РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.03.2016Справа №910/1838/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Альведен-3000"

до Публічного акціонерного товариства "Укрінбанк"

третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача

ОСОБА_1

про визнання договору недійсним

Суддя Пукшин Л.Г.

Представники сторін:

від позивача Сухомлин О.М. - представник за довіреністю від 18.02.16
від відповідача Юр М.А. - представник за довіреністю № 60 від 23.03.16
від третьої особине з'явились

В судовому засіданні 30.03.2016 в порядку ст. 85 ГПК України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "АЛЬВЕДЕН-3000" до Публічного акціонерного товариства "Український інноваційний банк" про визнання договору застави майнових прав № 1 від 28.05.2015 недійсним.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що договір застави майнових прав № 1 від 28.05.2015 року за яким передано в заставу право вимоги грошових коштів в сумі 2550000,00 грн. в забезпечення виконання кредитного договору № 206 від 01.04.2015, укладеного між ПАТ "Український інноваційний банк" та ОСОБА_1 є таким, що укладений в порушення вимог, встановлених ч. 1 ст. 588 ЦК України та ч. 1 ст. 18 Закону України "Про заставу", і умов, передбачених підпунктами 2.2., 2.4., та 4.1.7 договорів застави майнових прав.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 08.02.2016 порушено провадження у справі № 910/1838/16 за вказаною позовною заявою та призначено розгляд справи в судовому засіданні 02.03.2016. Даною ухвалою, на підставі ст. 27 ГПК України, суд залучив до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_1.

У судове засідання, призначене на 02.03.2016, з'явились представники сторін, які на виконання вимог ухвали суду надали документи, що були долучені до матеріалів справи.

Третя особа в судове засідання не з'явилась, письмових пояснень по суті спору не надала, про причини неявки суд не повідомила, хоча про дату, час та місце судового розгляду була повідомлена належним чином.

Представник позивача подав письмове клопотання про витребування у відповідача договору застави майнових прав № 22-2015-1з від 17.03.2015 укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "АЛЬВЕДЕН-3000" та ПАТ "Український інноваційний банк".

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд вирішив в порядку ст. 38 ГПК України задовольнити клопотання позивача та витребувати у відповідача необхідні докази по справі.

Керуючись ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, суд відклав розгляд справи на 16.03.2016 у зв'язку з неявкою третьої особи в судове засідання та необхідністю отримання додаткових доказів по справі.

У судовому засіданні 16.03.2016 представник позивача підтримав позовні вимоги, надав пояснення по суті спору та додаткові докази, що були залучені до матеріалів справи.

Представник відповідача на виконання вимог ухвали суду від 02.03.2016 надав копію Кредитного договору № 206 від 01.04.2015, що укладений між ПАТ "Український інноваційний банк" та ОСОБА_1 та копію договору застави майнових прав № 22-2015-13 від 17.03.2015. Крім того, через канцелярію суду представник відповідача подав письмовий відзив на позовну заяву, у якому проти позову заперечує, вважає позовні вимоги безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Ухвалою суду від 16.03.2106 було відкладено розгляд справи на 30.03.2016 у зв'язку з необхідністю належного повідомлення третьої особи без самостійних вимог про час та місце судового засідання.

В судове засідання 30.03.2016 з'явились представники сторін, представник позивач надав додаткові пояснення по суті спору, відповідно до яких зазначив, що укладаючи фіктивний договір застави майнових прав №1 від 28.05.2015 року, відповідач переслідував економічний інтерес. Так, відповідно до Положення про порядок формування та використання банками України резервів для відшкодування можливих втрат за активними банківськими операціями, затвердженого Постановою правління НБУ України №23 від 25.01.2012 року, на банки покладено обов'язок формувати резерви грошових коштів для відшкодування можливих втрат по кредитним операціям. При визначенні розміру резерву враховується наявність забезпечення та рівень його ліквідності, яке поділяється на 5-ть груп. Грошове покриття, що розміщене в банку-кредиторові віднесене до найвищої першої групи (п.4.2.1. положення). Чим вищий рівень ліквідності забезпечення, тим меншу суму резерву потрібно формувати банку. Таким чином, укладаючи неправомірний повторний договір застави права вимоги грошових коштів, відповідач уникав потреби нести витрати на формування резерву більшого розміру. Отже, справжньою метою укладення договору застави майнових прав №1 від 28.05.2015 року, укладеного між позивачем та відповідачем було не створення механізму забезпечення повернення кредиту, а створення хибного уявлення з боку контролюючого органу в особі НБУ України про нібито наявність ліквідного забезпечення і відсутність потреби у формуванні резерву більшого розміру.

Відповідач стверджує, що жоден із 4-х кредитів, які забезпечувались чотирма договорами застави, укладеними раніше за оспорюваний договір, не були або не будуть сплачуватись коштами боржників.

Представник позивача позовні вимоги підтримав, позов просив задовольнити, представник відповідача проти позову заперечував, просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Третя особа без самостійних вимог на предмет спору в судове засідання не з'явилась, про час та місце судового засідання була повідомлена належним чином.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

Між Товариством з обмеженою відповідальністю «Альвенден-3000» (далі - позивач, вкладник) та Публічним акціонерним товариством «Український інноваційний банк» (далі - відповідач, банк) 29.08.2014 року було укладено договір банківського вкладу «Стандарт» № 197349/ГО-1193, за яким позивачем було внесено 14 000 000,00 грн. на депозитний рахунок НОМЕР_1.

Відповідно до п.1.4 договору банківського вкладу «Стандарт» № 197349/ГО-1193 часткове зняття депозитного вкладу не допускається. Подання вкладником заяви про часткове зняття депозитного вкладу прирівнюється до заяви про дострокове розірвання договору за ініціативою вкладника. В такому випадку договір розривається, а сума вкладу та проценти повертаються вкладнику з дотриманням умов п.2.5 цього договору.

Згідно з п.3.1 договору банківського вкладу «Стандарт» № 197349/ГО-1193 вкладник передає банку депозитний вклад на строк з 29.08.2014 по 31.08.2015. Днем повернення депозитного вкладу вважається 31.08.2015.

Відповідно до умов Додаткової угоди № 1 від 10.12.2014 до договору банківського вкладу «Стандарт» № 197349/ГО-1193 з 10 грудня 2014 року сторони домовились зменшити суму вкладу на суму 14 000 000,00 грн. без застосування умов визначених п. 2.5 договору, з подальшим урахуванням депозитних вкладів на депозитному рахунку визначеному в п.1.1 договору. Вкладник має право поповнювати депозитний вклад на протязі грудня 2014 року.

Відповідно до умов Додаткової угоди № 3 від 31.08.2015 до договору банківського вкладу «Стандарт» № 197349/ГО-1193 сторони дійшли згоди продовжити строк дії договору до 01 вересня 2016 року. Днем повернення депозитного вкладу вважається 01.09.2016.

В подальшому між Позивачем та Відповідачем було укладено декілька договорів застави майнових прав на частини цього депозиту, а саме:

1) Договір застави майнових прав №1 від 18.02.2015 року, за яким передано в заставу право вимоги грошових коштів в сумі 5000 000,00 грн в забезпечення виконання кредитного договору №5027 від 18.02.2015 року, укладеного між ПАТ «Укрінбанк» та ТОВ «Житлобудінвест».

2) Договір застави майнових прав №22-2015-1з від 17.03.2015 року, за яким передано в заставу право вимоги грошових коштів в сумі 1500 000,00 грн в забезпечення виконання кредитного договору №08-2015 від 17.03.2015 року, укладеного між ПАТ «Укрінбанк» та ПАТ «Ватутінський хлібокомбінат».

3) Договір застави майнових прав №3 від 30.04.2015 року, за яким передано в заставу право вимоги грошових коштів в сумі 4000 000,00 грн в забезпечення виконання кредитного договору № 4982 від 20.09.2013 року, укладеного між ПАТ «Укрінбанк» та ТОВ «Оленерго».

4) Договір застави майнових прав №1 від 06.05.2015 року за яким передано в заставу право вимоги грошових коштів в сумі 3500 000,00 грн в забезпечення виконання кредитного договору № 4781 від 15.02.2012 року, укладеного між ПАТ «Укрінбанк» та ТОВ «Холдінг Южний».

5) Договір застави майнових прав № 1 від 28.05.2015 року (відповідно до пояснень сторін, що узгоджуються з документами наявними в матеріалах справи, в преамбулі договору застави майнових прав було помилково зазначено дату його укладення 28.05.2014 замість фактичної дати - 28.05.2015), за яким передано в заставу право вимоги грошових коштів в сумі 2550 000,00 грн в забезпечення виконання кредитного договору № 206 від 01.04.2015 року, укладеного між ПАТ «Укрінбанк та ОСОБА_1 (третя особа).

Загальна сума переданих в заставу майнових прав складає 16550 000,00 грн.

Позивач в обґрунтування позовних вимог про визнання недійсним договору застави майнових прав № 1 від 28.05.2015 посилається на те, що всі вищезазначені договори застави майнових прав містять положення, які виключають можливість повторної застави.

Оскільки відповідач, як заставодержатель, дозволу на повторну заставу не надавав, договір застави майнових прав №1 від 28.05.2015 року за яким передано в заставу право вимоги грошових коштів в сумі 2550000,00 грн в забезпечення виконання кредитного договору № 206 від 01.04.2015 року, укладеного між Відповідачем та ОСОБА_1 є таким, що укладений в порушення вимог, встановлених ч. 1 ст. 588 ЦК України та ч. 1 ст. 18 Закону України «Про заставу», і умов, передбачених підпунктами 2.2., 2.4., та 4.1.7. договорів застави майнових прав: №1 від 18.02.2015 року, №22-2015-1з від 17.03.2015 року, №3 від 30.04.2015 року, №1 від 06.05.2015 року.

Крім того, позивач зазначає, що оскільки обом сторонам спірного правочину, на момент його укладення був відомий факт відсутності на депозитному рахунку НОМЕР_1 грошових коштів, права на які були б вільними від обтяження заставою, та було відомо про невідповідність дійсності положень п.2.2. спірного договору, в якому вказувалось, що предмет застави іншим особам не заставлений, не обтяжений іншими зобов'язаннями, під арештом та забороною не знаходиться, у зв'язку з чим позивач стверджує, що спірний договір укладався без наміру створення правових наслідків, які ним обумовлювались, і відповідно до ст. 234 ЦК України такий договір є фіктивним.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України).

У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Статтею 11 Цивільного кодексу України передбачені підстави виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, цивільно-правовий договір, який є основною правовою формою договору, що опосередковує рух цивільного обороту. За своєю правовою природою будь-який цивільно-правовий договір є правочином.

У відповідності до положень ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Підставою недійсності правочину, у відповідності до ст. 215 Цивільного кодексу України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема:

- зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;

- особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

- волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

- правочин має вчинятися у формі, встановленій законом;

- правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним;

- правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Як вбачається з матеріалів справи, 01.04.2015 між ПАТ «Український інноваційний банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 206, відповідно до умов якого банк надає позичальнику на умовах забезпеченості, повернення, строковості, оплатності та цільового використання кредит у сумі 2 550 000,00 грн. на термін до 29.04.2015 (включно).

28 травня 2015 року між ПАТ «Український інноваційний банк» (відповідач, заставодержатель) та ТОВ «Альвенден-3000» (позивач, заставодавець) було укладено договір застави майнових прав № 1 (права вимоги коштів з депозитного рахунку) - спірний договір.

В договорі застави майнових прав № 1 від 28.05.2015 зазначено, що цей Договір забезпечує вимоги заставодержателя, що випливають з умов Кредитного договору № 206 від 01 квітня 2015 року та Додаткових угод №1 від 15.04.2015р. та №2 від 28.05.2015р., укладеного між ОСОБА_1 (надалі - позичальник), та заставодержателем. Відповідно до Кредитною договору заставодержатель при виконанні позичальником певних його умов надає позичальнику Кредит в розмірі 2 550 000,00 грн. на умовах, визначених Кредитним договором, граничним терміном повернення до « 29» липня 2015 року (включно), зі сплатою 18 % річних.

Відповідно до п.1.2 договору застави майнових прав № 1 від 28.05.2015 за цим Договором заставодавець передає в забезпечення виконання умов Кредитного договору та цього Договору майнові права (далі - Предмет застави), а саме: право вимоги грошових коштів у сумі 2 550 000,00 грн., що є частиною вкладу розміщеного на рахунку НОМЕР_1, відкритого у заставодержателя згідно з Договором банківського вкладу «Стандарт» №197349/ГО-1193 від 29.08.2014 та всіх додаткових угод до нього, що будуть укладені в майбутньому. Боржником по відношенню до заставодавця у зобов'язанні, право вимоги по якому передається в заставу за цим Договором є заставодержатель.

Згідно з п. 1.3 договору цим Договором заставодавець відступає заставодержателю право вимоги Предмету застави на умовах Договору банківського вкладу, у разі невиконання позичальником будь-яких зобов'язань за Кредитним договором та заставодавцем за цим Договором.

Пунктом 2.2 договору передбачено, що заставодавець засвідчує, що на момент укладення цього Договору:

- предмет застави є дійсним і заставодавець відповідно до чинного законодавства України має право його відчужувати;

- на підставах, передбачених чинним законодавством України, на предмет застави може бути звернено стягнення;

- предмет застави не підлягає вилученню і вільний від зобов'язань, крім тих, що передбачені цим Договором;

- до заставодавця не пред'явлені і не будуть пред'явлені майнові позови, пов'язані з вилученням предмета застави;

- предмет застави іншим особам не заставлений, не обтяжений іншими зобов'язаннями, під арештом та забороню не знаходиться, (не) перебуває у спільній сумісній власності;

- не існує жодної цивільної чи кримінальної справи, яка б зачіпала його інтереси і могла б мати небажані для його справ наслідки.

Пунктом 2.4 договору встановлено заборону наступних застав предмета застави без письмової згоди заставодержателя.

Державна реєстрація обтяження предмету застави здійснюється в порядку, передбаченому чинним законодавством України (п.2.5 договору).

Аналогічні положення щодо необхідності письмової згоди заставодержателя на передачу предмета застави в наступну заставу містять також договори застави майнових прав №1 від 18.02.2015 року, за яким передано в заставу право вимоги грошових коштів в сумі 5000 000,00 грн в забезпечення виконання кредитного договору №5027 від 18.02.2015 року, укладеного між ПАТ «Укрінбанк» та ТОВ «Житлобудінвест», №22-2015-1з від 17.03.2015 року, за яким передано в заставу право вимоги грошових коштів в сумі 1500 000,00 грн в забезпечення виконання кредитного договору №08-2015 від 17.03.2015 року, укладеного між ПАТ «Укрінбанк» та ПАТ «Ватутінський хлібокомбінат»; № 3 від 30.04.2015 року, за яким передано в заставу право вимоги грошових коштів в сумі 4000 000,00 грн в забезпечення виконання кредитного договору № 4982 від 20.09.2013 року, укладеного між ПАТ «Укрінбанк» та ТОВ «Оленерго», № 1 від 06.05.2015 року за яким передано в заставу право вимоги грошових коштів в сумі 3500 000,00 грн в забезпечення виконання кредитного договору № 4781 від 15.02.2012 року, укладеного між ПАТ «Укрінбанк» та ТОВ «Холдінг Южний».

Тобто, фактично в даному випадку має місце наступна застава відповідного майна (майнових прав).

У відповідності до ст. 572 Цивільного кодексу України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Положеннями ч. 1 ст. 574 Цивільного кодексу України встановлено, що застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

За змістом ч. 1 ст. 576 Цивільного кодексу України предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення.

Згідно зі ст. 3 Закону України «Про заставу» заставою може бути забезпечена будь-яка дійсна існуюча або майбутня вимога, що не суперечить законодавству України, зокрема така, що випливає з договору позики, кредиту, купівлі-продажу, оренди, перевезення вантажу тощо. Застава може мати місце щодо вимог, які можуть виникнути у майбутньому, за умови, якщо є угода сторін про розмір забезпечення заставою таких вимог. Застава має похідний характер від забезпеченого нею зобов'язання.

За приписами ст. 588 Цивільного кодексу України наступна застава майна, що вже заставлене, допускається, якщо інше не встановлено попереднім договором застави або законом. Наступна застава майна не припиняє право застави попереднього заставодержателя.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про заставу» наступні застави вже заставленого майна допускаються в разі, якщо інше не передбачено законом і попередніми договорами застави. Якщо предметом застави стає майно, яке вже є заставним забезпеченням іншого зобов'язання (боргу), заставне право попереднього заставодержателя (попередніх заставодержателів) зберігає силу.

Отже, з огляду на положення ст. 588 Цивільного кодексу України та ст. 18 Закону України «Про заставу», наступна застава вже заставленого майна допускається, зокрема, якщо інше не встановлено попереднім договором застави.

Судом відхиляються твердження позивача про відсутність згоди відповідача (заставодержателя) на наступну заставу майнових прав, оскільки ПАТ «Укрінбанк» є заставодержателем за всіма вищезазначеними договорами застави майнових прав, тому сам факт укладення кожного наступного договору застави майнових прав є свідченням згоди заставодержателя на наступну заставу предмету застави та обізнаності заставодержателя щодо укладення таких договорів.

Крім того, посилання позивача на фіктивність спірного договору у зв'язку з тим, що останній було укладено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювались, не знайшли свого підтвердження в процесі розгляду справи. Крім того, в матеріалах справи наявний лист позивача № 24/11/15/4 від 24.11.2015, в якому останній з метою недопущення збільшення заборгованості позичальника (ОСОБА_1.) за кредитним договором № 206 від 01.04.2015, звертається до відповідача з пропозицією відповідачу як заставодержателю списати грошові кошти з депозитного рахунка заставодавця (ТОВ «Альвенден-3000» у розмірі 2 550 000,00 грн., відкритого у заставодержателя, та направити їх на погашення заборгованості позичальника за кредитним договором.

Згідно зі ст. 627 ЦК України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Приписами ч. 1 ст. 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 234 ЦК України правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином є фіктивним правочином, при якому у сторін відсутній намір створити ті правові наслідки, які задекларовані у правочині, а волевиявлення учасників правочину не відповідає їх дійсній волі.

Відповідно до ч. 2 ст. 234 ЦК України фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 24 вересня 2014 року у справі N 6-116цс14, згідно зі ст. 234 ЦК України фіктивний правочин - це правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином. Якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є не фіктивним, а удаваним (ст. 235 ЦК України).

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Таким чином, визнання договору недійсним у зв'язку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки (постанова судових палат у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 21 січня 2015 р. у справі N 6-197цс14).

З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним. У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення (п.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Разом з тим наявність попередніх договорів застави майнових прав не свідчить про фіктивність чи удаваність спірного договору застави майнових прав № 1 від 28.05.2015, укладеного між позивачем та відповідачем, за яким передано в заставу провал вимоги грошових коштів в сумі 2550000,00 грн. в забезпечення виконання кредитного договору № 206 від 01.04.2015, дійсність якого станом на момент вирішення даного спору не оскаржено.

Таким чином, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що сторонами договору було вчинено дії з виконання спірного договору, внутрішня воля сторін договору відповідала зовнішньому її прояву, а відсутність грошових коштів на депозитному рахунку позивача, необхідних для сплати заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № 206 від 01.04.2015 не свідчить про наявність підстав вважати такий договір фіктивним.

Невідповідність дійсності положень 2.2 договору застави майнових прав № 1 від 28.05.2015 в частині тверджень, що предмет застави іншим особам не заставлений, не обтяжений іншими зобов'язаннями, під арештом та забороню не знаходиться, (не) перебуває у спільній сумісній власності, не тягне за собою автоматичну недійсність вказаного договору. Крім того, суд звертає увагу, що предмет застави іншим особам (крім самого заставодержателя, тобто ПАТ «Укрінбанк») дійсно не заставлений, а про наявність інших обтяжень щодо права вимоги грошових коштів в сумі 2 550 000,00 грн., які є частиною вкладу згідно з договором банківського вкладу «Стандарт» № 197349/ГО-1193 від 29.08.2014, заставодержатель (відповідач) був обізнаний, оскільки є учасником цих правовідносин.

Водночас, суд відзначає, що правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов'язань регулюється положеннями Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень».

За змістом ст.ст. 11, 12 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» обтяження рухомого майна реєструються в Державному реєстрі в порядку, встановленому цим Законом. Взаємні права та обов'язки за правочином, на підставі якого виникло обтяження, виникають у відносинах між обтяжувачем і боржником з моменту набрання чинності цим правочином, якщо інше не встановлено законом. Реєстрація обтяження надає відповідному обтяженню чинності у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом. У разі відсутності реєстрації обтяження таке обтяження зберігає чинність у відносинах між боржником і обтяжувачем, проте воно є не чинним у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом.

Частиною 2 ст. 10 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» встановлено, що у разі передачі рухомого майна в забезпечення боржником, який не мав на це права, таке забезпечення є чинним, якщо в Державному реєстрі немає відомостей про попереднє обтяження відповідного рухомого майна.

Належних та допустимих доказів існування в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна записів про обтяження, які виникли на підставі Договорів застави майнових прав №1 від 18.02.2015 року, за яким передано в заставу право вимоги грошових коштів в сумі 5000 000,00 грн; №22-2015-1з від 17.03.2015 року, за яким передано в заставу право вимоги грошових коштів в сумі 1500 000,00 грн; № 3 від 30.04.2015 року, за яким передано в заставу право вимоги грошових коштів в сумі 4000 000,00 грн; № 1 від 06.05.2015 року за яким передано в заставу право вимоги грошових коштів в сумі 3500 000,00 грн. станом на 28.05.2015 (тобто на дату укладення спірного договору застави № 1) матеріали справи не містять.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та Цивільного кодексу України, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України.

В абзаці 4 п. 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 р. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" зазначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

За таких обставин, позивачем не доведено та судом не встановлено наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання договору застави недійсним на момент його вчинення, тому вимоги позивача про визнання недійсним договору застави майнових прав № 1 від 28.05.2015 з підстав зазначених в позовній заяві, задоволенню не підлягають.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 31.03.2016.

Суддя Пукшин Л.Г.