номер провадження справи 1/6/16
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.03.2016 Справа № 908/364/16

за позовом: Малого приватного підприємства "РУСЛАН" (69002, м. Запоріжжя, вул. К. Великого, буд. 16, кв. 93)

до відповідача: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_2)

про стягнення 18 000 грн. 00 коп.

суддя О.І. Немченко

за участю представників сторін:

від позивача: Калугіна І.О. , директор, рішення № 1 від 28.12.1992 р.;

Першин І.М., довіреність б/н від 28.12.2015 р.;

від відповідача: ОСОБА_4, довіреність від 24.02.2016 р.

ВСТАНОВИВ:

Мале приватне підприємство "РУСЛАН" звернулось до господарського суду Запорізької області з позовом про стягнення з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 18 000 грн. 00 коп. заборгованості з орендної плати за договором оренди нежитлового приміщення від 02.01.2012 р.

Позов було заявлено на підставі ст.ст. 267, 525, 526, 530, 536, 625 Цивільного кодексу України Цивільного кодексу України, ст.ст. 223, 224 Господарського кодексу України та ст.ст. 1,2,10,12,22,28, розділу 8 Господарського процесуального кодексу України та обґрунтовано неналежним виконанням з боку відповідача договірних зобов'язань з оплати орендної плати за 12 місяців 2012 року.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 10.02.2016 р. у справі № 908/364/16 справу призначено до розгляду на 01.03.2016 р. о 15 год. 30 хв., про що сторони були повідомлені належним чином.

01.03.2016 р. від позивача у справі надійшла позовна заява (уточнена), в якій позивач уточнив нормативне обґрунтування та резолютивну частину позовної заяви та просить: стягнути з відповідача окрім заборгованості з орендної плати, також 9 082 грн. 85 коп. пені, 2 146 грн. 72 коп. 3% річних та 13 734 грн. інфляційних втрат і поновити пропущений строк на подання позовної заяви.

01.03.2016 р. від відповідача у справі надійшла заява про застосування строку позовної давності, в якій відповідач просить відмовити у позові, у зв'язку із спливом строку позовної давності.

На початку судового засідання 01.03.2016 р., представники позивача вказали на подання позовної заяви (уточненої) та просили суд стягнути з відповідача окрім заборгованості з орендної плати, також 9 082 грн. 85 коп. пені, 2 146 грн. 72 коп. 3% річних та 13 734 грн. інфляційних втрат і поновити пропущений строк на подання позовної заяви.

Судом не прийнято до розгляду вказану заяву щодо інших заявлених вимог, на підставі наступного:

Господарсько-процесуальним кодексом України, зокрема статтею 22 цього кодексу, не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про "доповнення" або "уточнення" позовних вимог, або заявлення "додаткових" позовних вимог.

В даному випадку, подаючи так звану "позовну заяву (уточнену)", позивач заявляє окрім раніше заявлених позовних вимог в прохальній частині про стягнення заборгованості з орендної плати в сумі 18 000 грн. 00 коп., і інші самостійні позовні вимоги про стягнення пені, річних та інфляційних. В даному випадку, виходячи із змісту саме поданого позивачем документу, останній не є поданням іншого (ще одного) позову, чи збільшення або зменшення розміру первісно заявлених позовних вимог, чи об'єднання позовних вимог, чи зміну предмета або підстав позову в розумінні норм процесуального права. Позивачем, при зверненні до суду із таким документом, не додержано правил вчинення відповідної процесуальної дії. Збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір первісно заявлених вимог про стягнення основного боргу з орендної плати. Одночасна зміна предмету та підстав також не передбачена чинним кодексом. Фактично ж заявляються інші самостійні вимоги, які також можуть бути предметом іншого судового розгляду. Позивач не позбавлений права звернутися з новим позовом у загальному порядку.

Представник відповідача в судовому засіданні пояснив, що відповідач не отримував від позивача в оренду нежитлове приміщення та не користувався ним. За усним клопотанням представника відповідача, останній ознайомився із оригіналом договору оренди нежитлового приміщення № 1 від 02.01.2012 р., наданим представниками позивача суду. Після чого, представник відповідача наполягав на задоволенні заяви про застосування строку позовної давності та відмову у позові, у зв'язку із спливом строку позовної давності.

Директор підприємства позивача також заявила клопотання про виклик у судове засідання особисто фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 для дачі пояснень.

Однак, судом вказане усне клопотання не задоволено, у зв'язку із його необґрунтованістю та враховуючи присутність в судовому засіданні уповноваженого належним чином представника відповідача та дачі ним відповідних пояснень по суті спору.

Представники позивача підтримали вимоги щодо стягнення заборгованості з орендної плати та просили суд поновити пропущений строк на подання позовної заяви.

Окрім того, директор підприємства позивача надала пояснення суду щодо того, що відповідач дійсно орендував приміщення, і жодного разу орендну плату внесено не було.

Представник позивача зазначив, що акт передачі-приймання орендованого приміщення був складений сторонами, але на даний момент втрачений.

В підтвердження поважності причин пропуску строку позовної давності директор позивача зазначила, що неодноразово зверталась до суду із позовними вимогами про стягнення спірної суми заборгованості і вказала на можливість надання в наступне судове засідання відповідних доказів.

Після закінчення судового засідання, суд оголосив перерву до 17.03.2016 р. до 15 год. 30 хв., зобов'язавши сторони надати додаткові пояснення та докази.

У зв'язку із виробничою необхідністю, розгляд справи було перенесено на 29.03.2016 р. на 16 год. 00 хв.

10.03.2016 р. від позивача у справі надійшли документи в підтвердження поважності строку пропуску позовної давності (копії позовних заяв та судових ухвал), які були залучені до матеріалів справи.

28.03.2016 р. від позивача у справі надійшли письмові пояснення, в якому позивач виклав обставини щодо оренди відповідачем приміщення та втрати акту приймання-передачі вказаного приміщення, а також пропуску строку позовної давності з поважних причин та просив суд поновити пропущений строк позовної давності та задовольнити позовні вимоги. У поясненнях позивач просив також викликати до суду фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 особисто та інших орендарів, які орендували протягом 2012 року приміщення поряд з орендованими.

Судом клопотання позивача про виклик у судове засідання особисто відповідача та інших орендарів не задоволено, оскільки, в даному випадку, у судовому розгляді справи, в установленому законом порядку, від імені відповідача приймає участь уповноважений представник, який надав відповідні пояснення по суті спору від імені фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, що не суперечить законодавчо встановленому інституту представництва в суді. Щодо клопотання позивача про виклик до суду інших фізичних осіб-орендарів, то слід зазначити, що в даному випадку клопотання є необґрунтованим, без зазначення конкретних осіб та їх адреси. До того ж, суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

29.03.2016 р. від відповідача у справі надійшли письмові пояснення на позов, в якому відповідач вказав, що фізична особа-підприємець договір не укладала, за актом приймання-передачі приміщення в оренду не отримувала. До того ж, відповідач зазначив, що шляхом омани і зловживання довірою підписала чистий аркуш паперу, після чого з'явився договір між сторонами. Про вказані обставини ОСОБА_1 подала заяву про злочин. Вважає, що у будь-якому випадку, позивачем пропущено строк позовної давності, на застосуванні якого відповідач наполягає.

Судовий розгляд справи здійснювався без застосування технічних засобів фіксації судового процесу.

По закінченні судового засідання судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

Так, згідно позовної заяви, 02.01.2012 р. між позивачем (орендодавцем) та відповідачем (орендарем) був укладений договір оренди № 1 нежитлового приміщення (надалі - договір), на виконання умов якого, орендодавець надав орендарю нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_3, загальною площею 21 кв.м., строком з 02.01.2012 р. по 30.12.2012 р. Згідно умов договору, за орендоване майно орендатор сплачує 1500 грн. 00 коп., шляхом внесення авансу щомісячно з 1-5 числа.

Враховуючи несплату відповідачем орендної плати, позивач звернувся до відповідача із вимогою від 23.10.2015 р. про сплату заборгованості з орендної плати за дванадцять місяців в розмірі 18 000 грн. 00 коп. Вимога отримана відповідачем 07.11.2015 р.

Посилаючись на несплату відповідачем вказаної заборгованості, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Стягнення з відповідача на користь позивача 18 000 грн. 00 коп. заборгованості з орендної плати за дванадцять місяців 2012 року за договором оренди нежитлового приміщення від 02.01.2012 р. було предметом судового розгляду у цій справі.

Суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, на підставі наступного:

Так, до матеріалів справи позивачем надано договір оренди № 1 нежитлового приміщення від 02.01.2012 р., укладеного між сторонами у справі. Оригінал цього договору був наданий суду та представникові відповідача для огляду, а копія - залучена до матеріалів справи. Доказів оскарження цього договору, визнання його недійсним чи неукладеним сторонами не надано.

Статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містить ст. 193 Господарського кодексу України.

Згідно зі ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з п. 2.1 договору в 10 денний строк після підписання договору орендодавець зобов'язаний надати приміщення орендатору за актом приймання-передачі.

Обов'язок по складанню акта приймання-передачі покладається на сторону яка передає майно іншій стороні (п.2.1 договору - обов'язок орендодавця).

Пунктом 4.5 договору передбачено, що після закінчення строку дії договору орендатор зобов'язаний здати орендодавцю приміщення за актом приймання-передачі.

Таким чином, доказом передачі та прийняття майна в оренду (з оренди) згідно з договором оренди нежитлового приміщення є складення сторонами акту приймання-передачі майна.

На вимогу суду позивач не надав акту приймання-передачі нежитлового приміщення майна в оренду відповідачу. Представники позивача в судових засіданнях пояснили суду, що такий акт був складений, але на даний час у позивача відсутній, у зв'язку із втратою. У письмових поясненнях по справі позивач вказував, що відповідач фактично прийняв в оренду нежитлове приміщення, вказане в договорі, та на протязі 2012 року користувався цим приміщенням.

Не надано сторонами і акту приймання-передачі нежитлового приміщення щодо здачі орендарем орендодавцю приміщення.

Відповідно до ст. 22 Господарського процесуального кодексу України сторони зобов'язані вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України, статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтями 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський судовий процес здійснюється на засадах змагальності та рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. При цьому принцип змагальності передбачає покладання тягаря доказування на сторони, покладання на них відповідальності за доведеність їхніх вимог чи заперечень; вимагає від сторін ініціативи та активності в реалізації їхніх процесуальних прав.

Відповідно до чинного законодавства України, позовні заяви повинні подаватись до суду в разі порушення відповідачем законних прав та інтересів позивача. Тобто подання позовної заяви є способом захисту порушених прав та законних інтересів правомірної сторони.

Доводи позивача про вступ відповідача у користування орендованим майном та користування ним на протязі 2012 року не підтверджені відповідними доказами. Зокрема, актом приймання-передачі нежитлового приміщення в оренду, з дати укладення та підписання якого визначається вступ орендаря в користування орендованим приміщенням. Також позивачем не надано доказів фактичного користування відповідачем орендованими майном (як-от: акту повернення майна з оренди, доказів часткової сплати орендної плати, листування, в якому було б засвідчено відповідачем факт використання ним орендованого майна, договору на відшкодування витрат з утримання орендованого майна, підписаних сторонами актів звірки розрахунків за договором оренди тощо). Будь-яких документів, які б свідчили про фактичне використання відповідачем орендованого приміщення, до справи не надано. Рахунки на сплату орендної плати та їх вручення та податкові накладні за спірний період позивачем також не надані.

Отже, докази фактичного виконання договору оренди нежитлового приміщення, передачі та використання об'єкту оренди, відсутні.

За таких обставин, правомірність нарахування та стягнення орендної плати за спірний період позивачем не доведена.

Враховуючи викладене, позовні вимоги про стягнення з відповідача основного боргу з орендної плати в сумі 18 000 грн. 00 коп. не підлягають задоволенню.

Відповідачем було заявлено про застосування позовної давності до вимог про стягнення орендної плати.

Статтею 256 Цивільного кодексу України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно зі ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

У п. 2.2 Постанови пленуму Вищого господарського суду від 29.05.2013р. № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» роз'яснено, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Враховуючи те, що підстав для стягнення з відповідача суми орендної плати в даному випадку немає і суд відмовив у їх стягненні по суті, заява відповідача про застосування позовної давності до цих вимог не підлягає розгляду.

Керуючись ст. ст. 22, 33, 49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення оформлено і підписано « 01» квітня 2016 року.

Суддя О.І. Немченко