РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.03.2016Справа №910/730/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ПАН ЛОГІСТІК»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «КЮ-ФАСАД»

про стягнення 32 822,83 грн.

Суддя Селівон А.М.

Представники сторін:

від позивача: Поліщук С.М. - представники, довіреність №7 від 27.12.2015 р.;

від відповідача: не з'явився.

В судовому засіданні на підставі ч.2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ПАН ЛОГІСТІК» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «КЮ-ФАСАД» про стягнення 32 822,83 грн., а саме: 28 784,00 грн. заборгованості, 3 053,47 грн. пені, 777,17 грн. інфляційних втрат, 208,19 грн. процентів річних та 1 378,00 грн. судового збору.

В обґрунтування позовних вимог позивач у позовній заяві посилається на невиконання відповідачем належним чином умов укладеного між сторонами Договору на експедиційні послуги по перевезенню вантажу №01042015 від 01.04.2015 р. в частині оплати наданих позивачем послуг, внаслідок чого утворилась заборгованість у зазначеному вище розмірі, за наявності якої позивачем нараховано пеню, інфляційні втрати та процентів річних.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.01.2016 р. позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі № 910/730/16 та призначено до розгляду на 09.02.2016 р.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 09.02.2016 р. розгляд справи відкладено на 01.03.2016 р.

У судові засідання 09.02.2016 р. та 01.03.2016 р. з'явився уповноважений представник позивача.

Уповноважений представник відповідача у судові засідання 09.02.2016 р. та 01.03.2016 р. не з'явився.

Копія ухвали Господарського суду м. Києва від 20.01.2016 р., яка направлялась відповідачу на адресу, зазначену позивачем в позовній заяві, а саме: 04123, м. Київ, вул. Вітряні гори, буд. 2, кв. 12, на час проведення судового засідання 09.02.2016 р. повернулась на адресу Господарського суду м. Києва з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання» та адресату не вручена.

Про дату, час та місце розгляду справи, а саме 01.03.2016 р. відповідач повідомлений належним чином, що підтверджується наявним у матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №824.

У судовому засіданні 09.02.2016 р. представником позивача подані: клопотання №540 від 09.02.2016 р. про долучення документів до матеріалів справи; письмові пояснення №541 від 09.02.2016 р. щодо відсутності додаткових угод між позивачем та відповідачем до спірного договору, а також письмові пояснення № 542 від 09.02.2016 р., в яких підтверджується відсутність станом на даний час чи існування у минулому інших, крім зазначених у позовній заяві, правовідносин з відповідачем. Зазначені документи долучені судом до матеріалів справи.

Також у судовому засіданні 01.03.2016 р. представником позивача подані письмові пояснення №795 від 24.02.2016 р. щодо акту надання послуг та товарно-транспортної накладної, згідно яких акт надання послуг №2741 від 16.04.2015 р. стосується одного перевезення та однієї міжнародної товарно-транспортної накладної CMR A №315564. При цьому безпосереднім перевізником по вищевказаному перевезенню виступало ТОВ «Транском», яке позивач залучив до виконання перевезення на підставі окремого разового договору - заявки на перевезення вантажів автомобільним транспортом.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог, окрім наявних в матеріалах справи, на час проведення судового засідання 01.03.2016 р. позивачем суду не надано.

Від відповідача заяв та клопотань процесуального характеру на час проведення судових засідань 09.02.2016 р. та 01.03.2016 р. до суду не надходило.

Про поважні причини неявки уповноваженого представника відповідача в судові засідання суд не повідомлено.

Документи, витребувані ухвалами суду від 20.01.2016 р. та від 09.02.2016 р. відповідачем суду не надані.

Відповідно до 2.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (далі - Постанова № 18) якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Згідно п. 3.9.2. Постанови №18 у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Окрім того, відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

З огляду на вищевикладене, оскільки явка представника відповідача в судові засідання обов'язковою не визнавалась, відповідач не скористався належним йому процесуальним правом приймати участь в судовому засіданні, відповідачем не надано суду відзив на позовну заяву, будь-яких письмових пояснень та інших доказів, що впливають на вирішення даного спору по суті, беручи до уваги те, що представник позивача проти розгляду справи за відсутності представника відповідача не заперечував, суд, на підставі ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, здійснював розгляд справи за відсутності уповноваженого представника відповідача, виключно за наявними у справі матеріалами.

При цьому, оскільки суд відкладав розгляд справи, надаючи учасникам судового процесу можливість реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи обмежені процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, не знаходив підстав для відкладення розгляду справи.

Враховуючи відсутність на час проведення судових засідань клопотання представника позивача щодо здійснення фіксації судового засідання по розгляду даної справи технічними засобами, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судовий процес відображено у протоколах судових засідань.

Перед початком розгляду справи представника позивача було ознайомлено з правами та обов'язками відповідно до ст. ст. 20, 22, 29,60, 74 та ч. 5 ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Представник позивача в судових засіданнях 09.02.2016 р. та 01.03.2016 р. повідомив суд, що права та обов'язки стороні зрозумілі.

Відводу судді представником позивача не заявлено.

В судовому засіданні 01.03.2016 р. представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення представника позивача, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши надані позивачем докази та оглянувши в судовому засіданні їх оригінали, суд

ВСТАНОВИВ:

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч.1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як вбачається з матеріалів справи, між Товариством з обмеженою відповідальністю «ПАН ЛОГІСТІК» (Експедитор за договором, позивач по справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю «КЮ-ФАСАД» (Замовник за договором, відповідач у справі) було укладено Договір №010415 на експедиційні послуги по перевезенню вантажу від 01.04.2015 р. (далі - Договір).

Згідно п. 1.2 Договору Експедитор зобов'язується, в порядку та на умовах визначених Договором, доставляти наданий йому Замовником вантаж до пункту призначення вказаного Замовником, а Замовник зобов'язується сплачувати за перевезення вантажу встановлено плату.

Розділами 2 - 5 Договору сторони узгодили умови та вартість послуг перевезення, права та обов'язки експедитора та замовника, відповідальність сторін тощо.

Згідно п. 8.1 Договору цей Договір набуває чинності з моменту його підписання і діє до 31.11.2015 року з автоматичною пролонгацією на кожен календарний рік без підписання додаткової угоди - у разі, якщо жодна зі сторін за тридцять днів до закінчення строку дії Договору письмово не заявить про бажання розірвати даний Договір.

Вказаний Договір підписаний представниками сторін та засвідчений печатками експедитора та замовника.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором про транспортне експедирування, який підпадає під правове регулювання норм глави 65 Цивільного кодексу України та глави 32 Господарського кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 929 Цивільного кодексу України, що кореспондується зі ст. 316 Господарського кодексу України, за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу.

Договором транспортного експедирування може бути встановлено обов'язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов'язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов'язання, пов'язані з перевезенням. Договором транспортного експедирування може бути передбачено надання додаткових послуг, необхідних для доставки вантажу (перевірка кількості та стану вантажу, його завантаження та вивантаження, сплата мита, зборів і витрат, покладених на клієнта, зберігання вантажу до його одержання у пункті призначення, одержання необхідних для експорту та імпорту документів, виконання митних формальностей тощо). Положення цієї глави поширюються також на випадки, коли обов'язки експедитора виконуються перевізником. Умови договору транспортного експедирування визначаються за домовленістю сторін, якщо інше на встановлено законом, іншими нормативно-правовими актами.

Окрім цього, відповідно до ст. 1 спеціального Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність», який визначає правові та організаційні засади транспортно-експедиторської діяльності в Україні і спрямований на створення умов для її розвитку та вдосконалення, транспортно-експедиторська діяльність - підприємницька діяльність із надання транспортно-експедиторських послуг з організації та забезпечення перевезень експортних, імпортних, транзитних або інших вантажів; транспортно-експедиторська послуга - робота, що безпосередньо пов'язана з організацією та забезпеченням перевезень експортного, імпортного, транзитного або іншого вантажу за договором транспортного експедирування; експедитор (транспортний експедитор) - суб'єкт господарювання, який за дорученням клієнта та за його рахунок виконує або організовує виконання транспортно-експедиторських послуг, визначених договором транспортного експедирування; клієнт - споживач послуг експедитора (юридична або фізична особа), який за договором транспортного експедирування самостійно або через представника, що діє від його імені, доручає експедитору виконати чи організувати або забезпечити виконання визначених договором транспортного експедирування послуг та оплачує їх, включаючи плату експедитору.

Відповідно до частини 3 ст. 8 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» експедитори за дорученням клієнтів забезпечують оптимальне транспортне обслуговування, а також організовують перевезення вантажів різними видами транспорту територією України та іноземних держав відповідно до договорів (контрактів), згідно з якими сторони мають право використовувати відомі міжнародні звичаї, рекомендації, правила міжнародних органів та організацій, якщо це не заборонено прямо або у виключній формі цим та іншими законами України.

Згідно з абзацом 1 ст. 9 зазначеного Закону за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу.

Відповідно до абзацу 1 ст. 11 Закону експедитор зобов'язаний надавати транспортно-експедиторські послуги згідно з договором транспортного експедирування і вказівками клієнта, погодженими з експедитором у встановленому договором порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

За умовами п. 2 Договору Експедитор зобов'язується приймати, а замовник передавати для перевезення вантажі, у строки та обсягах погоджених сторонами.

Конкретні умови щодо вартості перевезення, об'єму та номеклатури вантажу, пункти завантаження, доставки та маршрути перевезення, обумовлюються додатково для кожного окремого перевезення в заявках (додатках) до Договору.

Заявка (додаток) вважається оформленою належним чином якщо вона складена в письмовій формі та підписана уповноваженими представниками обох сторін.

Додатково на перевезення оформлюються товарно-транспортні накладні, що є підтвердженням наданих послуг з перевезення вантажів і відповідно зобов'язань за даним Договором.

Завантаження або розвантаження вантажу та оформлення документів проводить Замовник в найкоротший можливий термін з моменту прибуття транспортного засобу Експедитора на місце завантаження або розвантаження вантажу. При цьому термін завантаження/розвантаженя/оформлення документів в будь-якому випадку не повинен перевищувати 12 год. з моменту прибуття автомобіля на завантаження/розвантаження.

Перелік документів, що підтверджують приймання вантажу до транспортування визначено статтею 9 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність".

Так, відповідно до частин 11, 12 ст. 9 Закону перевезення вантажів супроводжується товарно-транспортними документами, складеними мовою міжнародного спілкування залежно від обраного виду транспорту або державною мовою, якщо вантажі перевозяться в Україні. Таким документом, в тому числі, може бути міжнародна автомобільна накладна (CMR). Факт надання послуги при перевезенні підтверджується єдиним транспортним документом або комплектом документів (залізничних, автомобільних, авіаційних накладних, коносаментів тощо), які відображають шлях прямування вантажу від пункту його відправлення до пункту його призначення.

Відповідно до статті 6 Закону України "Про транзит вантажів", який визначає засади організації та здійснення транзиту вантажів авіаційним, автомобільним, залізничним, морським і річковим транспортом через територію України, транзит вантажів супроводжується товарно-транспортною накладною, складеною мовою міжнародного спілкування.

Залежно від обраного виду транспорту такою накладною може бути авіаційна вантажна накладна (Air Waybill), міжнародна автомобільна накладна (CMR), накладна УМВС (СМГС), накладна ЦІМ (СІМ), накладна ЦІМ/УМВС (CIM/SMGS, ЦИМ/СМГС), коносамент (Bill of Lading). Крім цього, транзит вантажів може супроводжуватися (за наявності) рахунком-фактурою (Invoice) або іншим документом, що вказує вартість товару, пакувальним листком (специфікацією), вантажною відомістю (Cargo Manifest), книжкою МДП (Carnet TIR), книжкою АТА (Carnet ATA). При декларуванні транзитних вантажів відповідно до митного законодавства України до органів доходів і зборів подається вантажна митна декларація (ВМД) або накладна УМВС (СМГС), накладна ЦІМ (СІМ), накладна ЦІМ/УМВС (CIM/SMGS, ЦИМ/СМГС), книжка МДП (Carnet TIR), книжка АТА (Carnet ATA), необхідні для здійснення митного контролю.

Зокрема, згідно п. 4.5 Договору виконання робіт за даним Договором оформлюється товарно - транспортною накладною.

Як встановлено судом під час розгляду справи та підтверджено представником позивача в судовому засіданні, на виконання умов вищевказаного Договору позивачем здійснено перевезення вантажу по маршруту: м.Петрич (Болгарія) - прикордонний пункт Порубне - АВ (Чернівецька область) - м. Вишневе (м. Київ), що підтверджується наступними документами, копії яких містяться у матеріалах справи:

- підписаним з обох сторін та скріпленим печатками актом надання послуг за № 2741 від 16.04.2015 р. на виконання послуг з організації міжнародного автоперевезення та надання транспортно-експедиторських послуг на суму 38 784,00 грн., в т.ч. ПДВ 677,22грн.;

- міжнародною товарно-транспортною накладною А № 315564 (CMR);

- податковою накладною № 647 від 16.04.2015 р. на вказану суму.

Згідно наявної в матеріалах справи CMR вантаж був прийнятий до перевезення ТОВ «Транском», та отриманий в України одержувачем, що підтверджується відповідними відмітками на наданій CMR.

Враховуючи зазначені приписи чинного законодавства, надана позивачем міжнародна автомобільна накладна є належним та допустимим доказом надання експедитором послуг перевезення вантажу.

При цьому як вбачається із наявного в матеріалах справи акту та підтверджено представником позивача в судовому засіданні, будь-які заперечення щодо повного та належного надання послуг експедирування відсутні.

Факт надання послуг за вказаним актом згідно умов Договору відповідачем не заперечувався.

Окрім цього в акті надання послуг № 2741 від 16.04.15 р. сторонами зазначено про відсутність претензій замовника по об'єму, якості та строкам виконаних робіт (надання послуг) та засвідчено підтвердження замовником факту отримання всіх необхідних для оплати документів, які передбачено Договором та заявкою. Отже, у відповідача відсутня можливість посилання на ненадання позивачем всіх необхідних документів як на підставу для відмови від оплати наданих позивачем експедиційних послуг.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем виконано прийняті на себе зобов'язання з надання експедиційних послуг з перевезення вантажу, обумовлених Договором, в обсягах, зазначеному в Акті, та з належною якістю, а відповідачем, у свою чергу, прийнято виконання цих послуг без будь - яких зауважень.

Стаття 931 Цивільного кодексу України встановлює, що розмір плати експедиторові встановлюється договором транспортного експедирування, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч.ч 8, 10 ст. 9 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» платою експедитору вважаються кошти, сплачені клієнтом експедитору за належне виконання договору транспортного експедирування. У плату експедитору не включаються витрати експедитора на оплату послуг (робіт) інших осіб, залучених до виконання договору транспортного експедирування, на оплату зборів (обов'язкових платежів), що сплачуються при виконанні договору транспортного експедирування. Підтвердженням витрат експедитора є документи (рахунки, накладні тощо), видані суб'єктами господарювання, що залучалися до виконання договору транспортного експедирування, або органами влади.

Згідно з абзацом 2 ст. 12 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» клієнт зобов'язаний у порядку, передбаченому договором транспортного експедирування, сплатити належну плату експедитору, а також відшкодувати документально підтверджені витрати, понесені експедитором в інтересах клієнта в цілях виконання договору транспортного експедирування.

Згідно п. 2.7 Договору загальна вартість послуг за даним Договором визначається як вартість всіх наданих Експедитором послуг за весь період дії Договору.

Відповідно до п. 2.8 Договору оплата здійснюється Замовником на підставі наданих Експедитором рахунків-фактур, в національній валюті, в безготівковій формі, шляхом перерахування на розрахунковий рахунок Експедитора. Оплата проводиться протягом п'яти банківських днів з моменту виконання послуг з перевезення вантажу та отримання Замовником всіх необхідних документів (рахунка-фактури, акту наданих послуг, товарно-транспортної накладної, податкової накладної).

Як встановлено судом за матеріалами справи, позивачем було виставлено відповідачу рахунок № 2741 від 16.04.2015 р. на оплату наданих послуг у сумі 38 784,00 грн..

Доказів опротестування виставленого позивачем вищезазначеного рахунку на оплату наданих позивачем послуг суду не надано.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ч.1, 2 ст. 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

В силу ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог цього Кодексу, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч.2 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Проте судом встановлено, що відповідачем було здійснено лише часткову оплату отриманих послуг в загальній сумі 10 000, 00 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями платіжних доручень №81 від 19.08.2015 р. на суму 5 000,00 грн., №90 від 19.10.2015 р. на суму 5 000,00 грн. із зазначенням призначення платежі у «оплата послуг згідно рахунку № 2741 від 16.04.15 р…» та відповідними банківськими виписками по рахунку позивача. Отже, на час звернення з даним позовом до суду залишок несплаченого за надані послуги боргу становить 28 784,00 грн..

Окрім цього в матеріалах справи міститься Гарантійний лист №11/11 від 11.11.2015 р., в якому відповідач зазначає, що ним отримані транспортні послуги від ТОВ «ПАН ЛОГІСТІК» 16.04.2015 року згідно договору №01/04 від 01.04.2015 р. на суму 38 784,00 грн. з ПДВ, станом на 11.11.2015 р. борг за надані послуги становить 28 784,00 грн. та зобов'язується сплатити його до 30.11.2015 р..

В подальшому у зв'язку з невиконанням відповідачем зобов'язань за Договором та з метою досудового врегулювання спору позивачем було направлено на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю «КФ-ФАСАД» вимогу-претензію № 4648 від 09.12.2015 р. з вимогою погасити прострочену заборгованість за надані послуги у розмірі 28 784,00 грн. шляхом перерахування їх на банківські реквізити ТОВ «ПАН ЛОГІСТІК» протягом двох днів з моменту отримання даної вимог-претензії.

Факт надсилання вказаної вимоги на адресу відповідача підтверджується копіями фіскального чеку № 3272 від 11.12.15 р. та опис вкладення в цінний лист від 11.12.15 р..

Проте, доказів задоволення вимоги-претензії позивача та оплати вартості експедиційних послуг або надання обґрунтованої відповіді на претензію станом на час звернення з позовом до суду матеріали справи не містять.

Таким чином, як вбачається з матеріалів справи та підтверджено представником позивача в судовому засіданні, свої зобов'язання щодо перерахування коштів за організацію Товариством з обмеженою відповідальністю «ПАН ЛОГІСТІК» міжнародного автоперевезення на суму 28 784,00 грн. у встановлений строк, всупереч вимогам цивільного та господарського законодавства, а також умовам Договору, відповідач не виконав, в результаті чого у останнього станом на час звернення до суду утворилась заборгованість перед позивачем за наведеним Договором у заявленому вище розмірі, яку позивач просив стягнути в позовній заяві.

Водночас, як свідчать матеріали справи, в процесі розгляду даної справи позивачем було надано суду оригінал виписки банку по рахунку ТОВ «ПАН ЛОГІСТИК» за 26.02.16р., відповідно до якої після порушення провадження у справі відповідачем 26.02.16 р. додатково було сплачено 28784,00 грн. в рахунок оплати наявної заборгованості за надані послуги згідно Договору, та які не були враховані позивачем при зверненні до суду та при здійсненні розрахунку розміру заборгованості відповідача за Договором.

У відповідності до приписів п. 4.4 Постанови № 18 господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору (пункт 1-1 частини першої статті 80 ГПК), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Припинення провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не припинення провадження у справі.

Пунктом 1-1 частини 1 статті 80 ГПК України встановлено, що господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

За таких обставин, беручи до уваги наведені нормативні приписи, а також строки (дати) та розміри проведеного відповідачем часткового розрахунку за Договором, суд дійшов висновку про припинення провадження у справі в частині стягнення 28784,00 грн. основної заборгованості на підставі п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України, оскільки спір у вказаній частині припинив існування в процесі розгляду справи.

У відповідності до ст. 124, п.п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України, основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 ГПК України покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Тобто, вказана норма Господарського процесуального кодексу України зобов'язує доводити свою правову позицію саме ту сторону, яка на неї посилається.

Саме змагальність сторін, яка реалізується в господарському процесі через ст. 33 ГПК України дає змогу суду всебічно, повно та об'єктивно з'ясувати всі обставини справи та внаслідок чого ухвалити законне, обґрунтоване і справедливе рішення у справі. При цьому відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження відсутності боргу, письмових пояснень щодо неможливості надання таких доказів, або ж фактів, що заперечують викладені позивачем позовні вимоги.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Доказів визнання недійсним чи розірвання Договору №010415 на експедиційні послуги по перевезенню вантажу від 01.04.2015 р. суду не надано.

Будь-які заперечення щодо порядку та умов укладення спірного Договору на час його підписання або під час виконання з боку сторін відсутні.

Окрім цього суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Згідно з частиною другою статті 9 названого Кодексу законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання. Відповідні особливості щодо наслідків порушення грошових зобов'язань у зазначеній сфері визначено статтями 229-232, 234, 343 Господарського кодексу України та нормами Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань».

З урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Так, виходячи з положень ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно п.1 ст. 546, ст. 547 Цивільного кодексу виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (ч.1 ст. 548 Цивільного кодексу).

У відповідності до ст. 549 Цивільного кодексу неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного або неналежно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно п. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до п. 5.2 Договору за прострочення оплати послуг за цим Договором Замовник зобов'язаний сплатити Експедитору пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, діючої в період прострочення від суми заборгованості, за кожен день прострочення оплати. Пеня нараховується на весь період прострочення заборгованості, починаючи з першого дня прострочення і закінчуючи днем повного погашення заборгованості.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи вищевикладене та у зв'язку з простроченням відповідачем виконання зобов'язання щодо оплати за надані послуги у строк, визначений умовами Договору, позивачем нараховано та пред'явлено до стягнення пеню в сумі 3 053,47 грн. за період з 20.10.2015 р. по 15.01.2016 р., проценти річних в сумі 208,19 грн. за період з 20.10.2015 р. по 15.01.2016 р. та інфляційні нарахування в сумі 777,17 грн. за період листопад 2015 р. та грудень 2015 р., які останній просив стягнути з відповідача відповідно до наданих розрахунків.

Згідно п.1.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.13 р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» (далі - Постанова № 14) з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з'ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов'язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов'язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

В свою чергу, відповідачем не подано суду контррозрахунку заявлених до стягнення позовних вимог або доказів наявності заперечень щодо здійсненого позивачем розрахунку.

Згідно п. 3 Постанови № 14 інфляційні нарахування на суму боргу здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Відповідно до п. 1.9 Постанови № 14 день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

Згідно листа Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97 р. при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць; тому умовно слід вважати, що сума, яка внесена за період з 01 по 15 число відповідного місяця, наприклад травня, індексується за період з урахуванням травня, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця - червня.

За результатами здійсненої за допомогою системи «ЛІГА» перевірки нарахування позивачем заявленої до стягнення пені, процентів річних та інфляційних нарахувань судом встановлено, що перерахований судом у відповідності до приписів чинного законодавства та в межах визначеного позивачем періоду розмір пені та процентів річних становить 3052,05 грн. пені та 208,09 грн. процентів річних відповідно, а отже є меншими, ніж нараховано та заявлено до стягнення позивачем, тому позовні вимоги в частині пені та процентів річних підлягають стягненню в сумах, нарахованих судом, а саме 3052,05 грн. пені та 208,09 грн. процентів річних.

Розмір втрат від інфляції, перерахований судом у відповідності до приписів чинного законодавства в межах визначеного позивачем періоду, становить 781,20 грн. та є більшим, ніж заявлено позивачем. Проте, виходячи з того, що збільшення розміру позовних вимог є правом позивача, передбаченим ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, яким позивач не скористався, суд не вправі самостійно збільшувати розмір позовних вимог, зокрема, в частині втрат від інфляції, тому позовні вимоги в частині стягнення втрат від інфляції за несвоєчасну оплату наданих експедиторських послуг з перевезення вантажу підлягають задоволенню в сумі, нарахованій позивачем, а саме 777,17 грн. втрат від інфляції.

Враховуючи вищевикладене та виходячи з того, що позов частково доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем не спростований, суд доходить висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Оскільки спір виник з вини відповідача, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються судом на відповідача.

Керуючись ст.ст. 124, 129 Конституції України, ст.ст. 4-2, 4-3, 22, 33, 43, 44, 49, 75, п.1-1 ч. 1 ст. 80, 82-85, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Провадження у справі в частині стягнення 28784,00 грн. основного боргу припинити.

2. Позовні вимоги задовольнити частково.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «КЮ-ФАСАД» (вул. Вітряні Гори, буд.2 кв.12, м. Київ, 04123, код 39205392) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ПАН ЛОГІСТІК» (вул. Деміївська, 43, м. Київ, 03040, код 36958491) 3 052,05 грн. пені, 777,17 грн. інфляційних нарахувань, 208,09 грн. процентів річних, а також 1 378,00 грн. витрат зі сплати судового збору.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

5. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Повний текст рішення складено та підписано 25 березня 2016 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання протягом 10 днів з дня складання та підписання повного тексту рішення апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Суддя А.М. Селівон