ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2016 року Справа № 915/1255/15

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Дроботової Т.Б. - головуючого
Алєєвої І.В. Рогач Л.І.
за участю представників:
позивачане з'явилися (про час і місце судового засідання повідомлено належно)
відповідачівСорокопуд І.В. - довіреність від 29.12.2015 року
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Миколаївської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України"
на постановувід 01.12.2015 р. Одеського апеляційного господарського суду
у справі№ 915/1255/15 господарського суду Миколаївської області
за позовомДержавного підприємства "Миколаївський морський торговельний порт"
до Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Миколаївської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України"
простягнення 331 834,74 грн.

В С Т А Н О В И В :

У липні 2015 року ДП "Миколаївський морський торговельний порт" звернулося до господарського суду Миколаївської області з позовом до ДП "Адміністрація морських портів України" в особі Миколаївської філії ДП "Адміністрація морських портів України" про стягнення 331 834,74 грн., з яких 301 607,67 грн. основної заборгованості за зберігання майна за договорами № 22-Р/44-В-МИФ-14, № 23-Р/46-В-МИФ-14, № 24-Р/45-В-МИФ-14 від 27.03.2014 року, 27 872,46 грн. інфляційних втрат, 2 354,61 грн. 3% річних, на підставі статей 526, 530, 625, 946 Цивільного кодексу України у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе договірних зобов'язань.

У відзиві на позовну заяву відповідач просив у задоволенні позову відмовити повністю посилаючись на те, що виставлені позивачем рахунки та направлені акти виконаних робіт за період з 01.01.2015 року по 30.04.2015 року не можуть бути сплачені відповідачем, оскільки вони оформлені на підставі договорів, які закінчили свою дію 31.12.2014 року і тому не можуть розповсюджуватись на відносини, які склалися між сторонами після закінчення їх дії.

На думку відповідача, у останнього відсутні належним чином оформлені акти виконаних робіт на послуги зберігання майна в період з 01.01.2015 року по 30.04.2015 року, зобов'язання за яким виникли на підставі частини 3 статті 946 Цивільного кодексу України.

Рішенням господарського суду Миколаївської області від 29.09.2015 (суддя С.М.Коваль) позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з Державного підприємства Адміністрація морських портів України в особі Миколаївської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України на користь Державного підприємства Миколаївський морський торгівельний порт основний борг у розмірі 301607 грн. 67 коп., 3 проценти річних у розмірі 2354 грн. 61 коп., 27834 грн. 61 коп. збитків від інфляції, та витрати по сплаті судового збору у розмірі 6635 грн. 93 коп.

В іншій частині позову відмовлено.

Мотивуючи рішення суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість та доведеність заявлених позивачем вимог з посиланнями на приписи статті 946 Цивільного кодексу України та пункту 2.2.6 договорів № 22-Р/44-В-МИФ-14, № 23-Р/46-В-МИФ-14, № 24-Р/45-В-МИФ-14 від 27.03.2014 року.

За апеляційною скаргою Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Миколаївської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" Одеського апеляційний господарський суд (судді: А.І. Ярош, В.М. Головей, В.А. Лисенко) переглянувши рішення господарського суду Миколаївської області 29.09.2015 р. в апеляційному порядку, постановою від 01.12.2015 р. залишив його без змін з тих же підстав.

Державне підприємство "Адміністрація морських портів України" в особі Миколаївської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" подало до Вищого господарського суду України касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення господарського суду Миколаївської області від 29.09.2015 року та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 01.12.2015 року та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Заявник зазначає, що договори закінчили свою дію 31.12.14 року, отже господарські зобов'язання зі зберігання майна що виникли після цієї дати, виникли не на підставі договорів, а тому його умови не можуть застосовуватись до спірних правовідносин.

Заявник касаційної скарги зазначає, що вимоги на підставі статті 946 Цивільного кодексу України щодо оплати послуг зі зберігання після закінчення строку дії договорів не заявлялась, а тому обов'язок оплатити не виник.

У відзиві на касаційну скаргу ДП "Миколаївський морський торговельний порт" просить залишити рішення господарського суду Миколаївської області від 29.09.2015 року та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 01.12.2015 року без змін, а касаційну скаргу без задоволення посилаючись на те, що при укладені договорів сторони узгодили, що у разі, якщо поклажодавець після закінчення строку дії цього договору не забрав майно, він зобов'язаний внести плату за весь фактичний час його зберігання, тобто за взаємною згодою сторони визначили зобов'язання відповідача оплачувати фактичне надання послуг навіть після закінчення строку дії договорів.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення присутнього у судовому засіданні представника відповідача, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами першої та апеляційної інстанції, 27.03.2014 між Державним підприємством "Миколаївський морський торговельний порт" (зберігач) та Державним підприємством "Адміністрація морських портів України" в особі начальника Миколаївської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (поклажодавець) було укладено договори № 22-Р/44-В-МИФ-14, № 23-Р/46-В-МИФ-14, № 24-Р/45-В-МИФ-14 зберігання майна (далі - договори), у відповідності до умов яких зберігач зобов'язувався надати поклажодавцю послуги щодо складування та зберігання (зберігання майна) в порядку та на умовах, визначених цими договорами. Поклажодавець передає, а зберігач приймає на зберігання протягом строку дії цих договорів майно, що наведено у переліку майна (додатки № 1, № 2), які є невід'ємними частинами цих договорів.

Пунктом 2.1.1 та п.2.2.1 договорів сторони передбачили, що зберігач зобов'язаний прийняти майно на зберігання, а поклажодавець передати зберігачеві майно на підставі акта прийому-передачі.

У відповідності до пункту 2.1.5, зберігач зобов'язаний до 10 числа кожного місяця наступного за звітним оформлювати акти наданих послуг та виставляти рахунки поклажодавцю на оплату послуг.

Згідно з пунктом 2.2.6 поклажодавець зобов'язувався внести плату за весь фактичний час його зберігання якщо останній після закінчення строку дії цього договору не забрав майно.

Пунктом 8.1 договорів визначено, що договори набирають чинності з моменту підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками сторін та діють по 31.12.2014 включно.

Крім того, судами під час розгляду справи було встановлено, що позивачем договірні зобов'язання були виконані у повному обсязі, визначений у договорах перелік майна було прийнято на зберігання, яке знаходиться за адресою: м.Миколаїв, вул. Заводська,23/14, в приміщенні, інв..№ 395, що підтверджується актами виконаних робіт від 28.02.2015 № 02748234, №02758234, №02768234, від 31.03.2015 № 05368234, № 05378234, № 05388234, від 30.04.2015 № 07308234, №07318234, №07328234, № 07328234.

На виконання договорів позивачем були виставлені рахунки відповідачу: від 28.02.2015 № 02748234 на суму 70 477,03 грн., № 02758234 від 61 975,32 грн., № 02768234 на суму 18 169,20 грн., які отримані представником адміністрації 05.03.2015 року, що підтверджується підписом в журналі реєстрації рахунків ДП «ММТП» за 2015 рік (а.с.90-91).

Рахунки від 31.03.2015 № 05368234 на суму 9084,60 грн., № 05378234 на суму 31261,08 грн., № 05388234 на суму 35238,52 грн. які направлені позивачем разом з листом від 07.04.2015 ДП "ММТП" № 40/344 та отримані представником відповідача 08.04.15 року згідно відмітки на листі.

Рахунки від 30.04.2015 р. № 07308234 на суму 35 238,52 грн., № 07318234 на суму 31 078,80 грн., № 07328234 на суму 9084,60 грн., які направлені відповідачу разом з листом від 08.05.2015 № 40/503 та отримані 08.05.15 року згідно відмітки на листі.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами першої та апеляційної інстанції, 17.04.2015 адміністрація Миколаївського морського порту листом № 18-06/1201 повідомила ДП "ММТП" про намір повернення майна зі зберігання за договорами від 27.03.2014 № 22-Р/44-В-МИФ-14, № 23-Р/46-В-МИФ-14, № 24-Р/45-В-МИФ-14 та оформленням сторонами актів приймання-передачі 30.04.2015.

За актами прийому-передачі майна від 30.04.2015 року, майно, що було предметом договорів від 27.03.2014 № 22-Р/44-В-МИФ-14, № 23-Р/46-В-МИФ-14, № 24-Р/45-В-МИФ-14 було повернуто Миколаївській філії ДП "Адміністрація морських портів України".

Проте, відповідач не виконав свої зобов'язання за договорами зберігання майна № 22-Р/44-В-МИФ-14, № 23-Р/46-В-МИФ-14, № 24-Р/45-В-МИФ-14 від 27.03.2014 року, оплату за зберігання позивачем майна за період з 01.01.2015 року по 15.04.2015 року не здійснив, у зв'язку із чим у відповідача утворилась заборгованість у розмірі 301607,67 грн.

08.05.2015 ДП "ММТП" було направлено претензію № 09/505, № 09/506 на адресу Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" та Миколаївської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України".

Листом від 10.06.2015 № 18-09/1900 відповідач визнав факт зберігання майна поза межами договірних відносин.

11.06.2015 ДП "ММТП" листом № 09/643 повідомив адміністрацію Миколаївського морського порту про необхідність сплати боргу, яка залишилась без реагування та заборгованість не сплачена.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом спору у даній справі є вимога Державного підприємства "Миколаївський морський торговельний порт" про стягнення Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Миколаївської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" 331 834,74 грн., з яких 301 607,67 грн. основної заборгованості за зберігання майна за договорами № 22-Р/44-В-МИФ-14, № 23-Р/46-В-МИФ-14, № 24-Р/45-В-МИФ-14 від 27.03.2014 року, 27 872,46 грн. інфляційних втрат, 2 354,61 грн. 3% річних, на підставі статей 526, 530, 625, 946 Цивільного кодексу України у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе договірних зобов'язань за період з 01.01.2015 року по 15.04.2015 року.

За приписами частин 1 та 2 статті 509 Цивільного кодекску України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За приписами статей 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Пунктом 1 статті 936 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем).

Частинами 1, 3 статті 946 Цивільного кодексу України передбачено, що плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання.

Якщо поклажодавець після закінчення строку договору зберігання не забрав річ, він зобов'язаний внести плату за весь фактичний час її зберігання.

За приписами статті 599 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином. Належним є виконання зобов'язання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання.

За загальним правилом зобов'язання припиняється на підставах, встановлених договором або законом.

Системний аналіз зазначених норм приводить до висновку, що закон не передбачає такої підстави для припинення зобов'язання, що лишилось невиконаним, як закінчення строку дії договору.

Отже, саме по собі закінчення строку дії двостороннього правочину, виконання якого здійснено тільки однією стороною, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін цього правочину та не звільняє другу сторону такого правочину від відповідальності за невиконання нею свого обов'язку.

Як вже було зазначено вище між сторонами були укладені договори зберігання, які станом на 31.12.14 року закінчили строк своєї дії, однак майно не було повернуто зберігачем поклажодавцеві до закінчення строку дії договорів, а було повернуто лише 30.04.2015 року.

Пунктом 2.2.6 укладених між позивачем та відповідачем договорів передбачено, що якщо поклажодавець після закінчення строку дії цього договору не забрав майно, він зобов'язаний внести плату за весь фактичний час його зберігання.

Таким чином, при укладенні договорів сторони узгодили, що у разі, якщо поклажодавець після закінчення строку дії цього договору не забрав майно, він зобов'язаний внести плату за весь фактичний час його зберігання, тобто за взаємною згодою сторони визначили зобов'язання відповідача оплачувати фактичне надання послуг навіть після закінчення строку дії договорів.

Враховуючи викладене, з урахуванням обставин, встановлених судами під час розгляду справи, положення статті 946 Цивільного кодексу України та умови пункту 2.2.6 договорів, колегія суддів вважає правомірним висновок судів першої та апеляційної інстанції про наявність підстав для сплати відповідачем вартості послуг зберігання майна за весь фактичний час його зберігання, тобто до 30.04.2015 року.

Судова колегія не приймає до уваги доводи, викладені у касаційній скарзі, оскільки вони є не переконливими та такими, що спростовуються встановленими у справі обставинами

Відповідно до статті 1117 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази. У касаційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Беручи до уваги викладене, судова колегія вважає рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, підстав для їх зміни чи скасування не вбачається, а викладені у касаційній скарзі доводи скаржника, судова колегія вважає непереконливими та такими, що зводяться до непогодження скаржника із судовими рішеннями в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення пені.

Керуючись пунктом 1 статті 1119, статтями 1115, 11110, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,-

П О С Т А Н О В И В :

Постанову Одеського апеляційного господарського суду від 01.12.2015 р. у справі № 915/1255/15 та рішення господарського суду Миколаївської області від 29.09.2015 року залишити без змін, а касаційну скаргу без задоволення.

Головуючий суддя Т. Дроботова

Судді: І. Алєєва

Л. Рогач