ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" березня 2016 р.Справа № 916/4861/15
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого Діброви Г.І.

суддів Принцевської Н.М., Лисенко В.А.

при секретарі судового засідання Саломатовій К.А.

за участю представників сторін:

від позивача ОСОБА_1 за довіреністю від 31.12.2015 року №81;

від відповідача ОСОБА_2 за довіреністю від 30.12.2015 року;

розглянувши апеляційну скаргу Приватного підприємства ВАЛЛЄТТА, м.Іллічівськ Одеської області

на рішення господарського суду Одеської області від 04.02.2016 року

по справі №916/4861/15

за позовом Державного підприємства Іллічівський морський торговельний порт, м. Іллічівськ Одеської області

до Приватного підприємства ВАЛЛЄТТА, м. Іллічівськ Одеської області

про стягнення 452 145 грн. 89 коп.

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2015 року Державне підприємство Іллічівський морський торговельний порт, м. Іллічівськ Одеської області звернулось до господарського суду Одеської області з позовною заявою до Приватного підприємства ВАЛЛЄТТА, м. Іллічівськ Одеської області, в якій просило суд стягнути з Приватного підприємства ВАЛЛЄТТА, м. Іллічівськ Одеської області на користь Державного підприємства Іллічівський морський торговельний порт, м. Іллічівськ Одеської області заборгованість у розмірі 452145 грн. 89 коп., з яких сума пені за прострочення оплати 190 300 грн. 77 коп., сума 3% річних 9 502 грн. 21 коп. та індекс інфляції у грошовому виразі 252 342 грн. 91 коп., а також відшкодувати позивачу за рахунок відповідача судовий збір за подання позовної заяви.

Приватне підприємство «ВАЛЛЄТТА», м. Іллічівськ Одеської області зверталось до суду першої інстанції з клопотаннями від 05.01.2016 року та 26.01.2016 року, в яких просило суд зменшити розмір стягнення штрафних санкцій до 119 330 грн. 04 коп., в тому числі 113 659 грн. 87 коп. суму пені за прострочення оплати, 5 670 грн. 17 коп. суму 3 % річних.

Рішенням господарського суду Одеської області від 04.02.2016 року у справі №916/4861/15 (суддя Рога Н.В.) позовну заяву Державного підприємства Іллічівський морський торговельний порт, м. Іллічівськ Одеської області задоволено повністю, стягнуто з Приватного підприємства ВАЛЛЄТТА, м.Іллічівськ Одеської області на користь Державного підприємства Іллічівський морський торговельний порт, м. Іллічівськ Одеської області пеню у розмірі 190 300 грн. 77 коп., 3% річних у сумі 9 502 грн. 21 коп., інфляційні втрати у розмірі 252 342 грн. 91 коп. та витрати по сплаті судового збору у сумі 6 782 грн. 20 коп.

Приватне підприємство «ВАЛЛЄТТА», м. Іллічівськ Одеської області з рішенням суду не погодилось, тому звернулось до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення господарського суду Одеської області від 04.02.2016 року у справі №916/4861/15 повністю і прийняти нове рішення, згідно з яким частково задовольнити позов Державного підприємства Іллічівський морський торговельний порт, м. Іллічівськ Одеської області до Приватного підприємства ВАЛЛЄТТА, м. Іллічівськ Одеської області про стягнення з Приватного підприємства ВАЛЛЄТТА, м. Іллічівськ Одеської області на користь Державного підприємства Іллічівський морський торговельний порт, м. Іллічівськ Одеської області грошових коштів та стягнути пеню у сумі 76 640 грн. 90 коп. та 3 % річних у сумі 3 832 грн. 04 коп., в решті позовних вимог Державного підприємства Іллічівський морський торговельний порт, м.Іллічівськ Одеської області до Приватного підприємства ВАЛЛЄТТА, м.Іллічівськ Одеської області про стягнення з Приватного підприємства ВАЛЛЄТТА, м. Іллічівськ Одеської області на користь Державного підприємства Іллічівський морський торговельний порт, м. Іллічівськ Одеської області 113 659 грн. 87 коп. суми пені за прострочення оплати, 5 670 грн. 17 коп. суми 3 % річних, 252 342 грн. 91 коп. інфляційних втрат, відмовити та розподілити судові витрати відповідно до чинного законодавства.

Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права та неповним зясуванням всіх обставин справи. Зокрема, скаржник посилається на неправомірність розрахунку інфляційних втрат, а також не дослідження клопотань відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій.

Через канцелярію суду 04.03.2016 року представником позивача було подано заперечення на апеляційну скаргу, які судовою колегією долучені до матеріалів справи.

21.03.2016 року відповідачем по справі було подано до суду уточнення до скарги, в яких Приватне підприємство ВАЛЛЄТТА, м. Іллічівськ Одеської області просить суд скасувати рішення господарського суду Одеської області від 04.02.2016 року у справі №916/4861/15 повністю і прийняти нове рішення, згідно з яким у позові Державного підприємства Іллічівський морський торговельний порт, м. Іллічівськ Одеської області до Приватного підприємства ВАЛЛЄТТА, м. Іллічівськ Одеської області про стягнення з Приватного підприємства ВАЛЛЄТТА, м. Іллічівськ Одеської області на користь Державного підприємства Іллічівський морський торговельний порт, м. Іллічівськ Одеської області 113 659 грн. 87 коп. суми пені за прострочення оплати, 5 670 грн. 17 коп. суми 3 % річних, 252 342 грн. 91 коп. інфляційних втрат, відмовити. Уточнення до апеляційної скарги долучені судовою колегією до матеріалів справи.

В судовому засіданні представники сторін підтримали свої доводи та заперечення. Крім того, представником позивача подано заперечення на апеляційну скаргу, які залучені судовою колегією до матеріалів справи з одночасним поверненням судової практики, доданої до заперечень, з огляду на її загальновідомість та посилання позивача на правову позицію судів в аналогічних справах за текстом заперечень.

Колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду вважає за необхідне розглянути апеляційну скаргу, оскільки для зясування фактичних обставин справи достатньо матеріалів, що знаходяться в справі № 916/4861/15 та наданих представниками сторін пояснень.

Апеляційний господарський суд, у відповідності до статті 101 Господарського процесуального кодексу України, на підставі встановлених фактичних обставин повторно розглядає матеріали господарської справи та викладені в скарзі доводи щодо застосування судом при розгляді справи норм матеріального та процесуального права, що мають значення для справи, при цьому суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права України, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі розгляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, колегія суддів встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, між Державним підприємством Іллічівський морський торговельний порт, м. Іллічівськ Одеської області (Порт) та Приватним підприємством «ВАЛЛЕТТА», м. Іллічівськ Одеської області (Вантажовласник) було укладено договір про перевантаження імпортних вантажів навалом від 27.02.2015 року №57/и, відповідно до умов якого Порт вивантажує із суден завезену Вантажовласником, у погоджених з Портом обємах, кількість вантажу, виділяє складську площу для зберігання вантажу Вантажовласника, навантажує у залізничні вагони і/або автотранспорт та документально оформлює імпортну марганцеву руду навалом, а Вантажовласник планує до перевантаження 400 000 тонн вантажу та зобовязується оплатити надані йому Портом послуги в погодженому цим договором порядку.

Відповідно до пунктів 2.3.1 та 2.3.2 договору Вантажовласник вправі делегувати виконання даного договору третім особам повністю або частково за узгодженням з Портом. Експедирування вантажів на території Порту здійснює Порт. Експедирування вантажів до/від воріт Порту здійснює сам Вантажовласник або його експедитор.

Розділом 3 договору визначено порядок розрахунків між сторонами. Зокрема, пунктами 3.1.1 3.1.9 договору визначено вартість послуг, які надаються за договором.

Пунктом 3.2 договору визначено, що послуги, не зазначені у пункті 3.1, надаються Портом на підставі заявок Вантажовласника та сплачуються за вільними тарифами Порту, чинними на день надання цих послуг. У випадках відсутності вільних тарифів, плата за ці послуги здійснюється за фактичними витратами з урахуванням затвердженого по Порту рівня рентабельності.

Заявки Вантажовласника на послуги, надані Портом, і ОСОБА_1 наданих послуг повинні підписуватися уповноваженими представниками Вантажовласника. Підтвердженням повноважень представника є видане Вантажовласником доручення. Порт має право на підставі генерального акту, коносаменту, наряду тощо формувати попередній рахунок на навантажувально-розвантажувальні роботи, зберігання тощо до відвантаження останньої партії вантажу зі складу Порту. Вантажовласник зобовязаний отримати (особисто, факсом, або електронною поштою на електронну адресу Вантажовласника) у Порту попередній рахунок та провести його оплату протягом 5 банківських днів після отримання (пункти 3.3, 3.4 договору).

Згідно з пунктом 3.5 договору Вантажовласник зобовязаний не пізніше 8-го дня після відвантаження суднової партії вантажу з порту направити до Порту уповноваженого представника для отримання екземплярів акту приймання-здачі наданих послуг з рахунком на оплату та повернути порту підписаний та засвідчений власною печаткою належний порту екземпляр акту. Прийом-передача акту для підпису та рахунок на оплату здійснюється сторонами шляхом передачі уповноваженим представникам під особистий підпис у реєстрі предявлених рахунків. У разі невиконання Вантажовласником зазначених зобовязань, акт приймання-здачі наданих послуг вважається прийнятим ним без зауважень і має силу документу, підписаного Вантажовласником. При цьому, у разі неотримання Вантажовласником з його вини акту приймання-здачі наданих послуг, належний йому екземпляр акту та рахунок надсилаються Портом на адресу Вантажовласника рекомендованим листом з повідомленням про вручення та описом вмісту поштового відправлення. Сторони погодили, що акт приймання-здачі всіх наданих за даним договором послуг, підписаний уповноваженими представниками сторін, є документом, що підтверджує факт надання Портом послуг на користь Вантажовласника. Остаточний розрахунок Вантажовласник здійснює протягом 10 банківських днів з моменту надання Портом послуг.

Пунктом 6.1 договору визначено, що у випадку порушення зобовязання, що виникає з даного договору, сторона несе відповідальність, визначену даним договором і діючим в Україні законодавством.

Відповідно до пункту 6.6 договору за порушення строків оплати Вантажовласник оплачує Порту пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожний день прострочення, сукупний індекс інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми.

На виконання умов договору сторонами підписано ОСОБА_1 здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 30.04.2015 року №И/6111 та від 31.05.2015 року №И/3168Р, а також Портом були виставлені рахунки від 30.04.2015 року №и/6111 на суму 11 462 736 грн. 92 коп. та від 31.05.2015 року №и/3168Р на суму 40 676 грн. 21 коп.

При цьому, з матеріалів справи вбачається, що на вартість послуг зачищення вантажних приміщень судів «під мітлу» після вивантаження руди та вугілля із судозаходом «Mighty Michalis» позивачем був оформлений рахунок від 28.02.2015 року №И/3168 на суму 5 573 грн. 28 коп. (з ПДВ), який оплачений відповідачем. Послуги на зазначену суму надані позивачу у лютому 2015 року, що підтверджується підписаним сторонами актом здачі-прийняття робіт від 28.02.2015 року. В подальшому позивач оформив рахунок від 31.05.2015 року №И/3168Р на суму 40 676 грн. 21 коп., в якому помилково враховано попередньо сплачену суму 5 573 грн. 28 коп. В ОСОБА_1 здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 31.05.2015 року №И/3168Р зазначено, що цей акт з дати його підпису скасовує акт виконаних робіт до рахунку від 28.02.2015 року №И/3168.

Тобто, за рахунком від 31.05.2015 року №и/3168Р підлягає сплаті 35 102 грн. 93 коп.

Вантажовласником зазначені рахунки були оплачені в повному обсязі, про що свідчать платіжні доручення від 26.05.2015 року №ЦБ000008699 на суму 11 462 736 грн. 92 коп. та від 14.07.2015 року №ЦБ000011781 на суму 35 102 грн. 93 коп.

У звязку із несвоєчасною оплатою послуг за договором, позивач направив відповідачу претензію від 13.08.2015 року на суму 199 546 грн. 46 коп., що складається з суми пені, інфляційних втрат та 3 % річних.

Листом від 07.09.2015 року №037/1 Приватне підприємство «ВАЛЛЄТТА», м. Іллічівськ Одеської області просило Державне підприємство Іллічівський морський торговельний порт, м. Іллічівськ Одеської області переглянути претензію, оскільки строки отримання рахунків вказано не вірно, у звязку з чим невірно розраховані штрафні санкції.

Недосягнення згоди між сторонами при вирішенні питання нарахування штрафних санкцій стало підставою для звернення до суду з відповідним позовом.

Дослідивши фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі повторного розгляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, судова колегія дійшла висновку про помилковість висновку суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог в повному обсязі та часткове скасування рішення місцевого господарського суду з прийняттям нового рішення про часткове задоволення позову, виходячи з наступного.

Статтею 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

За приписами статті 509 Цивільного кодексу України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

У відповідності до пункту 3.5 договору, остаточний розрахунок відповідач повинен здійснити протягом 10 банківських днів з моменту надання позивачем послуг.

Відповідно до Положення про порядок здійснення уповноваженими банками операцій за документарними акредитивами в розрахунках за зовнішньоекономічними операціями, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 29.09.2009 року № 580 банківський день робочий день, протягом якого банк здійснює банківські операції. У системі електронних платежів Національного банку України банківський день позначається календарною датою як проміжок часу, протягом якого виконуються технологічні операції, повязані з проведенням міжбанківських електронних розрахункових документів через систему електронних платежів Національного банку України, за умови, що підсумки розрахунків за цими документами відображаються на кореспондентських рахунках банків (філій) у територіальному управлінні на ту саму дату.

Відповідач зазначає, що рахунок від 30.04.2015 року №И/6111 на суму 11 462 736 грн. 92 коп. надійшов на його електронну адресу 07.05.2015 року, а рахунок від 31.05.2015 року №И/3168Р на електронну адресу не направлявся, і оригінали рахунку та акту отримані відповідачем 08.06.2015 року, що підтверджено підписом в реєстрі.

Таким чином, з урахуванням святкових днів у травні 2015 року, Приватне підприємство «ВАЛЛЄТТА», м. Іллічівськ Одеської області повинно було оплатити рахунок від 30.04.2015 року №и/6111 - 22.05.2015 року, а рахунок від 31.05.2015 року №и/3168Р - 22.06.2015 року. Тому позивачем неправомірно обраховано початок періоду, з якого починається прострочка виконання відповідачем його грошового зобовязання за договором.

При цьому посилання позивача на те, що оплата рахунків має здійснюватись протягом 5 банківських днів є помилковим, оскільки за умовами договору положення пункту 3.4 щодо строків оплати застосовуються до попередніх рахунків, а положення пункту 3.5 щодо інших строків оплати до розрахунків за оплату наданих послуг. З матеріалів справи вбачається, що послуги, зазначені в ОСОБА_1 здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 30.04.2015 року №И/6111 та відповідному рахунку, були фактично надані позивачем 29.04.2015 року, послуги, зазначені в ОСОБА_1 здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 31.05.2015 року №И/3168Р та відповідному рахунку були надані у лютому 2015 року. ОСОБА_3, в даному випадку немає підстав для застосування умов договору в частині строку оплати попередніх рахунків в якості попередньої оплати наданих послуг, а необхідно застосовувати умови договору щодо встановлення сторонами строку оплати 10 банківських днів з моменту надання послуг. Підтвердженням такого моменту за договором, що визначений позивачем в якості підстави позову і який укладено сторонами в добровільному порядку, без заперечень та зауважень, є факт підписання сторонами акту приймання-здачі виконаних послуг на визначених умовах, який повинен отримуватися відповідачем одночасно з рахунком на оплату наданих послуг.

Судова колегія вважає, що позивачем не доведено належними засобами доказування за нормами статті 33, 34, 36 Господарського процесуального кодексу України обґрунтованість його розрахунку штрафних санкцій в частині визначення дати початку прострочки виконання боржником його грошового зобовязання. Так, позивачем не доведено, що відповідач отримав акти та рахунки у визначені ним дати 15.05.2015 року та 15.06.2015 року, тоді як відповідач довів суду матеріалами справи факт отримання від позивача рахунків 07.05.2015 року засобами електронного звязку та 08.06.2015 року під особистий підпис у реєстрі предявлених рахунків, як і передбачено умовами договору.

За загальними положеннями процесуального законодавства, обовязком суду під час ухвалення рішення є вирішення питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги позивача за позовом та якими доказами вони підтверджуються, перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів, шляхом їх оцінки, оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги господарського судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

З огляду на вимоги частини першої статті 4 7 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з'ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов'язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов'язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

Державне підприємство Іллічівський морський торговельний порт, м.Іллічівськ Одеської області просило суд про стягнення з Приватного підприємства «ВАЛЛЄТТА», м. Іллічівськ Одеської області пені за прострочення оплати у сумі 190 300 грн. 77 коп. за період з 22.05.2015 року по 14.07.2015 року.

У розумінні статті 230 Господарського кодексу України пеня є господарською санкцією у вигляді грошової суми, яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання.

Частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України передбачено, що у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів.

Пунктом 6.6 договору сторони передбачили за порушення строків оплати пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, з урахуванням пункту 6.6 договору та норм чинного законодавства, судова колегія дійшла висновку про часткову неправомірність позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача пені за прострочення оплати у сумі 190 300 грн. 77 коп. за період з 22.05.2015 року по 14.07.2015 року, оскільки позивач невірно визначив початок періоду нарахування та помилково нараховує пеню за рахунком від 31.05.2015 року №и/3168Р на суму 40 676 грн. 21 коп., тоді як необхідно нараховувати з суми 35 102 грн. 93 коп. У звязку з цим, позовні вимоги про стягнення пені є обґрунтованими в частині стягнення з відповідача на користь позивача 76 640 грн. 90 коп. за період прострочки виконання договірного грошового зобовязання з 23.05.2015 року по 26.05.2015 року за першим рахунком та з 23.06.2015 року по 14.07.2015 року за другим рахунком, тому у задоволенні позовних вимог про стягнення пені у сумі 113 659 грн. 87 коп. слід відмовити з огляду на невірний розрахунок позивача.

За таких обставин, місцевий господарський суд неправомірно погодився з розрахунком позивача і помилково задовольнив позовні вимоги в цій частині в повному обсязі.

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Наслідки прострочення боржником грошового зобовязання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є фінансовими санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів (девальвації грошової одиниці України) та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ця міра відповідальності нараховуються незалежно від наявності вини боржника, оскільки передбачена законом і є частиною грошового зобовязання боржника до моменту його припинення згідно норм матеріального права України.

В позовній заяві Державне підприємство Іллічівський морський торговельний порт, м. Іллічівськ Одеської області просило суд стягнути з Приватного підприємства «ВАЛЛЄТТА», м. Іллічівськ Одеської області інфляційні втрати за період з 22.05.2015 року по 26.05.2015 року за рахунком від 30.04.2015 року №И/6111 у сумі 252 180 грн. 21 коп. та за період з 22.06.2015 року по 14.07.2015 року у сумі 162 грн. 70 коп. за рахунком від 31.05.2015 року №И/3168.

Інфляційні нарахування це збільшення суми основного боргу в період прострочки виконання відповідачем його грошового зобовязання з причини девальвації грошової одиниці України протягом місяця і визначається державою як середньомісячний індекс, який розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць; сума, що внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобовязання. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

В період прострочки виконання боржником його грошового зобовязання може мати місце як збільшення суми основного боргу (інфляція), так і зменшення суми основного боргу (дефляція) і для застосування до боржника судом цього виду виключної відповідальності, встановленої законом в звязку з неналежним виконанням грошового зобовязання, необхідні умови існування у боржника простроченого грошового зобовязання протягом місяця. Причому саме визначена сума боргу повинна не змінюватись протягом місяця. Якщо відповідачем здійснювались часткові оплати боргу, то застосовується відповідальність у вигляді інфляційних тільки до тієї суми боргу, що не була сплачена та існувала певний час протягом місяця.

Судова колегія, перевіривши розрахунок інфляційних нарахувань за період з 23.05.2015 року по 26.05.2015 року за першим рахунком та з 23.06.2015 року по 14.07.2015 року за другим рахунком, наданий позивачем, дійшла висновку, що місцевим господарським судом помилково задоволено позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат, оскільки прострочка відповідача в ці періоди становила менше місяця, а при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць.

Виходячи з вищевикладеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних втрат у сумі 252 342 грн. 91 коп.

Посилання позивача у запереченнях на апеляційну скаргу про те, що Вищим господарським судом у визначених постановах вказано, що інфляційні втрати підлягають нарахуванню навіть у тому разі, коли прострочення за спірним платежем відбулось за менший період ніж місяць, розглянуті судовою колегією і відхилені, оскільки у постановах Вищого господарського суду 2011 2012 років наведено оціночну позицію суду щодо спірного питання, а у постановах 2015 2016 років, навпаки, наведено позицію, що інфляційні втрати підлягають нарахуванню за період більше одного місяця. До того ж, позивачем невірно розуміються в цій частині рекомендації щодо нарахування інфляційних з 1 по 15 число місяця, або з 15 по 31 число місяця, оскільки мова йде тільки про дату виникнення прострочки виконання грошового зобовязання відповідача, яке повинно бути виконане боржником з врахуванням девальвації грошової одиниці України за весь період прострочки при умові існування певної незмінної суми боргу протягом місяця для можливості застосування визначеного державою середньомісячного індексу інфляції. В даному випадку прострочка за першим рахунком 4 дні, за другим рахунком 22 дні.

Тому задоволення судом першої інстанції позовних вимог в цій частині є неправомірним.

Також, у позовній заяві Державне підприємство Іллічівський морський торговельний порт, м. Іллічівськ Одеської області просило суд стягнути з Приватного підприємства «ВАЛЛЄТТА», м. Іллічівськ Одеської області 3 % річних за період з 22.05.2015 року по 14.07.2015 року у сумі 9 502 грн. 21 коп.

За своєю правовою природою 3% річних є мірою виключної відповідальності за прострочку виконання грошового зобовязання у вигляді плати боржника за користування чужими грошовими коштами в період прострочки виконання ним грошового зобовязання перед кредитором.

Перевіривши розрахунок позивача 3 % річних за період прострочки виконання відповідачем його договірного грошового зобовязання з 22.05.2015 року по 14.07.2015 року, судова колегія дійшла висновку, що позивачем невірно здійснено розрахунок 3 % річних, оскільки позивач невірно визначив початок періоду нарахування та помилково нараховує 3% річних за рахунком від 31.05.2015 року №и/3168Р на суму 40 676 грн. 21 коп., тоді як необхідно нараховувати з суми 35 102 грн. 93 коп.

Тому судова колегія, здійснивши власний перерахунок 3% річних, що підлягають стягненню з відповідача, визначила, що обгрунтованим та доведеним є розрахунок 3% річних за період прострочки за період з 23.05.2015 року по 26.05.2015 року за першим рахунком та з 23.06.2015 року по 14.07.2015 року за другим рахунком в розмірі 3832 грн. 04 коп., який і належить до стягнення з відповідача ОСОБА_3, у задоволенні позовних вимог в частині стягнення 3 % річних у сумі 5670 грн. 17 коп. відмовляється, в звязку з невірним та недоведеним розрахунком, оскільки позивач помилився і в частині визначення вірної суми боргу, і в частині визначення початку прострочки грошового зобовязання відповідача.

Також, місцевий господарський суд, в порушення приписів статей 4-3, 4-7, 84 Господарського процесуального кодексу взагалі не вирішив клопотання відповідача про зменшення штрафних санкцій.

Так, згідно пункту 3 статті 83 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймаючи рішення має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Відповідно до частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

В силу приписів статті 233 Господарського кодексу України, якщо штрафні санкції, що підлягають сплаті дуже великі у порівнянні зі збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій.

Так, з приписів названих статей вбачається, що при зменшенні розміру санкцій повинно бути взято до уваги ступінь виконання зобов'язання боржником, майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні, не лише майнові, а й інші інтереси, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд за клопотанням сторони або за власною ініціативою може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Основною умовою для застосування права суду на зменшення пені є правильний розрахунок її обчислення та наявні у справі належні докази того, що сума нарахованих позивачем штрафних санкцій є надмірно великою у порівнянні зі збитками кредитора, зобовязання боржником було або виконано повністю, або частково, докази тяжкого майнового стану відповідача та т.і.

У клопотаннях про зменшення штрафних санкцій, відповідач посилався на те, що прострочка виконання зобовязання виникла внаслідок прострочення оплати відповідачу його контрагентом.

Судова колегія не вважає дану обставину підставою для зменшення штрафних санкцій з огляду на те, що за умовами договору про перевантаження імпортних вантажів навалом від 27.02.2015 року №57/и Приватне підприємство «ВАЛЛЄТТА», м. Іллічівськ Одеської області є Вантажовласником, тому відповідальність за порушення умов договору покладається саме на відповідача, а не на контрагента.

Також, у клопотанні про зменшення штрафних санкцій, Приватне підприємство «ВАЛЛЄТТА», м. Іллічівськ Одеської області зазначає, що у звязку з допущенням помилки позивачем при формуванні рахунку від 31.05.2015 року №И/3168Р, прострочення оплати відповідачем цього рахунку є винятковим випадком та підставою для зменшення розміру штрафних санкцій у відповідності до приписів статті 83 Господарського процесуального кодексу України.

В пункті 3.17.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України" зазначено, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 Господарського процесуального кодексу України), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків), тощо.

Відповідачем в даному випадку не доведено належними та допустимими доказами у розумінні статей 33, 34, 36 Господарського процесуального кодексу України винятковості причин прострочки виконання грошового зобовязання за рахунком від 31.05.2015 року №И/3168Р, а сама по собі помилка при його формуванні не може бути підставою для зменшення штрафних санкцій, з огляду ще й на те, що таке зменшення може бути застосовано до розміру стягнутої пені.

Судова колегія Одеського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що дане клопотання не підлягає задоволенню з огляду на необґрунтованість відповідачем того, що сума збитків є надмірно великою для підприємства, не надано докази тяжкого майнового стану відповідача. Крім того, задоволення такого клопотання є недоцільним, оскільки суми, на які відповідач просив зменшити штрафні санкції в суді першої інстанції виявились неправомірно нараховані позивачем, у звязку з чим у їх задоволенні суд повинен був відмовити та відхилити клопотання про зменшення штрафних санкцій.

З урахуванням вищевикладеного, судова колегія Одеського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що відповідно до вимог статті 43 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду Одеської області від 04.02.2016 року у справі № 916/4861/15 частково не відповідає нормам матеріального права України, тому підлягає скасуванню в частині задоволення позовних вимог в повному обсязі в звязку з невірним розрахунком позовних вимог та неправомірність стягнення інфляційних нарахувань за періоди прострочки виконання зобовязання по даній справі з прийняттям нового рішення про часткове задоволення позовних вимог, а апеляційна скарга підлягає задоволенню в повному обсязі.

За таких підстав, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині визначення суми штрафних санкцій, в звязку з невірним розрахунком як позивача, так і господарського суду та до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає сума пені у розмірі 76 640 грн. 90 коп. та 3 % річних у сумі 3832 грн. 04 коп. з відмовою в іншій частині позову з відшкодуванням судових витрат пропорційно задоволеним вимогам.

Керуючись статтями 99, 101, 103, 104, 105 Господарського процесуального кодексу України, Одеський апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства «ВАЛЛЄТТА», м.Іллічівськ Одеської області на рішення господарського суду Одеської області від 04.02.2016 року у справі № 916/4861/15 задовольнити.

Рішення господарського суду Одеської області від 04.02.2016 року у справі № 916/4861/15 скасувати частково.

Позовні вимоги Державного підприємства Іллічівський морський торговельний порт, м. Іллічівськ Одеської області до Приватного підприємства ВАЛЛЄТТА, м. Іллічівськ Одеської області про стягнення 452145 грн. 89 коп. задовольнити частково.

Стягнути з Приватного підприємства ВАЛЛЄТТА, 68001, Одеська область, м. Іллічівськ, вул. Праці, буд. 8, на користь Державного підприємства Іллічівський морський торговельний порт,68001, Одеська обл., м. Іллічівськ, вул. Праці, 6, пеню в сумі 76 640 грн. 90 коп. та 3 % річних у сумі 3832 грн. 04 коп.

Відмовити у задоволенні позовних вимог Державного підприємства Іллічівський морський торговельний порт, м. Іллічівськ Одеської області до Приватного підприємства ВАЛЛЄТТА, м. Одеса про стягнення інфляційних втрат у сумі 252 342 грн. 91 коп., пені у сумі 113 659 грн. 87 коп., 3 % річних в сумі 5670 грн. 17 коп.

В іншій частині рішення господарського суду Одеської області від 04.02.2016 року у справі № 916/4861/15 залишити без змін.

Доручити господарському суду Одеської області видати наказ.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, направляється сторонам по справі в триденний строк та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України через Одеський апеляційний господарський суд у двадцятиденний строк.

Головуючий Г.І. Діброва

Судді Н.М. Принцевська

ОСОБА_4