ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.03.2016 р. Справа №917/329/16

за позовом Обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства "Лубнитеплоенерго", вул.Чкалова, 17,Лубни, Лубенський район, Полтавська область,37500

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Подоляночка", вул. К.Маркса, 35, Хорол, Полтавська область,37800

про стягнення 7 129,96 грн.

Суддя Тимощенко О.М.

Представники :

від позивача: ОСОБА_1 дов. №1-17/1715 від 17.07.2015 року

від відповідача: не з'явився

В судовому засіданні 29.03.2016 року суд оголосив вступну та резолютивну частини рішення у відповідності до ст. 85 ГПК України та повідомив дату складення повного текст рішення.

СУТЬ СПРАВИ: розглядається позовна заява про стягнення 7129,96 грн., у тому числі 6830,00 грн. безпідставно набутих коштів, 51,08 грн. - 3% річних, 248,88 грн. - інфляційних.

Відповідач в судове засідання не з'явився. Ухвала суду від 04.03.2016 року про порушення провадження у справі, яка направлялася відповідачу за адресою: вул. К.Маркса, 35, м. Хорол, Полтавська область,37800, повернулася до суду з відміткою поштового відділення "за закінченням строку зберігання".

Згідно спеціального витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, зробленого судом станом на 28.03.2016 року, відповідач зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, тобто за тою адресою на яку і здійснювалось направлення ухвали суду від 04.03.2016 року.

Відповідно до ч.3 п. 3.9.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою судом стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації -адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб -підприємців) і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Враховуючи наведене суд вважає відповідача належним чином повідомленим про дату, час та місце судового засідання.

В зв'язку з тим, що необхідних для вирішення спору доказів, наявних у матеріалах справи достатньо, господарський суд належним чином повідомляв відповідача про дату, час і місце судового розгляду, то справа розглядається без участі представника відповідача за наявними в ній матеріалами на підставі ст. 75 ГПК України.

18.03.2016 року від позивача до суду надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог, в якій позивач вказує про сплату відповідачем безпідставно набутих коштів в сумі 6830,00 грн. та просить суд стягнути з відповідача 51,08 грн. - 3% річних та 248,88 грн. - інфляційних.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав заву про зменшення розміру позовних вимог.

Згідно ст. 22 ГПК України, позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

Суд приймає заяву позивача про зменшення розміру позовних вимог до розгляду та розглядає позовні вимоги в редакції даної заяви від 18.03.2016 року.

Представник позивача виклав зміст позовних вимог з врахування заяви про зменшення розміру позовних вимог та просив суд їх задовольнити повністю.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши подані докази, суд встановив:

02.03.2015 року між Обласним комунальним виробничим підприємством теплового господарства "Лубнитеплоенерго" (позивач, покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Подоляночка" (відповідач, продавець) було укладено договір купівлі-продажу товарів (арк. с. 11).

У відповідності до п.1.1. договору продавець зобов'язався поставити і передати у власність покупцю товар, а покупець зобов'язався прийняти цей товар та своєчасно здійснити оплату його вартості на умовах даного договору.

Згідно пункту 1.3. договору підтвердженням факту узгодження сторонами асортименту, кількості і ціни товару є прийняття покупцем товару по видатковій накладній продавця, яка після підписання її обома сторонами має юридичну силу специфікації і є невід ємною частиною цього договору.

В пункті 4.1. договору сторони погодили, що покупець здійснює розрахунок з продавцем у безготівковій формі в національній валюті України шляхом оплати рахунку протягом 5 робочих днів.

На виконання умов договору відповідачем 06.05.2015 року було передано позивачу товар на загальну суму 6 830,00 грн., що підтверджується підписаною накладною №28 від 06.905.2015 року (арк. с. 12).

Позивачем 06.05.2015 року було проведено оплату на рахунок відповідача в розмірі 6830,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням №1621 від 06.05.2015 року (арк. с. 13).

Як вказує позивач, ним внаслідок помилки 19.05.2015р. було здійснено повторну оплату відповідачу 6 830,00 грн. за накладною №28 від 06.05.2015р., що підтверджується платіжним дорученням №1810 від 19.05.2015р. (арк. с. 13).

18.11.2015 року позивач звернулося до відповідача з вимогою №1-17/2800 ви 18.11.2015р. про повернення помилково перерахованих коштів в сумі 6 830,00 грн. (арк. с.14).

04.12.2015р. позивачем було направлено відповідачу листа №1-17/2921 з проханням повідомити про результати розгляду вимоги від 18.11.2015р.

09.12.2015р. позивачу від відповідача надійшла відповідь на вимогу №1-17/2800 від 18.11.2015р., в якій відповідач визнає факт повторної оплати та отримання грошових коштів в сумі 6 830,00 грн. (арк. с. 16).

29.02.2016 року відповідачем було повернуто позивачу грошові кошти в сумі 6 830,00 грн. з призначенням платежу повернення помилково перерахованих коштів, що підтверджується платіжним дорученням №20 від 29.02.2016 року (арк. с. 23).

Позивач вважаючи, що у відповідача виникли перед ним грошові зобов'язання в сумі 6 830,00 грн., які виконані відповідачем несвоєчасно, просить суд стягнути з відповідача 3% річних в сумі 51,08 грн. за період з 24.11.2015 року по 22.02.2016 року та інфляційні в сумі 248,88 грн. за період з 24.11.2015 року по 31.01.2016 року на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України.

При прийняті рішення суд виходить з наступного.

Так, загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами гл. 83 ЦК України.

Статтями 1212-1213 ЦК України передбачено, що особа, яка набула право на майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно, незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі (ст.1213 ЦК України).

Як встановлено судом, відповідач 29.02.2016 року повернув позивачу грошові кошти в сумі 6 830,00 грн. з призначенням платежу "повернення помилково перерахованих коштів", що підтверджується платіжним дорученням №20 від 29.02.2016 року (арк. с. 23).

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

На підставі ч.2 ст. 625 ЦК України позивачем нараховано відповідачу 3% річних в сумі 51,08 грн. за період з 24.11.2015 року по 22.02.2016 року та інфляційні в сумі 248,88 грн. за період з 24.11.2015 року по 31.01.2016 року.

Статтею 625 ЦК України передбачена можливість стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат за прострочення саме грошового зобов'язання.

Грошові зобов'язання, як і будь-які інші цивільно-правові або господарські зобов'язання, можуть виникати з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України і статтею 174 ГК України.

Стягнення з відповідача суми безпідставно отриманих коштів не є наслідком порушення ним грошового зобов'язання, оскільки відповідні дії вчиняються не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав - повернення безпідставно отриманих коштів.

За своєю суттю обов'язок щодо повернення грошових коштів, безпідставно отриманих, не можна розцінювати як грошове зобов'язання в розумінні статті 625 ЦК України.

В п. 5.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» роз'яснено, що обов'язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає у випадках повернення коштів особі, яка відмовилася від прийняття зобов'язання за договором (стаття 612 ЦК України), повернення сум авансу та завдатку, повернення коштів у разі припинення зобов'язання (в тому числі шляхом розірвання договору) за згодою сторін або визнання його недійсним, відшкодування збитків та шкоди, повернення безпідставно отриманих коштів (стаття 1212 ЦК України), оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав.

Відповідно до статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі статтею 33 цього ж Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В силу вказаної норми предметом доказування є обставини, які свідчать про дійсні права та обов'язки сторін у справі та складаються з фактів, якими позивач обґрунтовує підстави позову, та фактів, якими відповідач обґрунтовує заперечення проти позову.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст.34 ГПК України).

Частиною 1 ст.43 ГПК України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, а згідно ч. 2 цієї ж статті ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно положень ст. 4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Судові витрати покладаються на позивача згідно ч. 2 ст. 49 ГПК України.

При цьому, відповідно до п. 1 ч.1 ст. 7 Закону України від 08.07.2011р. № 3674-VІ "Про судовий збір" повернення судового збору здійснюється за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. Отже, судовий збір в сумі 1320,03 грн. підлягає поверненню позивачу за заявою про зменшення розміру позовних вимог від 18.03.2016 року.

На підставі матеріалів справи та керуючись ст. ст. 33,43, 49, 75, 82-85 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В :

1. В задоволенні позову відмовити.

2. Повернути Обласному комунальному виробничому підприємству теплового господарства "Лубнитеплоенерго" (вул. Чкалова, 17, м. Лубни, Лубенський район, Полтавська область,37500, ідентифікаційний код 05541083) з Державного бюджету України судовий збір в сумі 1320,03 грн., сплачений за платіжним дорученням №675 від 26.02.2016 року.

Повне рішення складено 31.03.2016 року

Суддя Тимощенко О.М.