ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" березня 2016 р.Справа № 916/3719/15
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Колоколова С.І.
суддів: Разюк Г.П., Петрова М.С.
при секретарі судового засідання: : Полінецькій В.С.
за участю представників сторін:
від прокуратури: Андреєв А.П. (посвідчення № 041318 від 11.02.2016)
від КМУ /Головне територіальне управління юстиції в Одеській області: Богуцька Л.П. (довіреність № 03-39/69 від 06.01.2016)
від Авангардівської селищної ради Овідіопольського району Одеської області: Яковлев Д.Л. (довіреність № 146 від 03.03.2016)
від Житлово-комунального підприємства Драгнава: не з`явився
від МОУ: Добров Ю.І. (довіреність № 220/770/д від 25.12.2015)
від КЕВ м. Одеси: не з`явився
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Першого заступника військового прокурора Південного регіону України
на рішення господарського суду Одеської області від 16 грудня 2015 року, повний текст якого складено та підписано 21 грудня 2015 року
по справі № 916/3719/15
за позовом Першого заступника військового прокурора Південного регіону України в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України
до відповідачів:
- Авангардівської селищної ради Овідіопольського району Одеської області
- Житлово-комунального підприємства Драгнава
за участю третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Міністерство оборони України, Квартирно-експлуатаційний відділ м. Одеси
про визнання незаконними та скасування рішень та визнання недійсним державного акту
В С Т А Н О В И В :
02.09.2015 року Перший заступник військового прокурора Південного регіону України звернувся із позовом в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України до господарського суду Одеської області з позовною заявою до Авангардівської селищної ради Овідіопольського району Одеської області про визнання незаконними та скасування рішень та визнання недійсним державного акту.
30.11.2015 року позивач звернувся до господарського суду Одеської області з клопотанням в порядку ст.22 ГПК України про уточнення позовних вимог (а.с.106-107), відповідно до якого просив:
- визнати незаконним та скасувати рішення Авангардівської селищної ради від 20.09.2002 №51 „Про використання земель Міністерства оборони в селищі Авангард;
- визнати незаконним та скасувати рішення Авангардівської селищної ради від 10.12.2004 №517-ХХV „Про вилучення із землекористування Херсонської КЕЧ району земельної ділянки 7,0 га на території смт. Авангард;
- визнати незаконним та скасувати рішення Авангардівської селищної ради від 12.01.2007р. №230-IV „Про надання Житлово-комунальному підприємству "ДРАГНАВА" в постійне користування земельної ділянки для розміщення та експлуатації об`єктів виробничо-складського призначення;
- визнати недійсним державний акт на право постійного користування земельною ділянкою площею 7,0 га від 12.04.2007р. виданий Житлово-комунальному підприємству "ДРАГНАВА".
Ухвалою господарського суду Одеської області від 04.09.2015 року порушено провадження по справі та залучено до участі у справі в якості третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Міністерство оборони України та Квартирно-експлуатаційний відділ м. Одеси.
Ухвалою господарського суду Одеської області від 11.11.2015 року в поряду ст.24 ГПК України залучено до участі Житлово-комунальне підприємство Драгнава у справі в якості іншого відповідача.
В обґрунтування позовних вимог та уточнень до них, перший заступник військового прокурора Південного регіону України посилається на положення ст.77, ч.1 ст.80 Земельного кодексу України, ст.1 ЗУ «Про використання земель оборони», відповідно до яких правовий акт органу держаної влади та місцевого самоврядування, який не відповідає закону і порушує права власника майна, визнається судом незаконним і скасовується, а власник майна, права якого порушені внаслідок видання цього акта, має право вимагати відновлення становища, що існувало до видання цього акта. Так, внаслідок прийняття Авангардівською селищною радою рішень від 20.09.2002 № 51, 21.09.2004 № 417 та 12.01.2007 № 230-IV, якими було надано ЖКП «ДРАГНАВА» право володіння та користування земельною ділянкою, порушені права держави на землі оборони, оскільки КМУ як власник майна та земель оборони військового містечка, не приймав рішень щодо відчуження або передачі іншим особам земельної ділянки.
Рішенням господарського суду Одеської області від 16 грудня 2015 року по справі № 916/3719/15 (суддя Д`яченко Т.Г.) у позові відмовлено. Стягнуто з Військової прокуратури Південного регіону України (65012, м. Одеса, вул. Пироговська, 11) на користь Державного бюджету України (р/р 3008, отримувач УК у м. Одесі/Приморський район, код отримувача , банк отримувача ГУ ДКСУ в Одеській області, МФО 828011, код бюджетної класифікації 22030001, код ЄДРПОУ господарського суду Одеської області 03499997) 4872 (чотири тисячі вісімсот сімдесят дві) грн. судового збору.
Висновок суду мотивований тим, що вибуття спірної земельної ділянки з користування Квартирно-експлуатаційної частини Херсонського району, підпорядкованої Міністерству оборони України, відбувалось за згодою спеціального органу уповноваженого здійснювати управління військовим майном Міністерства оборони України в порядку, визначеним діючим Земельним кодексом України, відповідно, правових підстав вважати порушеним право Держави, в особі Кабінету Міністрів України, немає.
Не погоджуючись із зазначеним вище рішенням місцевого господарського суду, перший заступник військового прокурора Південного регіону України звернувся до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення господарського суду Одеської області від 16.12.2015 року скасувати і прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Скаржник в своїх доводах та запереченнях посилається на те, що суд повно та всебічно не перевірив всі обставини справи, не дав належну правову оцінку доказам, порушив та невірно застосував норми чинного законодавства, у зв`язку з чим виніс незаконне і необґрунтоване рішення, яке не відповідає обставинам справи і вимогам закону.
За твердженням апелянта, відмовляючи у задоволенні позову, місцевий господарський суд безпідставно послався на лист Міністра оборони України, як на доказ згоди землекористувача від права постійного користування та не дослідив, що відповідно до Державного акту на право постійного користування № Р-16-01 від 20.03.2000 землекористувачем земельної ділянки є саме Херсонська КЕЧ району, правонаступником якого КЕВ м. Одеси.
Крім того скаржник зазначає, що враховуючи положення чинного законодавства, в даному випадку власником земельної ділянки закріплених за суб`єктами, що перебувають у сфері управляння Міноборони, є держава в особі КМУ, оскільки ст.116 Конституції України саме КМУ є вищим органом в системі органів виконавчої влади, якому надано повноваження з управляння об`єктами державної власності.
Також апелянт посилається на положення ст.17 Земельного кодексу України, за приписами якої Авангардівська селищна рада Овідіопольського району Одеської області не наділена повноваженнями на розпорядження зазначеними земельними ділянками, як землями оборони, в умовах відсутності відповідних рішень КМУ, як представника власника зазначених земель.
Водночас заступник військового прокурора вважає неправомірне посилання місцевого господарського суду на висновок, викладений в постанові Верховного Суду України від 11.11.2014 по справі № 21-405-а14.
Відповідачі відзив на апеляційну скаргу не надали, проте в судових засіданнях просили апеляційну скаргу Першого заступника військового прокурора Південного регіону України залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
11.02.2016 року від представника КМУ надійшли пояснення, відповідно до яких представник в судових засіданнях просив апеляційну скаргу Першого заступника військового прокурора Південного регіону України задовольнити, а оскаржуване рішення скасувати.
01.03.2016 від представника МОУ надійшли пояснення до апеляційної скарги, відповідно до яких просив також в судових засіданнях апеляційну скаргу Першого заступника військового прокурора Південного регіону України задовольнити, а оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
31.03.2016 року в судовому засіданні представниками МОУ та Авангардівської селищної ради Овідіопольського району Одеської області надані додаткові документи в обґрунтування своїх вимог, які колегією суддів залучені до матеріалів справи.
Представники Житлово-комунального підприємства Драгнава та Квартирно-експлуатаційний відділ м. Одеси в судове засідання 31.03.2016 року не з`явились без поважних причин, про причини неявки суд не повідомили, будь-яких клопотань не заявляли, хоча були належним чином повідомлені про час та місце слухання справи, що підтверджується відповідними поштовими повідомленнями, а тому судова колегія вважає за можливе розглянути справу за їх відсутністю.
Розглянувши та перевіривши матеріали справи і апеляційну скаргу, додаткові пояснення до неї, заслухавши в судових засіданнях пояснення представників сторін, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, судова колегія дійшла до наступного.
Відповідно до приписів ст.101 ГПК України апеляційна інстанція не зв`язана доводами апеляційної скарги і перевіряє законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в повному обсязі, а згідно до приписів ст.33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна належними і допустимим доказами довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог чи заперечень.
Як встановлено під час розгляду даної справи, відповідно до Державного акту на право постійного користування землею № Р-16-01 від 20 березня 2000 року виданого на підставі рішення Авангардівської селищної ради народних депутатів від 11.02.2000р. №203 Квартирно-експлуатаційній частині Херсонського району, правонаступником якої на теперішній час є Квартирно-експлуатаційний відділ міста Одеси, виконавчим комітетом Авангардівської селищної ради Овідіопольського району Одеської області було надано для потреб оборони у постійне та безоплатне користування земельні ділянки загальною площею 63,9 гектара.
На підставі пункту 1 рішення Авангардівської селищної ради Овідіопольського району Одеської області від 20.09.2002 № 51, прийнятого за результатами доповіді голови селищної ради (копія а.с. 57, додаток до рішення ради від 20.09.2002 № 51), у якій йшла мова про неодноразові порушення землекористувачами КЕЧ Херсонського району та військовою частиною А-1620 положень земельного законодавства щодо використання частини земельної ділянки, припинено право постійного користування частиною земельної ділянки площею 7,0 га Херсонській квартирно-експлуатаційній частині району, розташованої на території селищної ради в смт Авангард Овідіопольського району Одеської області, на якій не було усунуто порушення користування землею.
У подальшому, листом Міністра оборони України №220/2456 від 05.11.2004, з метою раціонального використання земельної ділянки загальною площею 7,0 га у селищі Авангард Овідіопольського району Одеської області, було погоджено від імені Міністерства Оборони України вилучення даної земельної ділянки з користування Міністерства Оборони України та передачу даної земельної ділянки до земель запасу Авангардівської селищної ради.
Пунктом 3 рішення Авангардівської селищної ради від 10.12.2004р. № 517-ХХV, прийнятого за результатами розгляду листа Міністра оборони України та начальника Херсонської КЕЧ про вилучення із землекористування КЕЧ земельної ділянки площею 7,0 га, було вилучено із постійного землекористування Херсонської квартирно-експлуатаційної частини району земельну ділянку загальною площею 7,0 га та переведено її до земель запасу Авангардівської селищної ради для житлової та громадської забудови.
На підставі рішення Авангардівської селищної ради Овідіопольського району Одеської області, 12.01.2007р. № 230-ІV було затверджено проект землеустрою щодо відведення в постійне користування Житлово-комунальному підприємству "ДРАГНАВА" земельної ділянки площею 7,0 га та передано в постійне користування Житлово-комунальному підприємству "ДРАГНАВА" земельну ділянку площею 7,0 га, в тому числі за складом угідь: 7,0га землі громадського призначення, із земель запасу Авангардівської селищної ради (землі житлової та громадської забудови), розташовану в межах смт Авангард, Овідіопольського району Одеської області по вул. Базовій, 23А для розміщення та експлуатації об`єктів виробничого призначення.
12.04.2007 Житлово-комунальному підприємству "ДРАГНАВА" видано державний акт на право користування земельною ділянкою площею 7,0 га, розташованої в межах смт Авангард, Овідіопольського району Одеської області по вул. Базовій, 23А, що і стало підставою для звернення першого заступника військового прокурора до суду з відповідним позовом.
Колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог Першого заступника військового прокурора Південного регіону України в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, з наступних підстав.
Так, приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, місцевий господарський суд виходив з того, що листом Міністра оборони України №220/2456 від 05.11.2004, з метою раціонального використання земельної ділянки загальною площею 7,0 га у селищі Авангард Овідіопольського району Одеської області, було погоджено від імені Міністерства Оборони України вилучення даної земельної ділянки з користування Міністерства Оборони України та передачу даної земельної ділянки до земель запасу Авангардівської селищної ради.
Водночас суд першої інстанції не дослідив, що відповідно до державного акту на право постійного користування № Р-16-01 від 20.03.2000 землекористувачем цієї земельної ділянки згідно державного акту є саме Херсонська КЕЧ району, землі якої на даний момент перебувають на обліку КЕВ м. Одеси, який є самостійною юридичною особою і саме від нього, як безпосереднього землекористувача, повинна бути надана згода на припинення права користування земельною ділянкою, але такої згоди на припинення права користування від КЕВ надано не було.
З зазначеними висновками господарського суду Одеської області колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується, з огляду на наступне.
Як було зазначено вище, звертаючись до суду з позовними вимогами, перший заступник військового прокурора Південного регіону України в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України послався на вимоги п.п.3, 4 ст.84 Земельного кодексу України (в редакції, чинної на час виникнення спірних правовідносин), відповідно до яких визначено, що у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Також зазначено, що до земель державної власності, які не можуть передаватися у комунальну та приватну власність, належать зокрема землі оборони.
Відповідно до статті 141 ЗК України підставами припинення права користування земельною ділянкою є, зокрема, добровільна відмова від права користування земельною ділянкою.
Згідно з частинами третьою, четвертою статті 142 ЗК України припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки. Власник земельної ділянки на підставі заяви землекористувача приймає рішення про припинення права користування земельною ділянкою, про що повідомляє органи державної реєстрації.
Розпорядження спірною земельною ділянкою державної форми власності, яка вважалась розмежованою, а тому не могла вилучати її з постійного користування КЕВ м. Одеси та приймати рішення стосовно надання цієї земельної ділянки у постійне користування житлово-комунальному підприємству «Драгнава». Припинення права постійного землекористування КЕВ м. Одеси могло бути здійснено власником земельної ділянки, тобто державним органом виконавчої влади, а не органом місцевого самоврядування, при цьому не мало значення, чи знаходилась спірна земельна ділянка в межах міста або за його межами.
Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 23.03.2012 у справі № 3-18гс.
Пунктом 12 Перехідних положень ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачалося, що до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, та земель, на яких розташовані державні, в тому числі казенні, підприємства, господарські товариства, у статутних фондах яких державі належать частки (акції, паї), здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.
Частиною другою статті 84 ЗК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено органи, через які держава набуває і реалізовує свої права на ці землі. Такими органами було визначено Кабінет Міністрів України, Раду міністрів Автономної Республіки Крим", обласні, Київську та Севастопольську міські, районні державні адміністрації, державні органи приватизації відповідно до закону.
Отже, виходячи із аналізу змісту положень частин другої, третьої статті 84 , частин третьої, четвертої статті 142, частини восьмої статті 149 та пункту 12 перехідних положень ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) Авангардівська селищна рада Овідіопольського району Одеської області не мала повноважень щодо розпорядження спірною земельною ділянкою державної форми власності, а тому не могла вилучати її з користування та приймати рішення стосовно передачі у постійне користування ЖКП «ДРАГНАВА». Припинення права постійного ЖКП «ДРАГНАВА» могло бути здійснено власником земельної ділянки, тобто державним органом виконавчої влади Кабінетом Міністрів України, а не органом місцевого самоврядування, при цьому не мало значення, чи знаходилась спірна земельна ділянка в межах міста або за його межами.
Крім того в матеріалах справи відсутня згода на припинення права постійного користування земельною ділянкою площею 7,0 га квартирно-експлуатаційним відділом міста Одеси до власника земельної ділянки - Кабінету Міністрів України, та відповідне рішення Кабінетом Міністрів України не приймалося.
Посилання суду в оскаржуваному рішенні на лист Вищого господарського суду України від 10.01.2010 з узагальнення судової практики розгляду господарськими судами справ у спорах, пов`язаних із земельними правовідносинами (далі Узагальнення) та наказу Міністра оборони України № 483 від 22.12.1997 «Про порядок надання в користування земель для потреб Збройних Сил України та основних правил користування наданими землями» щодо необхідності наявності лише згоди Міністра оборони України на припинення права постійного користування земельної ділянки позбавляє права КЕВ м. Одеси, як землекористувача, на надання такої згоди власнику земельної ділянки. Відповідно до ст.ст. 142, 149 ЗК України, згоду на припинення (вилучення) земельної ділянки дає саме землекористувач, яким відповідно до державного акту є КЕВ м. Одеси, а не Міністерство оборони України.
Необхідність надання згоди Міністра оборони України на припинення права постійного користування, як зазначено в Узагальненні та наказі Міністра оборони України № 483 слід розцінювати як засіб контролю оборонним відомством за використанням та розпорядженням земельними ділянками наданим у постійне користування військовим частинам та установам, тощо.
Отже наявність згоди Міністра оборони України на припинення права постійного користування земельною ділянкою, без згоди власника - Кабінету Міністрів України та постійного землекористувача, яким є КЕВ згідно державного акту, не є підставою для припинення права постійного користування земельною ділянкою.
З висновком суду, про те що, селищна рада при прийнятті оспорюванного рішення не вийшла за межі своїх повноважень, не можливо погодитись, оскільки зазначене рішення не базується на чинних вимогах законодавства.
Так, відповідно до ст. 77 ЗК України, ст. 1 Закону України, «Про використання земель оборони» землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України. Землі оборони можуть перебувати лише в державній власності.
Згідно з ч. 1 ст. 80 ЗК України суб`єктом права власності на землі державної власності є держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади.
Окрім того, статтею 84 ЗК України визначено, що у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності, а пунктами 3,4 цієї статті встановлено що до земель державної власності, які не можуть передаватися у комунальну та приватну власність, належать зокрема, землі оборони, крім земельних ділянок під об`єктами соціально-культурного, виробничого та житлового призначення.
В той же час, оскільки земельна ділянка, щодо якої відповідачем було прийняте оспорювань рішення, перебувала у постійному користуванні військових установ(в/ч НОМЕР_1 ) та Квартирно-експлуатаційного відділу, що підтверджується наявними у матеріалах справи доказами (державним актом на право постійного користування), за законом належала до земель оборони та перебувала у державній власності та вважалась розмежованою.
Статтею 14 Закону України «Про Збройні Сили України» унормовано, що земля, закріплена за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю, належить їм на праві оперативного управління.
Згідно зі ст. 13 ЗК України, повноваження щодо розпорядження землями державної власності відноситься виключно до повноважень Кабінету Міністрів України.
У даному випадку, власником земельних ділянок, закріплених за суб`єктами, що перебувають у сфері управління Міноборони, є держава в особі КМУ, оскільки ст. 116 Конституції України саме Кабінет Міністрів України є вищим органом в системі органів виконавчої влади, якому надано повноваження з управління об`єктами державної власності.
Тобто власником даних земель до моменту ухвалення спірного рішення є держава у особі Кабінету Міністрів України.
Відповідно до ст. 141 Земельного кодексу України (в чинній редакції на час виникнення спірних правовідносин) припинення права постійного користування земельною ділянкою відбувається через добровільну відмову землекористувача від даної земельної ділянки. Згідно ч.ч. З, 4 ст. 142 ЗК України відмова від користування земельною ділянкою відбувається через подання спеціальної заяви про відмову землекористувача до власника земельної ділянки.
Отже, на підставі вищевказаних норм права, Авангардівської селищної ради Овідіопольського району Одеської області не мала повноважень щодо розпорядження спірною земельною ділянкою державної форми власності, яка вважалася розмежованою, а тому не могла вилучати її з постійного користування КЕВ м. Одеси та приймати рішення стосовно надання цієї земельної ділянки у постійне користування житлово-комунальному підприємству «Драгнава». Припинення права постійного користування КЕВ м. Одеси могло бути здійснено лише власником земельної ділянки, а саме державним органом виконавчої влади, а не органом місцевого самоврядування, при цьому не мало значення, чи знаходилась спірна земельна ділянка в межах міста чи за його межами. Вказаний правовий висновок відображений в постанові Верховного Суду України від 26.03.2012 р. у справі № 3-18гс.
Відповідно до вказаних норм та ст. 17 ЗК України, Авангардівська селищна рада не мала права розпоряджатися землями, які знаходяться за межами населеного пункту та відносяться до земель оборони, особливо при відсутності відповідних рішень зі сторони власника земельної ділянки - Кабінету Міністрів України.
Припинення права користування земельними ділянками та надання її в оренду є формою реалізації права власності на землю.
Окрім цього, слід звернути увагу на неправомірність посилань місцевого господарського суду на правовий висновок, винесений в постанові Верховного Суду України від 11.11.2014 р. по справі № 21-405-а14, з огляду на наступне.
Так, відповідно до ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
Зазначеною нормою Цивільного кодексу України прямо передбачено право на визнання незаконним та скасування правового акту індивідуальної дії - рішення селищної ради та поновлення тим самим прав Держави в особі Кабінету Міністрів України, як центрального органу виконавчої влади, який є за законом власником земель державної власності( які є землі оборони).
Також, згідно з ч. 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.
Відповідно до ст. 4 ГПК України господарський суд вирішує господарські спори на підставі Конституції України, цього Кодексу, інших законодавчих актів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно зі ч.2 ст. 82 ГПК України, обираючи при прийнятті рішення правову норму, що підлягатиме застосуванню до спірних правовідносин, господарський суд зобов`язаний враховувати висновки Верховного Суду України, які викладені в рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 111-16 цього Кодексу.
У зв`язку з тим, що судовий прецедент не є джерелом права в Україні, оскільки суди не є правотворчим органом, справи, розглянуті вищими судовими інстанціями, служать лише орієнтиром правильного розуміння й однакового застосування норм матеріального й процесуального права.
Цілком логічно, що відповідно до ст. 111-28 ГПК України рішення Верховного Суду України є обов`язковим для всіх судів України в частині застосування тих норм матеріального права, неоднакове застосування яких стало предметом перегляду Верховним Судом України судового рішення касаційної інстанції.
Вивченням постанови Верховного Суду України від 11.11.2014 у справі № 21-405-а14 (та судів інших інстанцій, що приймали рішення в цій справі) встановлено, що предметом перегляду судового рішення у цій справі не є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції статті 21 Цивільного кодексу України, відповідно до якої суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий, зокрема, органом місцевої влади, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
Зазначена постанова Верховного Суду України від 11.11.2014 у справі № 21-405-а14, на яку послався суд першої інстанції, не містить висновку щодо можливості або неможливості застосування конкретної норми матеріального права - статті 21 ЦК України, у зв`язку з чим не може замінювати собою пряму вказівку закону із чітко визначеним способом захисту права, оскільки відповідно до ст. 92 Конституції України виключно законами України визначаються права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод.
Більш того, у винесених судами касаційної інстанції постановах, що стали підставою для перегляду справи № 21-405-а14 Верховним Судом України, не надавалася будь-яка оцінка можливості скасування судом нормативного акту індивідуальної дії місцевих органів влади,органів місцевого самоврядування.
Підставою для перегляду Верховним Судом України судового рішення касаційної інстанції була заява заступника Генерального прокуратура України у зв`язку із неоднаковим застосуванням касаційним судом одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, а саме: статей 60, 61, 63 Закону України від 25 червня 1991 року №1264-ХІІ "Про охорону природного навколишнього середовища", статей 7, 9 Закону України від 16 червня 1992 року N 2456-ХП "Про природно-заповідний фонд України", статті 41 Земельного кодексу України, статей 133, 137 Житлового кодексу України. Також суд не врахував правову позицію викладену у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року по справі №6-251 Оці5. Так, Верховний Суд України зазначив, що з урахуванням висновку Конституційного Суду України та з огляду на положення статті 11 ЦК України, статей 78, 116, 122 ЗК України, у зв`язку з прийняттям суб`єктом владних повноважень ненормативного акта виникають правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, зокрема, в сфері земельних правовідносин відповідний ненормативний акт слугує підставою виникнення, зміни або припинення конкретних прав та обов`язків фізичних і юридичних осіб приватного права. За таких обставин рішення суб`єкта владних повноважень у сфері земельних відносин, яке має ознаки ненормативного акта та вичерпує свою дію після його реалізації, може оспорюватися з точки зору його законності, а вимоги про визнання рішення незаконним - розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо за результатами реалізації рішення у фізичної чи юридичної особи виникло право цивільне й спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер. У такому випадку вимога про визнання рішення незаконним може розглядатися як спосіб захисту порушеного цивільного права за статтею 16 ЦК України та пред`являтися до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо фактично підґрунтям і метою пред`явлення позовної вимоги про визнання рішення незаконним є оспорювання цивільного речового права особи (зокрема й права власності на землю), що виникло в результаті та після реалізації рішення суб`єкта владних повноважень.
Відповідно до ст. ст. 13, 19 Конституції України від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 3 Земельного кодексу України передбачено, що земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.
Згідно ст. 14 Закону України "Про Збройні Сили України" земля, води, інші природні ресурси, а також майно, закріплені за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України є державною власністю, належить їм на праві оперативного управління.
Відповідно до ст. 77 Земельного кодексу України, ст. 1 Закону України Про використання земель оборони землями оборони є землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств і організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України.
Частиною 2 ст. 2 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" Міністерству оборони України як центральному органу управління Збройних Сил України надано повноваження відповідно до закону управляти військовим майном, у тому числі закріплювати військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймати рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами Збройних Сил України, в тому числі у разі їх розформування.
Статтею 3 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України встановлено, що військове майно закріплюється за військовими частинами Збройних Сил України на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених ч. 2 цієї статті).
З моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною Збройних Сил України воно набуває статусу військового майна.
Військові частини використовують закріплене за ними військове майно лише за його цільовим та функціональним призначенням.
Облік, інвентаризація, зберігання, списання, використання та передача військового майна здійснюються у спеціальному порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України.
Згідно ст. 3 Закону України "Про Збройні Сили України", Положення про Міністерство оборони України, затвердженого указом Президента України від 06.04.2011р. №406/2011, Міністерство оборони України, зокрема:
- надає згоду або відмовляє в наданні згоди на відчуження майнових об`єктів, що відносяться до основних фондів підприємств, установ і організацій, які належать до сфери управління Міноборони України, а також на передачу в заставу цілісних майнових комплексів підприємств, будівель та споруд, що належать до сфери управління Міноборони України, його структурних підрозділів;
- здійснює у межах повноважень інші функції з управління об`єктами державної власності, що належать до сфери управління Міноборони України;
- здійснює в установленому порядку відчуження військового майна, передачу його до сфери управління центральних чи місцевих органів виконавчої влади, інших органів, уповноважених управляти державним майном, самоврядним установам та організаціям, які провадять діяльність в інтересах національної безпеки і оборони, та в комунальну власність, готує пропозиції щодо зміни цільового призначення земельних ділянок Збройних Сил.
За приписами Інструкції з обліку земельних ділянок в органах квартирно-експлуатаційної служби Збройних Сил України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 22.12.2011 № 795, облік земель ведеться в органах квартирно-експлуатаційної служби.
Землі, які використовують Збройні Сили України, є державною власністю. Вони підлягають обов`язковому обліку, цільовому використанню і правильному утриманню.
Відповідно до п. "б" ч. 3 ст. 84 Земельного кодексу України, чинного на момент прийняття спірного розпорядження, до земель державної власності, які не можуть передаватись у комунальну власність, належать землі оборони, крім земельних ділянок під об`єктами соціально-культурного, виробничого та житлового призначення.
Частиною 5 ст. 20 Земельного кодексу України визначено, що земельні ділянки, що належать до земель оборони, використовуються виключно згідно із Законом України "Про використання земель оборони".
Згідно з статті 326 Цивільного кодексу України у державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна.
Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади.
Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб`єктами.
Частиною 5 с. 116 Конституції України Кабінет Міністрів України наділений повноваженням здійснювати управління державною власністю відповідно до закону.
Відповідно до статті 1 Закону України "Про управління об`єктами державної власності" управління об`єктами державної власності - здійснюється Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб`єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об`єктів, пов`язаних з володінням, користуванням і розпорядженням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб.
Таким чином, якщо правовий акт індивідуальної дії органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси територіальних громад чи окремих осіб, він може бути скасований в судовому порядку. Таку ж правову позицію висловлено Верховним судом України в постанові від 10.06.2015 при розгляді справи № 6-162цс15. Про можливість визнання рішень органу державної влади зазначено також в постанові ВСУ від 01.07.2015 № 6-319цс15.
Аналогічна правова позиція викладена і у постанові Вищого господарського суду України від 23.03.2016 року по справі № 916/876/13.
За викладених обставин апеляційна скарга Першого заступника військового прокурора Південного регіону України підлягає задоволенню у повному обсязі.
Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за розгляд позовної заяви та апеляційної скарги покладаються порівну на відповідачів.

Керуючись статтями 99, 101-105, 49 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А:
1. Апеляційну скаргу Першого заступника військового прокурора Південного регіону України задовольнити.
2. Рішення господарського суду Одеської області від „16 грудня 2015 року по справі № 916/3719/15 скасувати.
3. Позовну заяву першого заступника військового прокурора Південного регіону України в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України задовольнити.
Визнати незаконним та скасувати рішення Авангардівської селищної ради від 20.09.2002 № 51 «Про використання земель Міністерства оборони в селищі Авангард». Визнати незаконним та скасувати рішення Авангардівської селищної ради від 10.12.2004 №517-ХХV „Про вилучення із землекористування Херсонської КЕЧ району земельної ділянки 7,0 га на території смт. Авангард. Визнати незаконним та скасувати рішення Авангардівської селищної ради від 12.01.2007р. №230-IV „Про надання Житлово-комунальному підприємству "ДРАГНАВА" в постійне користування земельної ділянки для розміщення та експлуатації об`єктів виробничо-складського призначення. Визнати недійсним державний акт на право постійного користування земельною ділянкою площею 7,0 га від 12.04.2007р. виданий Житлово-комунальному підприємству "ДРАГНАВА".
Стягнути з Авангардівської селищної ради Овідіопольського району Одеської області (67806, Одеська обл., Овідіопольський район, смт Авангард, вул. Добрянського, 26, ) та з Житлово-комунального підприємства Драгнава (67806, Одеська обл., Овідіопольський район, смт Авангард, вул. Нижня, 24, ) в дохід Державного бюджету України (р/р 3008, отримувач УК у м. Одесі/Приморський район, код отримувача , банк отримувача ГУ ДКСУ в Одеській області, МФО 828011, код бюджетної класифікації 22030001, код ЄДРПОУ господарського суду Одеської області 03499997) з кожного по 2 436,00 грн. судового збору за розгляд позовної заяви.
4. Стягнути з Авангардівської селищної ради Овідіопольського району Одеської області (67806, Одеська обл., Овідіопольський район, смт Авангард, вул. Добрянського, 26, ) та з Житлово-комунального підприємства Драгнава (67806, Одеська обл., Овідіопольський район, смт Авангард, вул. Нижня, 24, ) в дохід Державного бюджету України (отримувач коштів:
Управління Державної казначейської служби України у м. Одеса, код ЄДРПОУ отримувача: 38016923, банк отримувача: ГУ ДКС України в Одеській області, МФО 828011, № рахунку: 2002 к, од бюджетної класифікації 22030101 "Судовий збір (Державна судова адміністрація України,050) з кожного по 2 679,60 грн. судового збору за розгляд апеляційної скарги.
5. Видачу наказів за постановою із зазначенням повних реквізитів сторін та в порядку ст.122 ГПК України доручити господарському суду Одеської області.
Постанова в порядку статті 105 Господарського процесуального кодексу України набирає законної сили з дня її прийняття.
Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постанови законної сили.

Повний текст постанови
складено „04 квітня 2016 року

Головуючий суддя С.І. Колоколов

Суддя Г.П. Разюк

Суддя М.С. Петров