РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.03.2016Справа №906/4/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ПМПлюс"
до Державного підприємства Міністерства внутрішніх справ України "Розвиток"
про стягнення 7 454, 23 грн.
Суддя Підченко Ю.О.
Представники сторін:
від позивача:Баулін А.О. - представник за довіреністю;
від відповідача:не з'явився.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ПМПлюс" звернулося до Господарського суду Житомирської області з позовом до Державного підприємства Міністерства внутрішніх справ України "Розвиток" про стягнення суми основного боргу у розмірі 7 350, 91 грн., 3% річних за користування чужими грошовими коштами в розмірі 53, 77 грн., витрат від інфляційних процесів у розмірі 49, 55 грн. (всього 7 454, 23 грн.).

Ухвалою Господарського суду Житомирської області від 05.01.2016 року матеріали позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "ПМПлюс" направлено за територіальною підсудністю до Господарського суду міста Києва..

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.01.2016 р. порушено провадження у справі № 906/4/16. Розгляд справи призначено на 12.02.2016 р.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем не сплачено за поставлений товар по накладній № 050606 від 05.06.2014 року, унаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 7 350, 91 грн.

Представники позивача та відповідача в судове засідання 12.02.2016 року не з'явилися, проте, позивач надав клопотання про відкладення розгляду справи та про продовження строку розгляду спору додатково на 15 днів відповідно до ст. 69 ГПК України.

Вимоги ухвали від 12.01.2016 р. сторони не виконали, звірку розрахунків не провели, що перешкоджає повному, всебічному та об'єктивному розгляду справи.

З метою усунення порушення рівності та змагальності учасників судового процесу, суд задовольнив клопотання про продовження розгляду спору додатково на 15 днів та відклав розгляд справи на 18.03.2016 року.

Представник позивача безпосередньо у судовому засіданні подав документи з метою долучення до матеріалів справи, крім того усно та письмово повідомив суд, що відповідачем на рахунок позивача було перераховано суму боргу, яка складає 7 350, 91 грн. (копії виписок по рахунку наявні у матеріалах справи), а отже предмет спору по сумі основного боргу на час судового засідання, як зазначає позивач, відсутній.

Представник відповідача відзив на позов не надав, явку уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив, про час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином.

У відповідності з положеннями п. 3.9.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011 № 18 особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої ст. 64 та ст. 87 ГПК України.

З огляду на те, що ухвали суду було надіслано судом за адресою відповідача, зазначеною в позовній заяві, а також на адресу відповідача, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, відповідач вважається повідомленим про час та місце розгляду справи (ст.64 ГПК України).

Також, в матеріалах справи міститься рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення, що свідчить про отримання відповідачем копій ухвал суду від 12.01.2016 року та 12.02.2016 року, у зв'язку з чим, відповідач був повідомлений про розгляд справи судом.

Судом зроблено висновок, що наданих доказів достатньо для вирішення спору по суті.

У судовому засіданні 18.03.2016 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У судових засіданнях складались протоколи згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

05.06.2014 року Товариством з обмеженою відповідальністю "ПМПлюс", як постачальником, у власність ДП МВС України "Розвиток" було передано товарно-матеріальні цінності в асортименті, кількості, відповідно до накладної № 050606 на суму 7 350, 91 грн. (копія накладної міститься у матеріалах справи).

Позивачем на адресу підприємства відповідача було надіслано претензію № 75/15 від 04.09.2015 року, відповідно до якої, ТОВ "ПМПлюс" вимагає протягом семи календарних днів, з дати отримання вимоги, сплатити вартість поставленого товару.

На думку позивача, ним було здійснено поставку товару за накладною № 050606 належним чином, оскільки зі сторони відповідача жодних актів про порушення відвантаження товару, його кількості, асортименту, якості, комплектності, тари та (або) упаковки товару, або актів чи повідомлень про невідповідність супроводжувальних документів, що посвідчують якість та комплектність поставленої продукції не надходило.

Натомість відповідачем не здійснено оплату за поставлений товар, що призвело до порушення умов поставки, встановлених законодавством, та до виникнення заборгованості перед ТОВ "ПМПлюс" у розмірі 7 350, 91 грн.

Представник позивача пояснив, що договір купівлі-продажу у формі єдиного документу не складався.

Частинами 1, 2 ст. 180 Господарського кодексу України визначено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Відповідно до п. 1 ст. 181 Господарського кодексу України допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Згідно із ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Таким чином, між сторонами укладено договір купівлі - продажу, а відтак виникли відносини, які підпадають під правове регулювання Глави 54 Цивільного кодексу України - купівля - продаж.

Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач поставив товар на загальну суму 7 350, 91 грн., що підтверджується № 050606 від 05.06.2014 року. Відповідачем вартість поставленого товару оплачено не було.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

В судовому засіданні 18.03.2016 року представником позивача було надано докази погашення відповідачем суми основної заборгованості у розмірі 7 350, 91 грн. - виписки по рахунку № 016 від 26.01.2016 року, № 017 від 27.01.2016 року та № 018 від 28.01.2016 року.

Відповідно до п. 1-1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Таким чином, провадження у справі в частині стягнення основного боргу у розмірі 7 350, 91 грн. підлягає припиненню згідно п. 1-1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, оскільки погашення боргу здійснено після звернення позивача до суду.

Крім того, позивачем було заявлено вимогу про стягнення з відповідача інфляційних втрат у розмірі 49, 55 грн. та 3% річних у розмірі 53, 77 грн.

Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Згідно з частиною 2 статті 9 названого Кодексу законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання. Відповідні особливості щодо наслідків порушення грошових зобов'язань у зазначеній сфері визначено статтями 229-232, 234, 343 Господарського кодексу України та нормами Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань".

З урахуванням приписів ст. 549, ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи вищевикладене та у зв'язку з простроченням відповідачем виконання зобов'язання щодо оплати за поставлений товар у строк, позивачем нараховано до стягнення:

- 3% річних у розмірі 53, 77 грн. за період з 03.10.2015 року по 30.12.2015 року;

- втрати від інфляції у розмірі 49, 55 грн. за період з 03.10.2015 року по 30.12.2015 року.

Згідно п. 1.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.13 р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" (далі - Постанова №14) з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з'ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов'язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов'язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

За результатами здійсненої за допомогою системи "ЛІГА" перевірки нарахування позивачем заявлених до стягнення інфляційних втрат, судом встановлено, що розмір інфляційних втрат, перерахований судом у відповідності до приписів чинного законодавства в межах визначеного позивачем періоду становить 101, 35 грн.

Проте зважаючи на той факт, що позивачем заявлено до стягнення інфляційні втрати у розмірі 49, 55 грн., виходячи з того, що збільшення розміру позовних вимог є правом позивача, передбаченим ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, яким позивач не скористався, суд не вправі самостійно збільшувати розмір позовних вимог, а тому позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат підлягають задоволенню в сумі, нарахованій позивачем, а саме 49, 55 грн.

За результатами перевірки заявлених позивачем до стягнення процентів річних судом встановлено, що нарахований позивачем розмір процентів річних, перерахований судом у відповідності до приписів чинного законодавства в межах визначеного позивачем періоду відповідає вимогам зазначених вище норм цивільного законодавства та є арифметично вірним, тому вимоги позивача про стягнення 53, 77 грн. процентів річних підлягають задоволенню.

Стаття 33 ГПК України зобов'язує сторін довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до вимог статті 34 ГПК України визначає, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Втім ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили і оцінюються судом в розумінні вимог статті 43 ГПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на відповідача.

Згідно пункту 5.1. Пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 21 лютого 2013 року "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України", статтею 7 Закону України "Про судовий збір" передбачено підстави повернення судового збору, перелік яких є вичерпним. У їх числі не зазначено такої підстави, як припинення провадження у справі (стаття 80 ГПК). Водночас закриття провадження у справі, про яке йдеться у пункті 5 частини першої цієї статті Закону, є поняттям цивільного і адміністративного судочинства, передбаченим відповідно статтею 205 Цивільного процесуального кодексу України і статтею 157 Кодексу адміністративного судочинства України, які господарським судам у здійсненні судочинства не застосовуються.

Таким чином, припинення провадження у справі з підстав, передбачених статтею 80 ГПК, не тягне за собою наслідків у вигляді повернення сплаченої суми судового збору.

Відповідно до ч. 2 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору.

У пункті 4.7 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" №7 від 21.02.2013 р. зазначено, що ч. 2 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що в разі коли спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору. Зазначена норма виступає процесуальною санкцією, яка застосовується господарським судом незалежно від того, чи заявлялося відповідне клопотання заінтересованою стороною.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. ст.ст. 33, 34, 49, п. 1-1 ч. 1 ст. 80, ст.ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Припинити провадження у справі щодо стягнення з Державного підприємства Міністерства внутрішніх справ України "Розвиток" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ПМПлюс" суми основного боргу в розмірі 7 350, 91 грн.

2. Стягнути з Державного підприємства Міністерства внутрішніх справ України "Розвиток" (01103, м. Київ, вул. Залізничне шосе, 9; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ПМПлюс" (04119, м. Київ, вул. Дорогожицька, 1; ) інфляційні втрати у розмірі 49, 55 грн., 3% річних у розмірі 53, 77 грн. та судовий збір у розмірі 1 218, 00 грн. Видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено 21.03.2016 р.

Суддя Ю.О.Підченко