РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2016 року Справа № 906/1770/15

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя Філіпова Т.Л. , суддя Василишин А.Р.

при секретарі судового засідання Дроздюк О.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 представник за довіреністю, довіреність від 06.11.15 року

від відповідача: ОСОБА_2 представник за довіреністю, довіреність №2 від 20.01.16 року

розглянувши апеляційну скаргу відповідача на рішення господарського суду Житомирської області від 18.02.16 р. у справі № 906/1770/15 (суддя Гансецький В.П.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ДАРТ"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЯнЕір" ЛТД

про стягнення 511776,78 грн.

ВСТАНОВИВ:

ТОВ «Дарт» (надалі - позивач) звернулось в господарський суд Житомирської області з позовною заявою (а.с. 3-7) до ТОВ «ЯнЕір ЛТД» (надалі відповідач), в якій просить стягнути 389 349,80 грн. основного боргу, 116 081,04 грн. пені, 6346,94 грн. річних.

Рішенням господарського суду Житомирської області від 18.02.16 р. (а.с. 116-118) позов задоволено.

В обґрунтування свого рішення суд першої інстанції вказав, що в укладеному між сторонами договорі № 02-010 від 17.06.14р. на виконання чартерних перевезень та додатках №№ 1-8 до нього сторонами не було визначено такого способу розрахунків, як зарахування заправки відповідачем повітряних суден позивача в рахунок оплати за здійснені авіаперевезення.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позовні вимоги підтверджені належними та допустимими доказами, а тому підлягають задоволенню.

Не погоджуючись із винесеним рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся з апеляційною скаргою (а.с. 127-133) до Рівненського апеляційного господарського суду, в якій просить рішення господарського суду Житомирської області від 18.02.16 року у даній справі скасувати та прийняти нове, яким в позові відмовити.

Апеляційну скаргу позивач обґрунтовує тим, що зобов'язання по сплаті вартості виконаних чартерних перевезень згідно договору № 02-010 від 17.06.14р. було припинено сторонами шляхом його заміни на зобов'язання з заправки повітряних суден позивача авіапаливом в аеропортах у розмірі, вищому ніж було визначено додатками за договором № 02-010 від 17.06.14р. на виконання чартерних перевезень.

Скаржник стверджує, що згідно домовленостей керівництва авіакомпаній, позивач не заперечував проти здійснення взаємозаліку відповідно до паливного балансу та підтвердив наявність заборгованості по чартерним рейсам у розмірі 4503,22 доларів США, у зв'язку з чим відповідачем вимога до позивача про оплату отриманого палива в сумі 35206,78 доларів США не надсилалась. Тому відповідач вважає, що сторонами була визначена альтернативна форма розрахунків - погашення заборгованості з оплати чартерних перевезень шляхом оплати відповідачем авіапалива, яким заправлялися повітряні судна позивача, внаслідок чого відсутня його заборгованість згідно договору № 02-010 від 17.06.14р. на виконання чартерних перевезень.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача заперечив вимоги апеляційної скарги та просив залишити оскаржуване рішення без змін. Зокрема, зазначив, що умовами Договору не передбачено заміна зобов»язання розрахунку між сторонами на зобов»язання з заправки повітряних суден перевізника авіа паливом.

Відповідно до ч. 2 ст. 101 ГПК України, апеляційний суд не зв»язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Заслухавши пояснення представників позивача, відповідача, розглянувши матеріали та обставини справи, апеляційну скаргу, відзиви на апеляційну скаргу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанцій та вбачається з матеріалів справи 17.06.14р. між ТОВ "ДАРТ" (перевізник) та ТОВ "ЯнЕір" ЛТД (замовник) укладено договір № 02-010 від 17.06.14р. на виконання чартерних перевезень (а.с.11-13).

Відповідно до пп.1.1 Договору сторони погодили, що замовник доручає, а перевізник виконує чартерні авіаційні перевезення замовника (надалі - "перевезення") за маршрутом, розкладом та на умовах, що вказані в додатках до даного договору.

Згідно пп. 3.6 Договору, замовник зобов'язався забезпечити своєчасну оплату перевезення згідно додатку до даного договору.

Відповідно до пп. 5.1 Договору, загальна вартість перевезення складається із вартості рейсу, оплати за бортове харчування та аеропортові такси.

Згідно пп. 5.2 Договору, вартість перевезення вказана в додатках до даного договору.

Зокрема, п. 2 додатку № 5 від 25.07.14р. до договору сторони погодили, що вартість чартерного рейсу згідно таблиці по маршруту Київ (Жуляни) - Тіват (Чорногорія) - Київ (Жуляни) складає 20650 доларів США, в тому числі 0% ПДВ. Оплата здійснюється на підставі виставлених перевізником рахунків у національній валюті України гривні (а.с.19).

Вказана вартість не включає витрати на борт харчування, аеропортові збори і збори за авіаційну безпеку по всьому маршруту, а також варість заправки авіа паливом в аеропорту Тіват у потрібному 6,75 тон та обслуговування ПС в обох аеропортах (п. 3 Додатку № 5).

Замовник за власний рахунок самостійно сплачує вартість наземного обслуговування в обох аеропортах, а також вартість всіх аеропортових пасажирських зборів та заправки авіа паливом в аеропорту Тіват не менше 6,75 тон. (п. 4 Додатку № 5).

Так, у п.5 додатку № 5 від 25.07.14р. до договору сторони погодили, що замовник здійснює оплату вартості чартерного перевезення, що складає 20650 доларів США, на поточний рахунок перевізника по факту виконання рейсу, але не пізніше 30.07.14р.

Пунктом 2 додатку № 6 від 29.07.14р. до договору сторони погодили, що вартість чартерного рейсу згідно таблиці по маршруту Київ (Жуляни) - Батумі (Грузія) - Київ (Жуляни) складає 19800 доларів США, в тому числі 0% ПДВ. Оплата здійснюється на підставі виставлених перевізником рахунків у національній валюті України гривні (а.с.20).

Вказана вартість не включає витрати на борт харчування, аеропортові збори і збори за авіаційну безпеку по всьому маршруту, а також вартість заправки авіапаливом в аеропортах у потрібному розмірі 11 тон та обслуговування ПС в обох аеропортах (п. 3 Додатку № 6).

Замовник за власний рахунок самостійно сплачує вартість борт харчування, наземного обслуговування в обох аеропортах, заправки авівпаливом у потрібному розмірі 11 тон, а також вартість всіх аеропортових пасажирських зборів в аеропорту Батумі (п. 4 Додатку № 6).

У п.5 додатку № 6 від 29.07.14р. до договору сторони погодили, що замовник здійснює оплату вартості чартерного перевезення, що складає 19800 доларів США, на поточний рахунок перевізника по факту виконання рейсу, але не пізніше 31.07.14р.

На виконання умов Договору, позивачем здійснено десять рейсів за наступними маршрутами: Київ-Бургас-Київ - 20.06.14р. (2 рейси), 27.06.14р. (2 рейси), 31.07.14р., 01.08.14р.; Київ-Тіват-Київ - 22.06.14р., 20.07.14р., 27.07.14р.; Київ-Батумі-Київ - 30.07.14р. (а.с.3), що, підтверджується Актами надання послуг: № 111 від 31.07.14р. на суму 247545,88 грн., № 119 від 04.08.14р. на суму 239 525,51 грн. (а.с.23).

Вказані акти підписані представниками сторін та скріплені відтисками печаток без зауважень та заперечень.

Однак, як вбачається з пояснень позивача, відповідач за надані послуги, розрахувався частково, а саме: 08.07.15 р. на рахунок перевізника надійшли грошові кошти від замовника у розмірі 97721,59 грн. за міжнародні пасажирські перевезення Київ-Батумі-Київ по акту №119.

З матеріалів справи вбачається, що сторонами підписаний акт звірки взаєморозрахунків станом на 30.11.14р. (а.с.24) та акт звірки взаєморозрахунків станом на 21.01.16р. (а.с. 105, 106).

Таким чином, внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх договірних зобов'язань виникла заборгованість перед позивачем в сумі 389349,80 грн.

Аналізуючи встановлені обставини справи, Рівненський апеляційний господарський суд вважає за необхідне враховувати наступні положення чинного законодавства України.

Відповідно до Наказу Міністерства транспорту України від 18.05.01 р. № 297 «Про затвердження Правил виконання чартерних рейсів», чартерний рейс це рейс, який виконується на зафрахтованому повітряному судні на підставі договору чартеру.

Договір чартерного перевезення є основним правовим документом, регулюючий даний вид перевезення.

Відповідно до ч.1 ст.912 ЦК України, за договором чартеру (фрахтування) одна сторона (фрахтівник) зобов'язується надати другій стороні (фрахтувальникові) за плату всю або частину місткості в одному чи кількох транспортних засобах на один або кілька рейсів для перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти або з іншою метою, якщо це не суперечить закону та іншим нормативно-правовим актам.

Згідно ст. 920 ЦК України, у разі порушення зобов'язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами).

Крім того, вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно врахував положення ст.ст. 173, 193, 509 ГК України, ст.ст.525 і 526 ЦК України щодо законодавчого визначення поняття зобов'язання, його порушення відповідачем та недопустимості односторонньої відмови від виконання зобов'язання.

Відповідно до ст.610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно до ч.1 ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Враховуючи вищенаведені норми чинного законодавства України та умови оскаржуваного договору, колегія суду погоджується з висновком господарського суду першої інстанції, щодо стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за надані послуги згідно Договору № 02-010 від 17.06.14 р. в сумі 389349,80 грн.

Крім суми основного боргу, позивач просив, стягнути з відповідача 116081,04 грн. пені та 3 % річних в розмірі 6345,94 грн.

Умовами Договору, а саме: п. 6.10, сторони погодили, що за несвоєчасне виконання оплати за договором, замовник сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми боргу за кожний день прострочення платежу та інші штрафні санкції передбачені діючим законодавством України.

Слід зазначити, що у відповідності до п. 3 ст.611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

У відповідності до ст. 216, ч. 1 ст. 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності у вигляді застосування господарських санкцій є вчинене учасником господарських відносин правопорушення у сфері господарювання. Одним з видів господарських санкцій, згідно ч. 2 ст. 217 Господарського кодексу України, є штрафні санкції.

Статтею 230 Господарського кодексу України, встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Преамбулою Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачено, що цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань. Суб'єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності.

Згідно статей 1, 3 цього Закону платники грошових коштів за прострочення платежу сплачують на користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за погодженням сторін. Зазначений розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Здійснивши розрахунок, колегія суддів погоджується з висновком господарського суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог в частині нарахованої відповідачу пені в сумі 116081,04 грн. грн. та 6345,94 3% річних, а тому залишає оскаржуване рішення в цій частині без змін.

Апеляційний суд не бере до уваги доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі про те, що зобов'язання по сплаті вартості виконаних чартерних перевезень згідно договору № 02-010 від 17.06.14р. було припинено сторонами шляхом його заміни на зобов'язання з заправки повітряних суден позивача авіапаливом в аеропортах у більшій кількості, ніж було визначено додатками за договором № 02-010 від 17.06.14р. на виконання чартерних перевезень, виходячи з наступного.

Відповідно до чинного законодавства України, підставою для виникнення зобов'язань між юридичними особами обов'язково має бути письмовий договір, в якому сторони повинні досягти згоди з усіх істотних умов.

Дослідивши зміст оскаржуваного договору, колегія суддів звертає увагу на те, що сторонами при підписанні договору досягнуто згоди, щодо всіх істотних умов договору, а саме: ціни, строку дії договору та предмету.

Водночас, як вбачається з Договору № 02-010 від 17.06.14р. на виконання чартерних перевезень та додатках №№ 1-8 до нього, сторонами не було визначено такого способу розрахунків між сторонами, як зарахування заправки відповідачем повітряних суден позивача в рахунок його оплати за здійснені авіаперевезення.

Навпаки, згідно підпунктів 3, 4 додатків 1-8 до договору, замовник повинен за власний рахунок здійснювати заправку повітряних суден перевізника, тобто позивача. При цьому, вартість авіапалива не включається у вартість рейсів.

А відтак, твердження відповідача про зарахування заправки ним авіапаливом повітряних суден позивача в рахунок оплати здійснених авіаперевезень є безпідставними та такими, що суперечать доказам наявним в матеріалах справи.

При цьому, колегія суддів не бере до уваги посилання відповідача на листування з позивачем (а.с. 89-93), як на підтвердження, погодження позивачем взаємозаліку з оплати чартерних перевезень, шляхом оплати відповідачем авіапалива, яким заправлялися повітряні судна позивача, внаслідок чого відсутня його заборгованість згідно договору № 02-010 від 17.06.14р. на виконання чартерних перевезень, оскільки вказані листи не є належними та допустимими доказами по даній справі, не є заявою про зарахування зустрічних однорідних вимог та не може вважатися погодженням про зарахування вартості авіапального, заправленого поза обсягом необхідного для здійснення рейсу, в погашення вартості рейсу.

Суд звертає увагу на те, що в матеріалах справи відсутні докази існування між сторонами домовленостей щодо заправки повітряних суден позивача авіапальним понад обсяги, необхідні для здійснення замовлених авіарейсів, де б визначалася кількість такого пального, його вартість, порядок розрахунків.

Крім того, колегія суду відхиляє заперечення відповідача, викладені в апеляційній скарзі як такі, що суперечать наявним в матеріалах справи доказам: підписаними та скріпленими печатками сторін Актами надання послуг: № 111 від 31.07.14р., № 119 від 04.08.14р. (а.с.23), договором № 02-010 від 17.06.14р. на виконання чартерних перевезень з додатками (а.с.11-13,15-22).

При цьому, апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідач не позбавлений права звернутись в суд з позовною заявою про стягнення з ТОВ «ДАРТ» вартості авіапального, заправленого понад обсяги, необхідні для здійснення авіарейсу за договором.

Крім того, в судовому засіданні суду апеляційної інстанції, представник відповідача підтвердив факт звернення з позовною заявою до суду про стягнення з ТОВ «ДАРТ» вартості авіапалива, заправленого понад обсяги, необхідні для здійснення замовлених авіарейсів.

А відтак, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги обґрунтовані, а тому підлягають задоволенню.

Таким чином, колегія суддів вважає посилання скаржника, викладені в апеляційній скарзі, безпідставними, документально необґрунтованими, такими, що належним чином досліджені судом першої інстанції при розгляді спору. Відтак, скаржник, в порушення вимог ст.ст. 33, 34 ГПК України, не довів тих обставин, на які він посилався як на підставу для відмови в задоволенні позовних вимог.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно зясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на відповідача згідно ст.49 ГПК.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Рівненський апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ЯнЕір" ЛТД на рішення господарського суду Житомирської області від 18.02.16 р. у справі № 906/1770/15 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Житомирської області від 18.02.16 р. у справі № 906/1770/15 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Справу № 906/1770/15 повернути господарському суду Житомирської області.

Головуючий суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Василишин А.Р.