ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" березня 2016 р. Справа № 907/1079/15

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії

головуючого-судді Бойко С. М.,

суддів Бонк Т. Б.,

ОСОБА_1,

при секретарі судового засідання: Фіна Н.,

за участю представників:

від прокуратури: ОСОБА_2 (посвідчення №020325 від 06.09.2013);

від відповідача-1: ОСОБА_3;

від відповідача-2: ОСОБА_3;

від відповідача-3: ОСОБА_4 (свідоцтво № 303 від 27.10.2005);

розглянув апеляційну скаргу заступника прокурора Закарпатської області

на рішення господарського суду Закарпатської області від 16.12.2015 (суддя Русняк В.С.)

у справі № 907/1079/15

за позовом прокурора міста Ужгород, м. Ужгород

до відповідача-1 Ужгородської міської ради, м. Ужгород

до відповідача-2 Департаменту міського господарства Ужгородської міської ради, м. Ужгород

до відповідача-3 ТОВ "Ужгород-маркет", м. Луцьк

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача головного управління Держгеокадастру в Закарпатській області, м. Ужгород

про визнання частково недійсними рішень Ужгородської міської ради,

визнання недійсним договору оренди землі та повернення земельної ділянки,

ВСТАНОВИВ:

рішенням господарського суду Закарпатської області від 16.12.2015 у справі №907/1079/15 у задоволенні позову прокурора міста Ужгород до Ужгородської міської ради, Департаменту міського господарства Ужгородської міської ради та товариства з обмеженою відповідальністю "Ужгород-маркет" про визнання частково недійсними рішень Ужгородської міської ради та визнання недійсним договору оренди землі та повернення земельної ділянки відмовлено повністю.

Рішення мотивоване тим, що матеріалами справи хоча й підтверджується, що земельна ділянка передана в оренду незаконно, однак прокурор звернувся до суду після спливу строку позовної давності оскільки, відповідачем-1 та відповідачем-2 були надані докази про обізнаність прокуратури м. Ужгород про оскаржувані рішення ще в 2007-2008 роках, то початок перебігу позовної давності щодо оскарження п. 1 рішення 4 сесії 5 скликання Ужгородської міської ради від 26.01.2007 року №222 починається з 26.03.2007 року, а щодо рішення від 23.11.2007 року №531 починається з 24.03.2008 року. Прокурор звернувся з позовом тільки 05.10.2015 року.

В апеляційній скарзі скаржник (прокурора міста Ужгород) просить скасувати рішення господарського суду Закарпатської області від 16.12.2015 у справі № 907/1079/15 та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Скаржник зазначає, що в супровідних листах відсутній перелік рішень з датами їх прийняття, номерами та назвами, які надсилалися до прокуратури міста Ужгород, а тому ці супровідні листи не підтверджують факт надіслання до прокуратури саме оскаржуваних у даній справі рішень міської ради. Окрім того, скаржник зазначає, що зі змісту самих рішень не вбачається чи допущені порушення вимог законодавства при їх прийнятті, тому порушення земельного законодавства могли бути виявлені після проведення перевірки.

У судовому засіданні прокурор, представник відповідача 1 та відповідача 2 просив скасувати рішення господарського суду Закарпатської області від 16.12.2015 у справі № 907/1079/15 та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Представник відповідача 3 в судовому засіданні заперечив доводи апеляційної скарги і просив рішення господарського суду Закарпатської області від 16.12.2015 у справі № 907/1079/15 залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Розглянувши наявні у справі матеріали, давши належну оцінку доводам апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін у судових засіданнях, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення господарського суду Закарпатської області від 16.12.2015 у справі № 907/1079/15 залишенню без змін, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що рішенням 4 сесії 5 скликання Ужгородської міської ради №222 від 26.01.2007 «Про погодження місця розташування та будівництва зони відпочинку та озеленення по вул. Заньковецької ТОВ «Ужгород-маркет» (а.с. 32) було затверджено матеріали попереднього погодження місця розташування земельної ділянки площею 6,0 га для будівництва та розташування зони відпочинку та озеленення по вул. Заньковецької (район ЗОШ № 12-ЗОШ № 15) та надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки.

На підставі вказаного рішення ТОВ "Ланд Ком" розроблено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 6,0 га ТОВ "Ужгород-маркет" для будівництва зони відпочинку та озеленення в місті Ужгороді по вул. Заньковецької ( в районі ЗОШ №12-ЗОШ №15).

Відповідно до рішення Ужгородської міської ради № 531 від 23.11.2007 (а.с. 33) ТОВ «Ужгород-Маркет» затверджено проект відведення та надано в оренду строком на 10 років земельну ділянку площею 6,0 га для будівництва зони відпочинку та торгово-розважального центру по вул. Заньковецької (район ЗОШ № 12-ЗОШ № 15).

На виконання вищезазначеного рішення між Управлінням майном міста Ужгородської міської ради та ТОВ «Ужгород-маркет» укладено договір оренди земельної ділянки від 05.12.2007 (а.с. 23-28). Загальна площа орендованої земельної ділянки становить 60 000 кв. м., що знаходиться в місті Ужгороді по вул. Заньковецької ( в районі ЗОШ №12-ЗОШ №15). Договір зареєстрований Закарпатською регіональною філією ДП "Центр державного земельного кадастру при Держкомземі України" про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 18.12.2007 за №-187.

В додатковій угоді від 06.05.2015 про внесення змін та доповнень до договору оренди землі від 05.12.2007 (а.с. 29-30) та додатку № 1 «Розрахунок розміру орендної плати за земельну ділянку по вул. Заньковецької (район ЗОШ № 12-ЗОШ № 15)» (а.с. 31) зазначено, що категорія земель землі комерційного використання; площа 60 000 м. кв.; нормативна грошова оцінка земельної ділянки станом на 26.02.2015 74 124 000,00 грн.; розмір орендної плати 185 310,00 грн./міс. Розмір грошової оцінки земельної ділянки 74 124 000,00 грн. також підтверджується витягом з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки (а.с. 34).

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Приписами статті 13 Конституції України визначено, що землі є об'єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Згідно приписів ст. 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього кодексу тощо.

Частиною 1 ст. 122 Земельного кодексу України встановлено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Як встановлено ч. 1, 2 ст. 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

Таким чином, внаслідок укладення договору оренди земельної ділянки від 05.12.2007 (а.с. 23-28) між Управлінням майном міста Ужгородської міської ради та ТОВ «Ужгород-маркет» виникли відносини, пов'язані з орендою землі, які в силу ст. 2 Закону України «Про оренду землі» регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Предметом позову є: 1) вимога про визнання частково недійсними рішень Ужгородської міської ради; 2) вимога про визнання недійсним договору оренди землі; 3) вимога про повернення земельної ділянки.

Підставою позову стало порушення вимог земельного законодавства при прийнятті рішення Ужгородської міської ради від 26.01.2007 №222 «Про погодження місця розташування та будівництва зони відпочинку та озеленення по вул. Заньковецької ТОВ "Ужгород-маркет"», яким затверджено матеріали попереднього погодження місця розташування земельної ділянки та надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки. Порушення вимог земельного законодавства полягає в зміні цільового використання земельної ділянки всупереч ч. 1, 2 ст. 20 Земельного кодексу України та ст.ст. 1, 3 Закону України «Про планування та забудову територій».

Статтею 1 Закону України «Про землеустрій» визначено, що цільовим призначенням земельної ділянки є її використання за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою у встановленому законодавством порядку. Цільове використання (використання за цільовим призначенням) земельної ділянки вважається одним із принципів земельно-правового регулювання згідно зі ст.ст. 19, 96 ЗК України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про землеустрій» визначено, що землеустрій - сукупність соціально-економічних та екологічних заходів, спрямованих на регулювання земельних відносин та раціональну організацію території адміністративно-територіальних одиниць, суб'єктів господарювання, що здійснюються під впливом суспільно-виробничих відносин і розвитку продуктивних сил. Також визначено, що документація із землеустрою (землевпорядна документація) - затверджені в установленому порядку текстові та графічні матеріали, якими регулюється використання та охорона земель державної, комунальної та приватної власності, а також матеріали обстеження і розвідування земель, авторського нагляду за виконанням проектів тощо.

Таким чином, висновки суду першої інстанції про те, що викопіювання із генерального плану міста Ужгорода підтверджують віднесення оспорюваної земельної ділянки до земель рекреації є помилковими, так як викопіювання із генерального плану в силу ст. 1 Закону України «Про планування і забудову територій» (був чинний станом на момент прийняття спірного рішення) є містобудівною документацією, яка визначає принципові вирішення розвитку, планування, забудови та іншого використання території населеного пункту, проте не є документацією із землеустрою (землевпорядною документацією).

Відповідно до п. 40 ч. 4 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 січня 2015 № 15 Держгеокадастр відповідно до покладених на нього завдань забезпечує створення, формування і ведення Державного фонду документації із землеустрою.

Як вбачається з листа Управління Держгеокадастру в Ужгородському районі Закарпатської області №9-709-99.5-963/2-16 від 15.03.2016, відповідно до акту обстеження та вибору земельної ділянки, наміченої до відведення для будівництва зони відпочинку та озеленення в м. Ужгород по вул. Занковецької від 21 грудня 2006 року (який є складовою частиною проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ТОВ «Ужгород-маркет» для будівництва зони відпочинку та озеленення в м. Ужгород по вул. Заньковецької, кадастровий номер №210100000:18:001:0044), спірна земельна ділянка належала до несільськогосподарських угідь, а саме: відкриті землі без рослинного покрову або з незначним рослинним покровом і відводилась за рахунок земель, не наданих у власність та користування в межах населеного пункту м. Ужгород. Інформація про віднесення зазначеної земельної ділянки до земель рекреаційного призначення, до моменту надання її в оренду ТОВ «Ужгород-Маркет» для будівництва зони відпочинку і озеленення в м. Ужгород та присвоєння їй кадастрового номеру №210100000:18:001:0044, в управлінні відсутня.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Земельного кодексу України до земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об'єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії.

Згідно ч. 1, 2 ст. 19 Земельного кодексу України (у редакції на момент прийняття спірного рішення) землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: землі сільськогосподарського призначення; землі житлової та громадської забудови; землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; землі оздоровчого призначення; землі рекреаційного призначення; землі історико-культурного призначення; землі лісогосподарського призначення; землі водного фонду; землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення. Земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадян чи юридичних осіб, можуть перебувати у запасі.

Таким чином, висновок місцевого господарського суду про те, що спірна земельна ділянка на момент прийняття рішення Ужгородської міської ради № 531 від 23.11.2007 (а.с. 33) відносилась до земель рекреаційного призначення неправильний, так як ґрунтується на містобудівній документації, яка визначає принципові вирішення розвитку, планування, забудови та іншого використання території населеного пункту, а не на документації із землеустрою (землевпорядній документації).

В п. 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» № 6 від 30.03.2012 розяснено, що під наданням земельної ділянки слід розуміти рішення компетентного органу влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або надання у користування, або передачу права користування земельною ділянкою на підставі цивільно-правових договорів із фізичною чи юридичною особою. Не може вважатися наданням земельної ділянки лише рішення компетентного органу влади про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або для розробки проекту забудови. Під метою надання земельної ділянки слід розуміти вид використання земельної ділянки (стаття 19 ЗК, Класифікація видів цільового призначення земель, затверджена наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 23 липня 2010 року № 548), зазначений у рішенні відповідного компетентного органу державної влади чи місцевого самоврядування про надання земельної ділянки у користування або передачу у власність з урахуванням цільового призначення земельної ділянки.

З висновку головного управління земельних ресурсів у Закарпатській області державної експертизи землевпорядної документації № 1788-07 від 15.11.2007 (а.с. 43-44) вбачається, що обєктом експертизи (спірна земельна ділянка) є земельна ділянка, яка вводиться в оренду для будівництва зони відпочинку та озеленення за рахунок земель запасу міської ради для комерційного використання (будівництво зони відпочинку та озеленення).

Отже, спірна земельна ділянка на момент прийняття рішення Ужгородської міської ради № 531 від 23.11.2007 (а.с. 33) належала до земель запасу.

Відповідно до ч. 3 ст. 123 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок громадянам і юридичним особам із зміною їх цільового призначення та із земель запасу під забудову здійснюється за проектами відведення в порядку, встановленому статтями 118, 123 цього Кодексу.

З аналізу матеріалів проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ТОВ "Ужгород-маркет" для будівництва зони відпочинку та озеленення в місті Ужгороді по вулиці Заньковецької (кадастровий номер :18:001:0044), який затверджено рішенням 4 сесії Ужгородської міської ради 5 скликання від 23.11.2007 року за № 531 "Про надання, відмову у наданні та приватизацію земельних ділянок", апеляційний господарський суд, встановив, що земельна ділянка була відведена без зміни цільового призначення для комерційного використання будівництва зони відпочинку та озеленення.

Відповідно до ч.1 ст. 20 Земельного кодексу України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів держаної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання, відповідно до статті 21 ЗК України, недійсними рішень про надання земель, угод щодо земельних ділянок, відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною, тощо. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 21.05.2014 у справі № 6-16цс14 та від 14.05.2014 у справі № 6-35цс14.

Статтею 21 Цивільного кодексу України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

У постанові Верховного Суду України від 04.06.2013 у справі 21-64а13 вказується, що системний аналіз положень законів України дає підстави вважати, що за органами місцевого врядування законодавець закріпив право на зміну та скасування власних рішень. Таке право випливає із конституційного повноваження органів місцевого самоврядування самостійно вирішувати питання місцевого значення шляхом прийняття рішень, що є обовязковими до виконання на відповідній території, оскільки вони є субєктами правотворчості, яка передбачає право формування приписів, їх зміну чи скасування.

У той же час у статті 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

Цей принцип знайшов своє відображення у статті 74 Закону «Про місцеве самоврядування в Україні», згідно з якою органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами.

Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, повязані з реалізацією певних субєктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і субєкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення.

Ненормативні правові акти місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вони вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, а тому не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

Конституційний Суд України в пункті 5 мотивувальної частини Рішення від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого субєкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання. У звязку з прийняттям цих рішень виникають правовідносини, повязані з реалізацією певних субєктивних прав та охоронюваних законом інтересів, у тому числі отримання державного акта на право власності на земельну ділянку, укладення договору оренди землі.

У даній справі, що розглядається, апеляційним господарським судом встановлено, що Ужгородська міська рада рішенням № 222 від 26.01.2007 погоджено місце розташування та будівництво зони відпочинку та озеленення по вул. Заньковецькій, а рішенням № 531 від 23.11.2007 (а.с. 33) надала ТОВ «Ужгород-Маркет» земельну ділянку для будівництва зони відпочинку та торгово-розважального центру по вул. Заньковецької (район ЗОШ № 12-ЗОШ № 15). Оскільки зазначені рішення є ненормативними правовими актами одноразового застосування, які за юридичними наслідками відноситься до актів, що констатують факти надання згоди, є виконаними в силу самого факту їх прийняття, вичерпали свою дію одночасно з їх прийняттям, а тому не можуть бути скасований чи змінений.

Що стосується вимоги про визнання недійсним договору оренди землі, то апеляційний господарський суд зазначає наступне. Відповідно до пункту 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом. Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Правовою підставою визнання оспорюваного договору оренди недійсним прокурор зазначає порушення вимог земельного законодавства при прийнятті рішення Ужгородської міської ради від 26.01.2007 №222 «Про погодження місця розташування та будівництва зони відпочинку та озеленення по вул. Заньковецької ТОВ "Ужгород-маркет"», яким відбулась зміна цільового використання земельної ділянки всупереч ч. 1, 2 ст. 20 Земельного кодексу України та ст.ст. 1, 3 Закону України «Про планування та забудову територій».

Проте, враховуючи, що рішення Ужгородської міської ради № 222 від 26.01.2007 та рішення № 531 від 23.11.2007 вичерпали свою дію одночасно з їх прийняттям, апеляційний господарський суд прийшов до висновку про необґрунтованість доводів прокурора щодо підстав для визнання спірного договору оренди недійсним, так як спірна земельна ділянка на момент прийняття рішення Ужгородської міської ради № 531 від 23.11.2007 не належала до земель рекреаційного призначення, а також, з прийняттям вказаного рішення не відбулась зміна цільового призначення спірної земельної ділянки.

Що стосується вимоги прокурора про визнання недійсним договору оренди з підстав відсутності в договорі оренди такої істотної умови договору як «умови збереження стану обєкта оренди», то така вимога не знаходить підтвердження в матеріалах справи.

Відповідно до ст. 6 Закону України "Про оренду землі" (в редакції станом на момент укладення договору) передбачено, що орендарі набувають право оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України , цим та іншими законами України і договором оренди землі.

Статтею 13 вказаного Закону визначено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно о умов договору та вимог земельного законодавства.

Згідно ст. 15 Закону, істотними умовами договору оренди землі є : об'єкт оренди, строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру. індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін.

Зокрема, відсутність в укладеному між сторонами договорі оренди земельної ділянки від 05.12.2007 (а.с. 23-28) окремого розділу «умови збереження стану обєкта оренди» не свідчить, що сторони не дійшли згоди щодо вказаної істотної умови. Проаналізувавши умови договору оренди земельної ділянки від 05.12.2007 (а.с. 23-28) апеляційний господарський суд прийшов до висновку, про наявність в п. 27 договору оренди та п. 22 договору оренди (згідно змін, які внесені додатковою угодою про внесення змін та доповнень до договору оренди землі від 05.12.2007 (а.с. 29) умов, що стосується збереження стану обєкта оренди.

Окрім того, в п. 2.6. постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» № 11 від 29.05.2013 розяснено, що сама лише відсутність у договорі тієї чи іншої істотної умови (умов) може свідчити про його неукладення, а не про недійсність (якщо інше прямо не передбачено законом, як-от частиною другою статті 15 Закону України "Про оренду землі"). При цьому позовна вимога про визнання правочину неукладеним не відповідає передбаченим законом способам захисту цивільних прав та охоронюваних законом інтересів, і тому в задоволенні відповідної вимоги має бути відмовлено; в такому разі можуть заявлятися вимоги, передбачені главою 83 ЦК України.

Таким чином, з аналізу вищенаведеного, апеляційний господарський суд прийшов до висновку про наявність всіх істотних умов договору визначених в ст. 15 Закону України «Про оренду землі» (станом на момент укладення договору оренди), а тому відсутні підстави для визнання спірного договору оренди недійсним.

Щодо вимог прокурора про звільнення та повернення земельної ділянки Ужгородській міській раді, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними № 9 від 06.11.2009 реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Таким чином, заявлена вимога не відповідає передбаченим способам порушеного права (ст.16 ЦК України), а тому підлягає відмові в позові саме з цих правових підстав.

Що стосується заяви ТОВ «Ужгород-маркет» про застосування пропуску прокурором строку позовної давності щодо заявлених вимог, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Згідно ст. 256, 257 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю три роки.

У відповідності до положень ч. 3, 4 ст. 267 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

В п. 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» № 10 від 29.05.2013 розяснюється, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Таким чином, апеляційний господарський суд прийшов до висновку про безпідставність застосування судом першої інстанції строку позовної давності у звязку з відсутністю порушення прав або охоронюваних законом інтересів позивача, за захистом останній звернувся до суду.

Таким чином, Львівський апеляційний господарський суд, прийшов до висновку про недоведеність апеляційної скарги заступника прокурора Закарпатської області, а рішення господарського суду Закарпатської області від 16.12.2015 у справі №907/1079/15 підлягає залишенню без змін, проте з інших підстав ніж наведені місцевим господарським судом.

Стаття 32 ГПК України визначає, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

В силу ст. 49 ГПК України сплата судового збору покладається на апелянта.

Керуючись, ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Львівський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ :

1. Рішення господарського суду Закарпатської області від 16.12.2015 у справі №907/1079/15 - залишити без змін.

2. Апеляційну скаргу заступника прокурора Закарпатської області - без задоволення.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно з розділом ХІІ-1 ГПК України.

4. Справу передати до місцевого господарського суду.

Головуючий суддя С.М.Бойко

Суддя Т. Б.Бонк

Суддя Г.Г. Якімець

Повний текст постанови виготовлений 21.03.2016 р.