боргу у розмірі 8 000,00 грн. та просить суд остаточно стягнути з відповідача 1 465 763,02 грн. основного боргу, 25 828,81 грн. штрафу, 4 239,77 грн. 3% річних.

Згідно статті 22 ГПК України, позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Суд приймає заяву позивача про зменшення розміру позовних вимог до розгляду та розглядає позовні вимоги в редакції заяви, що надійшла 01.03.2016 р. за вих. №29/02-16-юр від 29.02.2016 р., а саме: вимоги про стягнення з відповідача 1 465 763,02 грн. основного боргу, 25 828,81 грн. штрафу, 4 239,77 грн. 3% річних.

11.03.2016 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву (вих. №99/3-3 від 10.03.2016 р., в якому відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує посилаючись на те, що в п. 2.3. Договору сторони погодили, що постачальник зобов'язаний надавати покупцю наступні супровідні документи: товарно-транспортну накладну Ф1-ТН, спеціалізовану товарну накладну №1 - ТН (МС), із заповненням у них усіх реквізитів щодо кількості та якості молока, видаткову накладну, ветеринарне свідоцтво (Ф-2). Проте позивачем повного пакету документів зазначеного в п. 2.3. договору відповідачу надано не було.

В пункті 2.4. договору сторони погодили, що у випадку, якщо постачальник своєчасно не надасть покупцю документи (всі разом або будь-які з них окремо), що зазначені у п. 2.3. цього договору, або надасть зазначені документи (всі разом або будь-які з них окремо) неналежно оформленими, то в цьому випадку покупець має право призупинити оплату молока, згідно п. 5.4. цього Договору, до моменту надання постачальником належним чином оформлених документів, зазначених у п. 2.3. цього Договору. Враховуючи вищенаведене відповідач, скориставшись своїм правом, передбаченим п. 2.4. договору, призупинив оплату товару за договором, що, на думку відповідача, виключає порушення законних прав позивача та тягне відсутність за собою предмету спору.

Також, відповідач посилається на те, що приймальна квитанція за своєю правовою природою не може бути самостійним доказом поставки товару, а єдиним належним доказом на підтвердження факту отримання відповідачем товару в розумінні статті 33 ГПК може бути лише товарна накладна за формою №1 - ТН (МС), які позивачем не надані до матеріалів справи.

11.03.2016р. від відповідача надійшло клопотання про зупинення провадження у справі (вих. №99/3 від 10.03.2016р.).

Відповідач повідомив, що Зіньківським районним судом Полтавської області розглядається справа №530/329/16-ц за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Гадячсир" до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Мрія", ОСОБА_3 про визнання договору поставки №27-М від 01 червня 2012р. недійсним та стягнення грошових коштів.

Відповідач зазначає, що розгляд Зіньківським районним судом Полтавської області може суттєво вплинути на права та обовязки сторін по справі №917/2628/15 та просить суд зупинити провадження у справі №917/2628/15 до набрання законної сили судовим рішенням Зінківського районного суду Полтавської області у справі №530/329/16-п (номер провадження 2/530/245/16).

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України Господарський суд Господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи.

Судом враховано рекомендації викладені в постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", де вказано, що під неможливістю розгляду даної справи слід розуміти неможливість для даного господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі, - у зв'язку з непідвідомчістю або непідсудністю іншої справи даному господарському суду, одночасністю розгляду двох пов'язаних між собою справ різними судами або з інших причин. Іншим судом, про який йдеться у частині першій статті 79 ГПК, є будь-який орган, що входить до складу судової системи України згідно з статтею 3 та частиною другою статті 17 Закону України "Про судоустрій і статус суддів"; іншим судом може вважатися й інший склад суду (одноособовий чи колегіальний) в тому ж самому судовому органі, в якому працює суддя (судді), що вирішує (вирішують) питання про зупинення провадження у справі.

Статтею 69 ГПК України встановлено, що спір має бути вирішено господарським судом у строк не більше двох місяців від дня одержання позовної заяви. У виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду спору, господарський суд ухвалою може продовжити строк розгляду спору, але не більш як на п'ятнадцять днів.

Основним завданням судочинства в господарських судах є захист економічних прав та охоронюваних законом інтересів учасників господарських відносин, сприяння зміцненню законності у цій сфері та розгляду справи у встановлені строки незалежним та незацікавленим судом. Необґрунтоване затягування процесу перешкоджає своєчасному здійсненню правосуддя, що не узгоджується із засадами господарського судочинства.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін стосовно заявленого клопотання, суд дійшов висновку про відмову у його задоволенні.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив, що 01 червня 2012 року між Сільськогосподарським Товариством з обмеженою відповідальністю (надалі постачальник, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Гадячсир" (надалі покупець, відповідач) було укладено договір поставки №27-М (надалі Договір), відповідно до умов якого, постачальник зобов'язався передавати у власність покупця молоко коров'яче незбиране ДСТУ 3662-97, далі за текстом - молоко, а покупець зобов'язався приймати й оплачувати молоко на умовах та в порядку визначеному цим договором (пункт 1.1 Договору).

Відповідно до п. 1.2 Договору кількість молока зазначається у спеціальній товарній накладній на перевезення молочної сировини за формою - 1 ТН (МС).

Відповідно до п. 5.1. Договору ціна на молоко встановлюється в національній валюті України - гривні, та погоджується сторонами шляхом підписання протоколу погодження цін (додаток № 1), який є невід'ємною частиною цього договору.

Пунктом 4.2. Договору визначено, що покупець зобов'язаний своєчасно проводити оплату придбаного молока за цінами, визначеними сторонами у додатку № 1.

Відповідно до п. 5.4. Договору, покупець проводить оплату за придбане молоко у безготівковому порядку шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника протягом 10 (десяти) банківських днів з моменту переходу права власності на молоко.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що на виконання умов Договору за період з 01.09.2015 р. по 31.10.2015 р. ним було поставлено відповідачу та прийнято останнім товар на загальну суму 2 582 880,68 грн., що підтверджується: приймальною квитанцією №81 на закупівлю молочної сировини від 30.09.2015р.; видатковими накладними № 14 від 15.09.2015 року, №15 від 15.09.2015р., №16 від 30.09.2015р., довіреністю №1230 від 01.09.2015р., приймальною квитанцією № 99 від 31.10.2015р.; видатковою накладною № 22 від 31.10.2015р., довіреністю №1373 від 01.10.2015р.

Як зазначає позивач у позові відповідач частково розрахувався за отриманий товар, станом на момент прийняття рішення за ним рахується заборгованість в сумі 1 465 763,02 грн, яку і просить стягнути з останнього.

Крім того, позивачем на підставі п. 6.2. договору нараховано відповідачу до стягнення штраф у розмірі 25 828,81грн. та на підставі статті 625 ЦК України нараховано 3% річних у розмірі 4 239,77 грн.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно із статтею 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Положеннями статей 627, 628 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 629 Цивільного кодексу України, встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Матеріали справи свідчать, що між сторонами виникли правовідносини з договору поставки.

Частини перша та шоста статті 265 Господарського кодексу України передбачають, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Частина друга статті 712 Цивільного кодексу України встановлює, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 655 ЦК України, за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно норм цивільного та господарського законодавства договір купівлі-продажу є оплатним, тобто при набуванні речі у власність, покупець сплачує продавцеві вартість (ціну) речі, яка обумовлена договором, зобов'язуючим, що обумовлено взаємним виникненням у кожної із сторін прав та обов'язків, а саме, зобов'язання продавця передати покупцю річ та право вимоги оплати і зобов'язання покупця сплати вартість отриманої речі та право її вимоги. Даний договір є консенсуальним, оскільки права та обов'язки виникають вже в момент досягнення ними угоди за всіма істотними умовами. Отже, змістом договору купівлі продажу є ті умови, з приводу яких сторони досягли згоди.

Згідно із ч. 1 статті 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до абзацу 1 ч. 1 статті 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

В силу статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 ЦК України).

Частиною 1 статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач частково розрахувався за отриманий товар і на момент розгляду справи позивач вказує на наявність заборгованості відповідача в сумі 1 465 763,02 грн.

Отже, позовні вимоги в частині стягнення 1 465 763,02 грн. основного боргу є правомірними та обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до статті 546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі (ст. 547 ЦК України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (статті 549 ЦК України).

У п. 6.2 договору сторони погодили, що у випадку якщо заборгованість з оплати молока (п.5..4 цього Договору) становить 10 (десять) календарних днів і більше, покупець зобовязаний сплатити постачальнику штраф у розмірі 1 (одного) % від суми боргу.

На підставі вищевикладеного позивачем заявлено до стягнення з відповідача штраф у розмірі 25 828,81грн., нарахований на загальну суму поставки 2 582 880,68 грн., оскільки відповідач не здійснив своєчасної оплати товару відповідно до умов договору (п. 5.4,)

Здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку в частині позовних вимог щодо стягнення з відповідача штрафу у розмірі 25 828,81 грн., суд дійшов висновку, що дана вимога є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд зауважує, що передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу враховуючи індекс інфляції та відсотків річних є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

Після проведення перевірки наданого позивачем розрахунку позовних вимог в частині стягнення з відповідача 3% річних в сумі 4 239,77 грн., суд приходить до висновку, що вимоги позивача відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України є правомірними, а тому підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі статтею 33 цього ж Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В силу вказаної норми предметом доказування є обставини, які свідчать про дійсні права та обов'язки сторін у справі та складаються з фактів, якими позивач обґрунтовує підстави позову, та фактів, якими відповідач обґрунтовує заперечення проти позову.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст.34 ГПК України).

Частиною 1 статті 43 ГПК України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, а згідно ч. 2 цієї ж статті ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно положень статті 4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Враховуючи наведене суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення 1 465 763,02 грн. основного боргу, 25 828,81 грн. пені, 4 239,77 грн. 3 % річних є правомірними та обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі.

Заперечення відповідача, викладені у відзиві на позов від 10.03.2016р., не спростовують обґрунтованості позовних вимог.

Суд зазначає наступне. Так, п. 2.3 договору дійсно передбачено, що постачальник зобов'язаний надати покупцю наступні супровідні документи: товарно-транспортну накладну Ф1-ТН, спеціалізовану товарну накладну № 1 - ТН (МС), із заповненням у них усіх реквізитів щодо кількості та якості молока, видаткову накладну, податкову накладну, ветеринарне свідоцтво (Ф-2).

Відповідно до статті 666 ЦК України якщо продавець не передає покупцеві приналежності товару та документи, що стосуються товару та підлягають переданню разом з товаром відповідно до договору купівлі-продажу або актів цивільного законодавства, покупець має право встановити розумний строк для їх передання; якщо приналежності товару або документи, що стосуються товару, не передані продавцем у встановлений строк, покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу та повернути товар продавцеві.

Однак, відповідач не надав суду доказів звернення до позивача з відповідними письмовими претензіями щодо відсутності документів які зазначені в п. 2.3. Договору, та встановлення строку для їх повернення, або доказів звернення до позивача з листами щодо повернення отриманого ним товару.

Крім того, суд звертає увагу, що договором поставки та діючим законодавством не передбачена відмова від оплати товару з підстав надання документів не в повному обсязі.

Разом з цим, порядок розрахунків за договором чітко передбачений п. 5.4. Договору, згідно якого покупець проводить оплату за придбане молоко у безготівковому порядку шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника протягом 10 (десяти) банківських днів з моменту переходу права власності на молоко.

До того ж, як зазначено Вищим господарським судом України в інформаційному листі від 17.07.2012 р. за №01-06/928/2012 "Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді окремих норм матеріального права", підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і яка відповідає вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар. Строк виконання відповідного грошового зобов'язання визначається за правилами, встановленими частиною першою статті 692 ЦК України

Оскільки факт поставки та отримання відповідачем товару за договором є доведеним та підтвердженим належними доказами - видатковими накладними, приймальними квитанція та довіреностями на отримання товару, тому у відповідача у відповідності з вимогами чинного законодавства виникло зобов'язання по оплаті отриманого товару на умовах договору.

Окрім викладеного, суд приймає до уваги факт часткової оплати, здійсненої відповідачем, що свідчить про визнання останнім зобов'язання з оплати товару та настання строку виконання даного зобов'язання.

При вирішення даного спору судом приймається до уваги те, що під належністю доказу розуміється наявність об'єктивного зв'язку між змістом судових доказів і фактами, що є обєктом судового дослідження. Належними слід визнавати докази, які містять відомості про факти, що входять у предмет доказування у справі, та інші факти, що мають значення для правильного вирішення спору. Допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні підтверджуватися певними засобами доказування або певні обставини не можуть підтверджуватися певними засобами доказування.

У процесі розгляду справи не виявлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

Судові витрати, понесені позивачем, відповідно до вимог статті 49 ГПК України покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

1. В задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі відмовити.

2. Позовні вимоги задовольнити повністю.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Гадячсир" (вул. Будька, 47, м. Гадяч, Гадяцький район, Полтавська область, 37300, ідентифікаційний код 33460268) на користь Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Мрія" (с. Плішивець, Гадяцький район, Полтавська область, 37323, ідентифікаційний код 05287839) 1 465 763,02 грн. основного боргу, 25 828,81 грн. штрафу та 4 239,77 грн. 3 % річних.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

4. Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного господарського суду через господарський суд Полтавської області на протязі 10 днів.

Повне рішення складено 16.03.2016 року.

Суддя Кульбако М.М.