КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" березня 2016 р. Справа№ 910/14416/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Руденко М.А.

суддів: Пономаренка Є.Ю.

Дідиченко М.А.

при секретарі: Дяченко Р.Г.

за участю представників сторін:

від позивача: Івченко В.В. ( за довіреністю №69/1 від 15.03.2015 р.)

від відповідача: не з'явився.

розглянувши апеляційну скаргу Приватного підприємства "Спецобладнання-Київ"

на рішення Господарського суду м. Києва від 20.11.2014р.

у справі № 910/14416/14 (Головуючий суддя: Ващенко Т.М., судді: Гумега О.В., Полякова К.В.)

за позовом Приватного підприємства "Т.С.О."

до Приватного підприємства "Спецобладнання-Київ"

про стягнення 66 859, 29 грн.

ВСТАНОВИВ:

У липні 2014 року позивач звернувся до господарського суду міста Києва з позовною заявою до відповідача про стягнення 66 859,29 грн., а саме : 61 187,20 грн. - основного боргу та 5 672,09 грн. - пені.

В подальшому 20.11.2014 року представником позивача було подано заяву про уточнення позовних вимог, відповідно до вказаної заяви позивач просить суд стягнути з відповідача 61 187,20 грн. - збитків, 1 294,24 грн. - 3% річних, 5 672,09 грн. - пені та 68 531,49 грн. - суми попередньої оплати за товар з врахуванням індексу інфляції.

Рішенням господарського суду міста Києва від 20.11.2014р. у справі № 910/14416/14 з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, позов задоволено частково: стягнуто з приватного підприємства "Спецобладнання-Київ" на користь приватного підприємства "Т.С.О." 61 187 грн. 20 коп. - суми попередньої оплати за товар, 1 698 грн. 91 коп. - пені, в іншій частині в позові відмовлено.

Мотивуючи рішення, суд першої інстанції зазначив, що відповідачем не було здійснено поставку та ввід в експлуатацію оплаченого позивачем товару у визначені строки (протягом 40 (сорока) робочих днів з моменту зарахування на банківський рахунок постачальника оплати покупця), а відповідно позивач має право на повернення суми здійсненої ним передоплати в порядку ч. 2 ст. 693 ЦК України

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, приватне підприємство "Спецобладнання-Київ" звернулося з апеляційною скаргою до Київського апеляційного господарського суду, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 20.11.2014 р. у справі № 910/14416/14, в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги скаржник вказав на те, що судом першої інстанції не було досліджено ту обставину, що позивачем не було сплачено проведення додаткових робіт за договором. Крім того, судом не було досліджено належним чином докази, що свідчать про виконання ним монтажних робіт (вводу обладнання в експлуатацію) на суму 35 700,00 грн. що підтверджується актом надання послуг № 91 від 11.11.2013 р.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23.04.2015 року було прийнято до провадження апеляційну скаргу приватного підприємства "Спецобладнання-Київ" та призначено справу до розгляду .

У подальшому розгляд справи відкладався.

18.05.2015 року через відділ документального забезпечення суду від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Ухвалами Київського апеляційного господарського суду від 07.07.2015 року у справі № 910/14416/14 було призначено судову почеркознавчу експертизу. Провадження у справі зупинено та направлено справу до Київського науково-дослідного інституту судових експертиз для проведення експертизи.

26.02.2016 через відділ документального забезпечення суду від Київського науково-дослідного інституту судових експертиз надійшло повідомлення про неможливість надання висновку судової почеркознавчої експертизи, оскільки сторонами не було надано оригіналів документів, а також матеріали справи № 910/14416/14.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 29.02.2016 року апеляційне провадження у справі було поновлено, та призначено справу до розгляду.

29.03.2016 року представник відповідача у судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, як свідчать матеріали справи, про час та місце розгляду справи всі представники були повідомлені належним чином.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце її розгляду судом, якщо ухвалу про порушення провадження у справі надіслано за поштовою адресою, зазначеною в позовній заяві (Інформаційний лист Вищого господарського суду від 13.08.2008 р. № 01-8/482 із змінами станом на 29.06.2010 року „Про деякі питання застосування норми Господарського процесуального кодексу України").

Відповідно до п. 3.9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку не з'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи те, що матеріали справи містять докази повідомлення всіх учасників судового процесу про дату, час та місце судового засідання, судова колегія вважає можливим розглянути справу у відсутності представника відповідача , за наявними у справі доказами

Представник позивача, у судовому засіданні заперечив проти вимог апеляційної скарги, просив її залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно ст. 101 Господарського процесуального кодексу апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 28.07.2012 р. між позивачем (покупець) та відповідачем (постачальник) було укладено договір № 28/7 поставки обладнання (договір) (т.1 а.с.16).

За умовами вищезазначеного договору, постачальник приймає на себе зобов'язання здійснити поставку технологічного обладнання (обладнання), асортимент та кількість якого вказані в специфікаціях (додатки до договору) (т.1 а.с. 22), які є невід'ємною частиною договору, а покупець зобов'язується прийняти обладнання та сплатити за нього ціну у відповідності до умов договору. (п.1.1 договору). Під терміном поставка в даному договорі розуміється: доставка та передача постачальником обладнання покупцю на умовах DDP: склад покупця згідно п. 6.1 договору, Інкотермс-2000 (п. 1.2 договору). До зобов'язань постачальника за цим договором входить обов'язок здійснити шеф-монтаж та введення в експлуатацію обладнання (п.1.3 договору). Поставка обладнання здійснюється постачальником на склад покупця за адресою: м. Київ, вул. Шовковична 32/34, Україна, упродовж 40 (сорока) робочих днів з моменту зарахування на банківський рахунок постачальника оплати покупця за пунктом 4.1.1 та при умові своєчасного виконання покупцем пункту 4.1.2 договору (п. 6.1 договору).

Пунктом 13.1 договору сторонами погоджено строк дії договору, в якому зазначено, що договір набуває чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками (28.07.2012.) і діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань.

Відповідно до п. 8.2 договору, під введенням обладнання в експлуатацію у відповідності до умов договору розуміється здійснення постачальником дій зі збирання конструкції обладнання, приведення її робочого стану, запуску робочих механізмів обладнання в роботу.

Пунктами 3.1-3.3 договору визначено, що ціна договору є формою вираження грошової вартості обладнання, за якою здійснюється поставка та монтаж обладнання у відповідності до умов договору. Ціна Договору встановлена в Специфікаціях, що є невід'ємною частиною договору. Ціна договору може бути змінена виключно за взаємною згодою сторін, що оформлюється шляхом підписання уповноваженими представниками сторін додаткової угоди до договору.

За умовами пунктів 4.1-4.2 договору оплата за договором здійснюється наступним чином: покупець в порядку передплати сплачує постачальнику 70% ціни договору, що вказана в п. 3.2. договору, упродовж 3 (трьох) банківських днів з моменту підписання договору на підставі рахунку постачальника, який належним чином передається останнім не пізніш однієї доби з моменту підписання договору. Наступний платіж, що становить 20% від суми відповідної до п. 3.2. договору, покупець сплачує постачальнику упродовж 3 (трьох) банківських днів з моменту інформування покупця про готовність обладнання до відвантаження зі складу виробника на основі відповідного листа, на підставі рахунку постачальника, який належним чином передається останнім не пізніш однієї доби з моменту такого інформування. Решту ціни договору, що становить 10% від суми відповідної до п. 3.2. договору, покупець сплачує постачальнику упродовж 3 (трьох) банківських днів з моменту вводу обладнання в експлуатацію та підписання сторонами акту вводу обладнання в експлуатацію у відповідності до порядку, що встановлений договором, на підставі рахунку постачальника, який належним чином передається останнім не пізніш однієї доби з моменту здійснення вводу обладнання в експлуатацію та підписання сторонами акту вводу обладнання в експлуатацію. Оплата здійснюється згідно з рахунком, наданим постачальником.

Пунктом 6.5 договору встановлено, що право власності на товар переходить від постачальника до покупця з моменту підписання повноважними представниками сторін акту приймання-передачі обладнання або видаткових накладних. Сторонами погоджено, що приймання-передача обладнання здійснюється уповноваженими представниками сторін в місці за адресою, що вказана в п. 6.1 договору. Приймання-передача здійснюється уповноваженими представниками сторін за актом приймання-передачі обладнання, проект якого надається постачальником до підписання покупцю. Підписання акту приймання-передачі здійснюється в момент прийняття обладнання в місці, що вказане в п. 6.1. договору ( п 7.1-7.2 договору).

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, відповідачем було виставлено позивачу рахунки на оплату: № 25 від 28.02.2013. та № 72 від 19.06.2013. на загальну суму 61 187,20 грн.(т.1 а.с.24,25).

На виконання умов договору позивачем у відповідності до наявних в матеріалах справи банківських виписок по особовому рахунку позивача було сплачено відповідачу 61 187,20 грн. (18.04.2013 р., 21.06.2013 р., 26.06.2013 р., 02.07.2013 р.) (т.1 а.с.26).

В порушення умов договору відповідач не поставив позивачу оплачений товар на суму 25 487,20 грн. та не ввів обладнання в експлуатацію, оплачену позивачем на суму 35 700,00 грн., в зв'язку з чим покупець звернувся до продавця з претензією № 132 від 09.12.2013 р. та претензією № 59 від 20.03.2013 р., якою просив повернути передплату по договору. (т.1 а.с.27,28).

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що матеріалами справи належним чином доведено, що відповідно до укладеного між сторонами договору, позивач здійснив передоплату товару. При цьому, оскільки відповідач товар не поставив, обладнання в експлуатацію не ввів, позивач листами звернувся до відповідача з вимогою в порядку ч. 2 ст. 530 ЦК України щодо повернення суми попередньої оплати. Враховуючи те, що вимога позивача залишилась без задоволення, він вирішив відмовитись від прийняття зобов'язання та вимагати повернення суми попередньої оплати.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції зважаючи на наступне.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором поставки.

У відповідності до ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ст. 671 ЦК України, якщо за договором купівлі-продажу переданню підлягає товар у певному співвідношенні за видами, моделями, розмірами, кольорами або іншими ознаками (асортимент), продавець зобов'язаний передати покупцеві товар в асортименті, погодженому сторонами. Якщо договором купівлі-продажу асортимент товару не встановлений або асортимент не був визначений у порядку, встановленому договором, але із суті зобов'язання випливає, що товар підлягає переданню покупцеві в асортименті, продавець має право передати покупцеві товар в асортименті виходячи з потреб покупця, які були відомі продавцеві на момент укладення договору, або відмовитися від договору.

Статтею 669 ЦК України передбачено, що кількість товару, що продається, встановлюється у договорі купівлі-продажу у відповідних одиницях виміру або грошовому вираженні. Умова щодо кількості товару може бути погоджена шляхом встановлення у договорі купівлі-продажу порядку визначення цієї кількості.

Відповідно до ч. 2 ст. 269 ГК України строки поставки встановлюються сторонами в договорі з урахуванням необхідності ритмічного та безперебійного постачання товарів споживачам, якщо інше не передбачено законодавством.

Згідно з ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Як передбачено ст. 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних випадках ставляться.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Частиною 2 ст. 693 ЦК України визначено, що якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Дослідивши матеріали справи, колегією суддів було встановлено, що відповідачем не було здійснено поставку та ввід в експлуатацію оплаченого позивачем товару у визначені строки (протягом 40 (сорока) робочих днів з моменту зарахування на банківський рахунок постачальника оплати покупця, а відповідно позивач має право на повернення суми здійсненої ним передоплати в порядку ч. 2 ст. 693 ЦК України.

Апелянтом не було надано до матеріалів справи доказів, які б підтвердили поставку ним обладнання згідно з умовами укладеного між ними договору та у відповідності з приписами чинного законодавства, що регулює договірні зобов'язальні відносини, також не надано доказів, які б свідчили про відсутність його вини у невиконанні відповідного зобов'язання.

Щодо доводів апелянта, що позивачем не було сплачено кошти за проведення додаткових робіт за договором, колегія суддів вважає, що вони є необґрунтованими та безпідставними, оскільки не є предметом розгляду даної справи. Крім того, апелянт не позбавлений права звернутись до суду з окремим позовом про стягнення вказаних грошових коштів.

Стосовно посилання апелянта про виконання ним монтажних робіт (вводу обладнання в експлуатацію) на суму 35 700,00 грн., що підтверджується актом надання послуг № 91 від 11.11.2013 колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, акт надання послуг № 91 від 11.11.2013, на який посилається апелянт, наданий до матеріалів виключно в копії, однак надати зазначеному акту правової оцінки неможливо, оскільки на вимогу ні суду першої інстанції ні апеляційної інстанції відповідач не зміг надати оригінал, та зазначив, що оригінал в нього відсутній, а позивач наголошував на підробці вказаного акту, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази існування такого акту.

Як зазначено в постанові Вищого господарського суду України від 28.02.2013 р. у справі № 5011-30/6320-2012, доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості.

Доведення належними засобами доказування певних обставин по справі, ГПК України покладається саме на особу, яка на ці обставини посилається (аналогічної позиції дотримується Вищий господарський суд України в постанові № 30/5009/2733/11 від 02.04.2012 р.).

Відповідно до ст. 36 ГПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії. Подані сторонами копії документів, виготовлені з використанням технічних засобів (фотокопії тощо), засвідчуються підписом особи, яка їх виготовила або яка перевірила їх на відповідність оригіналам, із зазначенням її прізвища, ініціалів та посади, якщо вона є посадовою особою, та з прикладенням печатки, за її наявності.

Якщо подані копії документів, у тому числі виготовлені з використанням технічних засобів, викликають сумніви, господарський суд може витребувати оригінали цих документів, у тому числі для огляду в судовому засіданні з наступним поверненням цих оригіналів особі, яка їх подала.

У разі неподання оригіналів документів на вимогу суду справа розглядається за наявними доказами, оцінка яких здійснюється відповідно до вимог статей 32, 33, 43 ГПК України.

Як вбачається, з п 2.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 26.12.2011, № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", якщо подані копії документів, у тому числі виготовлені з використанням технічних засобів, викликають сумніви, господарський суд може витребувати оригінали цих документів, у тому числі для огляду в судовому засіданні з наступним поверненням цих оригіналів особі, яка їх подала. Для перевірки достовірності поданих суду документів може бути призначено судову експертизу.

Таким чином, ксерокопія акту надання послуг № 91 від 11.11.13 р., яка міститься в матеріалах справи, не може бути прийнята до уваги.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б свідчили про поставку відповідачем позивачу обладнання за договором та його введення в експлуатацію на суму, пред'явлену позивачем до стягнення, а оскільки відповідач не виконав взятих на себе зобов'язань з поставки товару та його монтажу, таке зобов'язання втратило для позивача господарський інтерес, тому позовні вимоги в частині в частині стягнення 61 187,20 грн. суми попередньої оплати за товар правомірно були задоволені судом першої інстанції.

Стосовно позовних вимог щодо стягнення пені в розмірі 5 672,09 грн. у відповідності до п. 10.2 договору, колегія суддів зазначає наступне.

За умовами п. 10.2 договору, у разі несвоєчасної поставки обладнання або частини обладнання постачальник сплачує покупцю штраф в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості обладнання (або його частини), що не поставлена своєчасно за цим договором, за кожен день прострочення.

Як передбачено ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.

Згідно з ст. ст. 546, 549 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, різновидом якої є штраф та пеня.

Частиною 3 ст. 549 ЦК України передбачено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

У відповідності до п. 2.5 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.13. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений ч. 6 ст. 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

В силу приписів п. 18 Інформаційного листа Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2004 році" № 01-8/344 від 11.04.2005 р. з огляду на вимоги частини 1 статті 47 ГПК України щодо прийняття судового рішення за результатами обговорення усіх обставин справи та частини 1 статті 43 ГПК України стосовно всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд повинен перевірити обґрунтованість і правильність здійсненого нарахування сум штрафних санкцій, річних, збитків від інфляції, і в разі, якщо їх обчислення помилкове - зобов'язати позивача здійснити перерахунок відповідно до закону чи договору або зробити це самостійно.

Колегія суддів, перевіривши розрахунок пені, погоджується з висновком суду першої інстанції, що умовами договору стягнення пені передбачено виключно за несвоєчасну поставку обладнання, а не за несвоєчасний його монтаж (введення в експлуатацію), тому у зв'язку з прострочення виконання грошового зобов'язання з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1 698,91 грн. - пені., а в іншій частині стягнення в розмірі 3 973,18 грн. пені слід відмовити.

Стосовно вимог, щодо стягнення з відповідача 15 000,00 грн. витрат на оплату послуг адвоката, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 44 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 48 ГПК України витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку встановленому Законом України "Про адвокатуру".

Дія Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" поширюється тільки на осіб, які є адвокатами.

Поняття особи, яка є адвокатом, наводиться в п. 1 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону, в якій зазначається, що адвокат - фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом.

Як вбачається з п. 6.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013. № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" за змістом частини третьої статті 48 та частини п'ятої статті 49 ГПК у їх сукупності можливе покладення на сторони у справі як судових витрат тільки тих сум, які були сплачені стороною за отримання послуг саме адвоката (у розумінні пункту 1 статті 1 та частини першої статті 6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"), а не будь-якої особи, яка надавала правову допомогу стороні у справі.

Аналогічну правову позицію викладено у Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 6-рп/2013 у справі № 1-4/2013.

Як вбачається з матеріалів справи, 23.06.2014. між позивачем (клієнт) та адвокатом Радужним Олександром Едуардовичем (адвокат) було укладено договір № б/н про надання послуг щодо ведення справи у господарському суді, а саме справи за позовом приватного підприємства "Т.С.О." до приватного підприємства "Спецобладнання-Київ" про стягнення 66 859,29 грн. (п. 1 вказаного договору від 23.06.2014 р.) (т.1 а.с.59).

Оплату позивачем витрат на правову допомогу у сумі 15 000,00 грн. підтверджує залучене до справи платіжне доручення № 741 від 16.07.14 р.

Зважаючи на обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що враховуючи судову практику про стягнення витрат на оплату послуг адвоката, беручи до уваги обмеження розміру оплати послуг адвоката, а також розмір заявлених позовних вимог і задоволених позовних вимог, заявлена вимога про стягнення з відповідача витрат на оплату послуг адвоката підлягає задоволенню у сумі 7 366,78 грн.

Відповідно до ст. ст. 43, 33, 34 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду з огляду на вищевикладене.

Дослідивши матеріали наявні у справі, апеляційний суд робить висновок, що суд першої інстанції дав належну оцінку доказам по справі та виніс законне обґрунтоване рішення, яке відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, апеляційний суд погоджується із рішенням господарського суду міста Києва від 20.11.2014 року у справі № 910/14416/14, отже підстав для його скасування або зміни не вбачається.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства "Спецобладнання-Київ" на рішення господарського суду міста Києва від 20.11.2014 року у справі № 910/14416/14 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 20.11.2014 року у справі № 910/14416/14 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/14416/14 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України через суд апеляційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя М.А. Руденко

Судді Є.Ю. Пономаренко

М.А. Дідиченко