КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" березня 2016 р. Справа№ 910/12066/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Корсакової Г.В.

суддів: Станіка С.Р.

Власова Ю.Л.

при секретарі судового засідання - Сташук Т.А.

за участю представників сторін:

від прокуратури: Лиховид О.С. - за посвідченням

від позивача: Слівінський М.О. - за довіреністю

від відповідача: Франчук Ю.В. - за довіреністю

від третьої особи: не з'явився;

розглянувши апеляційні скарги Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" та Заступника прокурора міста Києва на рішення господарського суду міста Києва від 28.10.2015 (повне рішення складено 02.11.2015)

у справі № 910/12066/14 (суддя Нечай О.В.)

за позовом Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом"

до Публічного акціонерного товариства "Авант - Банк"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Науково-технічний центр "АВС"

за участю прокуратури м.Києва

про стягнення грошових коштів

ВСТАНОВИВ:

У червні 2014 року позивач - Державне підприємство "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (надалі - ДП "НАЕК "Енергоатом") звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Авант-Банк" (надалі - ПАТ "Авант-Банк", відповідач) про стягнення боргу у сумі 78000000,00 грн., 3 % річних у розмірі 1166794,52 грн., інфляційних втрат у розмірі 6008949,26 грн., 1,22 штрафу, процентів за користування чужими коштами у розмірі 4573150,08 грн., 7641589,04 грн. збитків та судових витрат (з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог від 26.11.2014).

Ухвалою господарського суду міста Києва від 07.08.2014 до участі у справі залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Науково-технічний центр "АВС".

Рішенням господарського суду міста Києва від 19.12.2014 у справі № 910/12066/14, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 16.06.2015, позов задоволено частково; стягнуто з ПАТ "Авант-Банк" на користь ДП "НАЕК "Енергоатом" 78000000,00 грн. основного боргу, суму процентів за користування чужими коштами у розмірі 4573150,68 грн., 6008949,26 грн. інфляційних втрат, 3 % річних у розмірі 1166794,52 грн., 1,22 грн. штрафу та 67345,89 грн. судового збору; у іншій частині позову - відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 28.07.2015 касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Авант-Банк» задоволено частково, касаційну скаргу Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" задоволено частково, постанову Київського апеляційного господарського суду від 16.06.2015 та рішення господарського суду міста Києва від 19.12.2014 у справі № 910/12066/14 скасовано, а справу передано на новий розгляд до господарського суду міста Києва.

28.08.2015 позивачем подано до господарського суду міста Києва заяву про збільшення розміру позовних вимог, яка прийнята судом першої інстанції до розгляду, відповідно до якої позивач просив стягнути з відповідача 78 000 000,00 грн. основного боргу, 2 942 630,14 грн. 3% річних, 44 825 463,85 грн. інфляційних втрат, 1,22 грн. штрафу, 19 245 698,62 грн. процентів за користування чужими коштами, 7 641 589,04 грн. збитків.

Рішенням господарського суду міста Києва від 28.10.2015 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Авант-Банк" на користь Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" штраф в розмірі 1 (одна) грн. 22 коп. В іншій частині позову відмовлено. Стягнуто з Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" на користь Публічного акціонерного товариства "Авант-Банк" витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної та касаційної скарг в розмірі 73 080 (сімдесят три тисячі вісімдесят) грн. 00 коп.

Відмовляючи у стягненні суми основного боргу у розмірі 78 000 000,00 грн. суд першої інстанції виходив з того, що позивачем неправильно обрано спосіб захисту порушеного права, оскільки у банку в даних правовідносинах не виникає грошового зобов'язання перед платником зі сплати суми покритого акредитиву, та позивач не позбавлений права звернутись за захистом свого порушеного права з позовом, зокрема про примусове виконання обов'язку в натурі. Також, дійшовши висновку, що обов'язок банку повернути грошові кошти після закінчення строку дії акредитиву не є грошовим зобов'язанням, судом відмовлено в стягненні нарахованих позивачем 2 942 630,14 грн. 3% річних та 44 825 463,85 грн. інфляційних втрат. Відмовляючи в стягненні 19 245 698,62 грн. процентів за користування чужими коштами, місцевий господарський суд виходив з неправомірності їх нарахування позивачем на підставі ст. 536 ЦК України. В частині стягнення 7 641 589,04 грн. збитків судом відмовлено з посиланням на те, що позивачем недоведено таких елементів складу цивільного правопорушення як збитки та причинний зв'язок між протиправною поведінкою відповідача та збитками. Позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 1,22 грн. штрафу визнані судом обгрунтованими.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, Державне підприємство "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" звернулось до Київського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить змінити рішення господарського суду міста Києва від 28.10.2015 у справі №910/12066/14, позов задовольнити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення в частині відмови в задоволенні позову прийняте з неповним з'ясуванням обставин справи та порушенням норм матеріального права.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 20.11.2015 у справі №910/12066/14 у складі колегії суддів: головуючий суддя - Корсакова Г.В., судді: Станік С.Р., Власов Ю.Л. апеляційну скаргу Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" на рішення господарського суду міста Києва від 28.10.2015 прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 12.01.2016.

Також не погоджуючись із прийнятим рішенням, Заступник прокурора міста Києва звернувся до Київського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 28.10.2015 у справі №910/12066/14 в частині відмови у позові та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що при прийнятті господарським судом міста Києва оскаржуваного рішення всебічно не досліджено обставини справи, надано перевагу доводам відповідача, невірно застосовано норми матеріального права.

Крім того, скаржник звернувся до Київського апеляційного господарського суду з клопотанням про відстрочення сплати судового збору за подання апеляційної скарги до прийняття судом рішення у справі та заявив клопотання про поновлення строку на подання апеляційної скарги.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 20.11.2015 у справі №910/12066/14 у складі колегії суддів: головуючий суддя - Корсакова Г.В., судді: Станік С.Р., Власов Ю.Л відстрочено сплату судового збору за подання апеляційної скарги Заступника прокурора міста Києва до ухвалення судового рішення у справі №910/12066/14 за результатом розгляду апеляційної скарги, прийнято апеляційну скаргу Заступника прокурора міста Києва на рішення господарського суду міста Києва від 28.10.2015 у справі №910/12066/14 до провадження, об'єднавши її до спільного розгляду з апеляційною скаргою Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом", розгляд справи призначено на 12.01.2016.

11.01.2016 до відділу документального забезпечення суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідно до якого він просить суд скасувати оскаржуване рішення в частині стягнення з нього на користь позивача штрафу в розмірі 1 грн. 22 коп., в іншій частині залишити оскаржуване рішення без змін.

Розпорядженням Секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 12.01.2016 у зв'язку з перебуванням судді Станіка С.Р. у відпустці, для розгляду справи сформовано колегію у складі: головуючий суддя - Корсакова Г.В., судді: Майданевич А.Г., Власов Ю.Л.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 12.01.2016 у складі колегії суддів: головуючий суддя - Корсакова Г.В., судді: Майданевич А.Г., Власов Ю.Л. прийнято справу №910/12066/14 за апеляційними скаргами Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" та Заступника прокурора міста Києва на рішення господарського суду міста Києва від 28.10.2015 до провадження.

12.01.2016 до відділу документального забезпечення суду від відповідача надійшло клопотання про зупинення провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 910/286/16 за позовом Публічного акціонерного товариства «Авант-Банк» до Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» про тлумачення змісту правочину, яка розглядається господарським судом міста Києва.

У судовому засіданні 12.01.2016 відповідно до ст. 77 ГПК України оголошено перерву до 03.02.2016.

21.01.2016 до відділу документального забезпечення суду від позивача надійшли письмові заперечення щодо клопотання відповідача про зупинення провадження у справі, відповідно до яких позивач просить суд відмовити у задоволенні клопотанні відповідача про зупинення провадження у справі.

28.01.2016 до відділу документального забезпечення суду від позивача надійшла заява про забезпечення позову, відповідно до якої позивач просить суд накласти арешт на грошові кошти у розмірі 78 000 000, які знаходяться на рахунку № 4579 у ПАТ «Авант-Банк» та на грошові кошти у розмірі 74 655 382,87 грн., що належать ПАТ «Авант-Банк» і обліковуються на рахунках в банківських або інших кредитно-фінансових установах.

Розпорядженням Секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 03.02.2016 у зв'язку з виходом з відпустки судді Станіка С.Р., якого було визначеного для розгляду даної справи відповідно автоматизованого розподілу судової справи між суддями, для розгляду справи сформовано колегію у складі: головуючий суддя - Корсакова Г.В., судді: Станік С.Р., Власов Ю.Л.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 03.02.2016 апеляційні скарги Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" та Заступника прокурора міста Києва прийнято до провадження колегією суддів у складі: головуючого судді Корсакової Г.В., суддів: Станіка С.Р., Власова Ю.Л.

Колегія суддів не знайшла підстав для зупинення провадження у даній справі за клопотанням відповідача з огляду на можливість з урахуванням обставин даної справи розгляду апеляційних скарг Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" та Заступника прокурора міста Києва на рішення господарського суду міста Києва від 28.10.2015 у справі № 910/12066/14 за наявними в справі матеріалами.

Частиною 1 ст. 79 ГПК України передбачено, що господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаною з нею іншої справи, що розглядається іншим судом.

У пункті 3.16 постанови від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" Пленум Вищого господарського суду України роз'яснив, що ст. 79 ГПК України встановлено вичерпний перелік підстав зупинення провадження у справі. Зупинення провадження у справі з інших підстав є неправомірним. Зокрема, відповідно до ч. 1 ст. 79 ГПК України господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом. При цьому пов'язаною з даною справою є така інша справа, у якій інший суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на подання і оцінку доказів у даній справі; в тому числі йдеться про факти, які мають преюдиціальне значення (ч. 2 - 4 ст. 35 ГПК України). Під неможливістю розгляду даної справи слід розуміти неможливість для даного господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі, - у зв'язку з непідвідомчістю або непідсудністю іншої справи даному господарському суду, одночасністю розгляду двох пов'язаних між собою справ різними судами або з інших причин. Іншим судом, про який йдеться у ч. 1 ст. 79 ГПК України, є будь-який орган, що входить до складу судової системи України згідно з ст. 3 та ч. 2 ст. 17 Закону України "Про судоустрій і статус суддів"; іншим судом може вважатися й інший склад суду (одноособовий чи колегіальний) в тому ж самому судовому органі, в якому працює суддя (судді), що вирішує (вирішують) питання про зупинення провадження у справі.

З огляду на зміст вищенаведених правових норм, для вирішення питання про зупинення провадження у справі до закінчення розгляду іншої судової справи господарському суду слід у кожному конкретному випадку з'ясовувати наступне:

- як саме справа, яка розглядається господарським судом, пов'язана з іншою судовою справою;

- якою обставиною обумовлена неможливість розгляду даної справи до набрання законної сили рішення у іншій судовій справі.

Відповідачем не доведено наявність обставин, які суд апеляційної інстанції, здійснюючи перегляд рішення у даній справі в апеляційному порядку, не може встановити самостійно.

Щодо поданої позивачем заяви про забезпечення позову колегія суддів відмічає наступне.

Відповідно до ст. 66 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою сторони, прокурора або з власної ініціативи має право вжити передбачених статтею 67 цього Кодексу заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Частиною 7 ст. 67 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що не допускається забезпечення позову у справах, відповідачем у яких є неплатоспроможний банк або Фонд гарантування вкладів фізичних осіб шляхом: накладення арешту на майно або грошові суми, що належать відповідачу; заборони відповідачу вчиняти певні дії.

З огляду на зазначене та враховуючи, що на підставі постанови Правління Національного банку України від 29 січня 2016 р. № 44 «Про віднесення ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «АВАНТ-БАНК» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 29 січня 2016 р. № 96 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «АВАНТ-БАНК» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку» колегія суддів відмовила в задоволенні заяви позивача про забезпечення позову.

В судовому засіданні 03.02.2016 оголошено перерву до 17.02.2016.

11.02.2016 до відділу документального забезпечення суду від позивача надішли письмові пояснення, відповідно до яких він просить суд залучити до справи копію постанови Вищого господарського суду України від 01.02.2016 у справі № 910/4397/15-г.

В судовому засіданні 17.02.2016 оголошено перерву до 02.03.2016.

25.02.2016 до відділу документального забезпечення суду від позивача надійшли письмові пояснення.

Також представник відповідача повідомив суд про те, що 26.02.2016 Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 262 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Авант-Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку».

В судове засідання 02.03.2016 з'явились прокурор та представники сторін.

Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час, дату та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином.

Колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційні скарги за відсутності представника третьої особи, явка якого в судове засідання обов'язковою не визнавалась.

Статтею 101 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Згідно із ст. 99 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, заслухавши пояснення представників сторін та прокурора, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 26.03.2013 між ДП "НАЕК "Енергоатом" в особі Відокремленого підрозділу "Южно-Українська АЕС" (Клієнт) та ПАТ "Авант- Банк" (Банк) укладений Договір про відкриття покритого акредитиву № А-Ю/13/2602 4579, за умовами якого Банк відкриває покритий акредитив на суму 78000000,00 грн., на строк 14 місяців з моменту укладення цього Договору та на умовах, викладених в Заяві про відкриття документарного акредитива, що є Додатком № 1 до Договору.

Заява про відкриття акредитива Банком одержана 26.03.2013 та проведена ним 27.03.2013, що підтверджується відповідними відмітками банку на заяві.

Відповідно до пункту 2.2. Договору акредитиву, Клієнт зобов'язаний не пізніше 3 (трьох) банківських днів з моменту прийняття Банком Заяви про відкриття документарного акредитива надати останньому грошові кошти, необхідні для проведення платежу за акредитивом, у валюті акредитива і в розмірі не менш як сума акредитива.

Після подання Заяви, 26.03.2013 ДП "НАЕК "Енергоатом" перерахувало Банку 78000000,00 грн., що підтверджується виписками з банківського рахунку позивача у ПАТ "Альфа-Банк" та ПАТ "Авант-банк" та платіжними дорученнями № УПТК/3060 та № УПТК/3059 від 26.03.2013. Також позивачем сплачено комісію Банку за відкриття акредитива згідно платіжного доручення № АЕС/6336 від 04.06.2013.

Відповідно до пункту 3.5. Договору акредитива Банк зобов'язаний після закінчення строку дії акредитива повернути Клієнту залишок грошових коштів, наданих ним згідно із п. 2.2 цього Договору.

Виходячи з умов Договору акредитива, 26.05.2014 закінчився строк дії акредитива, і позивач звернувся до відповідача з листами за вих. № 51/6012 від 13.05.2014, за вих. № 38/6469 від 21.05.2014 та за вих. № 51/6705 від 26.05.2014 з вимогою повернути грошові кошти на зазначені банківські реквізити.

Крім цього, 27.05.2014 ДП "НАЕК "Енергоатом" звернулось до відповідача із претензією за № 32/6748, в якій Клієнт (позивач), посилаючись на положення пункту 3.5. Договору та пункту 8.29. Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, вимагав негайно перерахувати ДП "НАЕК "Енергоатом" 78000000,00 грн.

Відповідач листом за вих. № 750 від 05.06.2014 підтвердив наявність своїх зобов'язань з повернення грошових коштів, проте, у подальшому, грошові кошти не перерахував.

З огляду на те, що Банк не виконав свої зобов'язання щодо повернення акредитиву у строки встановлені договором, позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення з відповідача боргу у сумі 78000000,00 грн., 3 % річних у розмірі 1166794,52 грн., інфляційних втрат у розмірі 6008949,26 грн., 1,22 штрафу розрахованого відповідно до пункту 6.2. Договору акредитиву, процентів за користування чужими коштами у розмірі 4573150,08 грн. та 7641589,04 грн. збитків.

Скасовуючи попередні судові рішення та направляючи справу на новий розгляд Вищий господарський суд в своїй постанові від 28.07.2015 вказав на таке.

Задовольняючи позовні вимоги, суди, надали перевагу та виклали у оскаржуваних рішеннях лише доводи позивача щодо неналежного виконання відповідачем своїх зобов'язань за Договором акредитиву, не надавши належної правової оцінки запереченням відповідача щодо передчасності повернення грошових коштів за відсутності достатніх доказів про припинення його зобов'язань, з урахуванням правової невизначеності, яка склалась між сторонами та третьою особою.

Також, Вищим господарським судом України зауважено, що відповідно до частини 1 ст. 8 Цивільного кодексу України, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

Таким чином, аналогію закону можна застосовувати виключно у разі подібності спірних неврегульованих правовідносин.

Договори акредитиву і договори позики є різними за своєю правовою природою та регулюють різні види цивільних правовідносин, а тому застосування до договору акредитиву положень про договір позики (зокрема, ст. 1048 ЦК України) є безпідставним.

Відповідно до ст. 209 Цивільного кодексу України умовою відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов'язання, у тому числі у вигляді відшкодування збитків, є вина боржника. Відсутність вини доводиться особою, яка порушила зобов'язання.

При цьому, на кредитора покладений обов'язок доведення факту невиконання або неналежного виконання зобов'язання, прямого причинного зв'язку між порушеним зобов'язанням і завданими збитками та їх розмір.

Однак, суд, як першої, так і другої інстанцій, у порушення норм процесуального права, зокрема ст. ст. 32-34, 43 ГПК України не з'ясували належним чином питання про те, чи мав місце прямий причинний зв'язок між порушенням зобов'язання відповідачем по Договору акредитиву і сплаченими позивачем відсотками по кредитному договору.

Під час нового розгляду справи, позивачем 28.08.2015 подано до господарського суду міста Києва заяву про збільшення розміру позовних вимог, яка прийнята судом першої інстанції до розгляду, відповідно до якої позивач просив стягнути з відповідача 78 000 000,00 грн. основного боргу, 2 942 630,14 грн. 3% річних, 44 825 463,85 грн. інфляційних втрат, 1,22 грн. штрафу, 19 245 698,62 грн. процентів за користування чужими коштами, 7 641 589,04 грн. збитків.

Відповідно до ст. 1088 ЦК України при здійсненні безготівкових розрахунків допускаються розрахунки із застосуванням платіжних доручень, акредитивів, розрахункових чеків (чеків), розрахунки за інкасо, а також інші розрахунки, передбачені законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту. Сторони у договорі мають право обрати будь-який вид безготівкових розрахунків на свій розсуд. Безготівкові розрахунки провадяться через банки, інші фінансові установи (далі - банки), в яких відкрито відповідні рахунки, якщо інше не випливає із закону та не обумовлено видом безготівкових розрахунків. Порядок здійснення безготівкових розрахунків регулюється цим Кодексом, законом та банківськими правилами.

Стаття 1093 ЦК України передбачає, що у разі розрахунків за акредитивом банк (банк-емітент) за дорученням клієнта (платника) - заявника акредитива і відповідно до його вказівок або від свого імені зобов'язується провести платіж на умовах, визначених акредитивом, або доручає іншому (виконуючому) банку здійснити цей платіж на користь одержувача грошових коштів або визначеної ним особи - бенефіціара. У разі відкриття покритого акредитива при його відкритті бронюються грошові кошти платника на окремому рахунку в банку-емітенті або виконуючому банку.

У п. 1.4 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21 січня 2004 № 22, визначено, що акредитив - договір, що містить зобов'язання банку-емітента, за яким цей банк за дорученням клієнта (заявника акредитива) або від свого імені проти документів, які відповідають умовам акредитива, зобов'язаний виконати платіж на користь бенефіціара або доручає іншому (виконуючому) банку здійснити цей платіж.

Відповідно до ст. 1098 ЦК України акредитив закривається у разі спливу строку дії акредитива. Про закриття акредитива виконуючий банк повідомляє банк-емітент. Виконуючий банк одночасно із закриттям акредитива негайно повертає банку-емітентові невикористану суму покритого акредитива. Банк-емітент повинен зарахувати повернені суми на рахунок платника.

Згідно з абз.2, 3 п. 8.29 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті у день закінчення строку дії акредитива, кошти за яким заброньовані у виконуючому банку, останній в кінці операційного дня списує кошти з аналітичного рахунку "Розрахунки за акредитивами" та перераховує в банк-емітент на рахунок, з якого вони надійшли. Банк-емітент зараховує одержані кошти на рахунок заявника акредитива та списує потрібну суму з відповідного позабалансового рахунку, що призначений для обліку акредитивів.

Як вбачається з матеріалів справи строк дії акредитива закінчився 26.05.2014, у зв'язку з цим позивач звернувся до відповідача з листами від 13.05.2014 № 51/6012, від 21.05.2014 № 38/6469, від 26.05.2014 № 51/6705 з вимогою повернути вказані грошові кошти на зазначені банківські реквізити позивача.

Також, 27.05.2014 ДП "Енергоатом" звернулось до ПАТ "Авант-Банк" із претензією за №32/6748, в якій клієнт, посилаючись на положення п.3.5. договору та п.8.29 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, вимагає негайно перерахувати ДП НАЕК "Енергоатом" 78 000 000,00 грн.

05.06.2014 відповідач листом № 750 підтвердив наявність своїх зобов'язань з повернення 78000000 грн., проте, у подальшому, грошові кошти не перерахував.

Відповідач заперечуючи проти позову зазначає про те, що оскільки саме на виконання Договору на постачання продукції № ПУ-31927-ДЗ від 18.02.2013 (далі - Договір поставки), укладеного між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговельний дім науково-технічний центр «АВС» (далі - третя особа) було відкрито акредитив, а вказаний Договір поставки сторонами не виконано, у відповідача відсутні правові підстави для повернення позивачу суми акредитиву за Договором.

Також відповідач наголошує на тому, що банк з незалежних від нього причин не зміг перерахувати кошти на користь бенефіціара, оскільки на той час існувала ухвала господарського суду міста Києва від 09.10.2013 у справі № 910/18908/13, якою було забезпечено позов про визнання договору поставки недійсним та якою сторонам заборонялось вчиняти будь-які дії направлені на виконання своїх обов'язків.

Однак, такі доводи відповідача колегія суддів відхиляє, з огляду на таке.

Відповідно до пункту а ст. 3 Правил Торговельної палати від 01.01.1993 № 500 «Уніфіковані правила та звичаї для документарних акредитивів» акредитив за своєю природою являє собою угоду, відокремлену від договору купівлі-продажу або іншого контракту, на якому він може базуватися, і банки жодною мірою не пов'язані й не зобов'язані займатися такими контрактами, навіть якщо в акредитиві є яке-небудь посилання на такий контракт. Отже, установа банку, що оплачує, акцептує й оплатила тратти або негоціює та/або повністю виконує будь-які інші зобов'язання по акредитиву, не є предметом позовних вимог заявника, заснованих на його угоді з банком-емітентом або бенефіціаром.

Згідно із п. 8.2 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті акредитив - це окремий договір від договору купівлі-продажу або іншого контракту, навіть якщо в акредитиві є посилання на них.

Згідно з абз 1. п. 8.29 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті у всіх акредитивах обов'язково має передбачатися дата закінчення строку і місце подання документів для платежу. Дата, яку зазначено в заяві, є останнім днем для подання бенефіціаром до оплати реєстру документів за акредитивом та документів, передбачених умовами акредитива. Банки мають здійснювати контроль за строком дії акредитива, який зазначений у заяві.

Відповідно до пункту 3.5. Договору акредитива Банк зобов'язаний після закінчення строку дії акредитива повернути Клієнту залишок грошових коштів, наданих ним згідно із п. 2.2 цього Договору.

Таким чином правовідносини за договором акредитиву, а саме повернення коштів, у зв`язку із закінчення строку акредитиву, жодним чином не пов`язані із договором поставки та не повинні забезпечувати виконання умов такого договору.

Відтак, оскільки акредитив не є пов'язаним з Договором поставки, в межах строку дії акредитиву кошти за акредитивом не були перераховані банком-емітентом (виконуючим банком) бенефіціару, строк дії акредитиву закінчився 26.05.2014, і з вказаної дати у бенефіціара припинилося право на отримання грошових коштів, колегія суддів приходить до висновку, що у банку не існувало жодних законодавчо обґрунтованих обмежень чи заборон для перерахування коштів позивачу, у зв`язку із закінченням строку дії акредитива.

Статті 525, 526 ЦК України визначають, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

При цьому законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду України від 21.05.2012 у справі № 6-20цс11 та від 12.06.2013 у справі № 6-32цс13.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених ст. 16 ЦК з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.

У даному випадку змістом порушеного права є невиконання банком свого обов'язку щодо повернення коштів позивачу, у зв'язку із закінченням строку дії акредитива.

При цьому, відповідно до п. 3.5 Договору акредитива Банк зобов'язаний після закінчення строку дії акредитива повернути Клієнту залишок грошових коштів, наданих ним згідно із п. 2.2 цього Договору.

З огляду на вищевикладене та враховуючи, що строк дії акредитива закінчися і банк в порушення п. 3.5 договору, ст. 1098 ЦК України, п. 8.29 Інструкції зобов'язання щодо перерахування клієнту 78 000 000,00 грн. не виконав, колегія суддів вважає, що позовна вимога про стягнення з відповідача 78 000 000,00 грн. боргу є обґрунтованою, документально доведеною та підлягає задоволенню, а висновок місцевого господарського суду про відмову в задоволенні позову в цій частині вимог з підстав невірно обраного позивачем способу захисту порушеного права, колегія суддів вважає помилковим.

Відповідно до п. 6.2 Договору при порушенні банком зобов'язань за цим договором, останній сплачує позивачу за кожен випадок порушення штраф в розмірі 0,1% мінімальної заробітної плати, що діяла в період, за який сплачується штраф.

Згідно з ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Із приписів статті 549 ЦК України слідує, що штраф може встановлюватись за будь-яке порушення зобов'язання.

Відповідно до ст. 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік" мінімальний розмір заробітної сплати у 2014 році складав 1218,00 грн.

Враховуючи, що матеріали справи не містять доказів повернення відповідачем позивачу суми акредитиву в розмірі 78 000 000,00 грн., колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню штраф за порушення п. 3.5 Договору в розмірі 1,22 грн.

Відповідно до статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з п 1.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" № 14 від 17.12.2013 грошовим, за змістом статей 524, 533-535, 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.

Грошове зобов'язання виражається в грошових одиницях України або в грошовому еквіваленті в іноземній валюті.

Відповідно до 5.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" № 14 від 17.12.2013 обов'язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає у випадках повернення коштів особі, яка відмовилася від прийняття зобов'язання за договором (стаття 612 ЦК України), повернення сум авансу та завдатку, повернення коштів у разі припинення зобов'язання (в тому числі шляхом розірвання договору) за згодою сторін або визнання його недійсним, відшкодування збитків та шкоди, повернення безпідставно отриманих коштів (стаття 1212 ЦК України), оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав.

Виходячи з наведеного та аналізу норм законодавства, що регулює відносини, які виникають з акредитива, судова колегія вважає, що обов'язок відповідача повернути позивачу кошти, у зв'язку із закінченням строку дії акредитива, не можна розцінювати як грошове зобов'язання в розумінні ст. 625 ЦК України, а тому колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача трьох відсотків річних в розмірі 2 942 630,14 грн та інфляційних втрат в розмірі 44 825 463,85 грн. задоволенню не підлягають.

Позивач також просить суд стягнути з відповідача проценти за користування чужими грошовими коштами в сумі 19 245 698,62 грн., посилаючись на статтю 536 ЦК України.

Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

За змістом вказаної статті, у разі якщо об'єктом безпідставного збагачення є грошові кошти, за весь період їх безпідставного користування набувач таких коштів повинен сплатити проценти.

Відповідно до п. 6.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" № 14 від 17.12.2013 підставами для застосування до правовідносин сторін статті 536 ЦК України є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге - встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством (наприклад, статтями 1048, 1054, 1061 ЦК України).

Як вбачається з ч. 2 ст. 1093 ЦК України та п. 8.4 Інструкції, кошти заявника покритого акредитива бронюються у банку-емітенті на аналітичному рахунку "Розрахунки за акредитивами" відповідних балансових рахунків. Більше того, згідно з п. 3.4 Договору банк зобов'язується використовувати грошові кошти, надані клієнтом для здійснення платежів за акредитивом, тільки для здійснення таких платежів.

З вищенаведених пункту Договору та приписів чинного законодавства України випливає, що кошти позивача бронюються на аналітичному рахунку "розрахунки за акредитивами", в свою чергу, використання вказаних коштів відповідачем можливе виключно для здійснення платежів за акредитивом. Отже відповідач фактично позбавлений можливості використовувати кошти покритого акредитиву на інші цілі, не пов'язані з платежами за акредитивом, що свідчить про відсутність можливості у відповідача користуватись такими коштами, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовна вимога про стягнення з відповідача на користь позивача процентів за користування чужими грошовими коштами в сумі 19 245 698,62 грн. не підлягає задоволенню.

Позивач також просить суд стягнути з відповідача на свою користь збитки в розмірі 7 641 589,04 грн.

Обґрунтовуючи завдання відповідачем позивачу збитків та їх розмір, позивач посилається на ту обставину, що у зв'язку з невиконанням відповідачем свого зобов'язання за Договором по перерахуванню суми покритого акредитиву на поточний рахунок позивача після закінчення строку дії акредитиву, останній був позбавлений можливості спрямувати вказані кошти на погашення своєї заборгованості перед банками за кредитними договорами, що призвело до додаткового нарахування відсотків за користування кредитними коштами в загальному розмірі 7 641 589,04 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Згідно з ч. 1 ст. 218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарських відносин.

Обов'язок відшкодування збитків може бути покладено на особу лише при наявності передбачених законом умов, сукупність яких створює склад правопорушення, яке є підставою для цивільної відповідальності відповідно до ст. 623 ЦК України.

Умовами покладення відповідальності на винну сторону є наявність збитків, протиправність дій цієї особи, причинного зв'язку між діями особи та збитками, які складають об'єктивну сторону правопорушення, та вини особи, внаслідок дій якої спричинено збитки.

Тобто збитки - це об'єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони за договором, що обмежує його інтереси, як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також не одержаних кредитором доходів, які б він одержав, якби зобов'язання було виконано боржником.

Верховний Суд України у постанові від 04.07.2011 вказав, що з огляду на положення статті 22 ЦК України та статті 224 ГК України для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Правова позиція Верховного суду України, відповідно до ст.111-28 ГПК України, є обов'язковою для застосування.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи 26.12.2013 позивачем було укладено з ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» Кредитний договір № 151113К25.

Ліміт кредитної лінії складає 50 000 000,00 грн. (п.3.2.1 Кредитного договору № 151113К25).

Відповідно до п. 3.2.3 вказаного договору кредит надається позивачу для поповнення обігових коштів.

Як вбачається з п. 3.2.2 Кредитного договору № 151113К25, кінцевим терміном погашення кредиту є 25 грудня 2014 року.

07.03.2014 позивачем було укладено з ПАТ «Державний ощадний банк України» Договір кредитної лінії № 795/31/2.

Максимальний ліміт кредитної лінії складає 400 000 000,00 грн. (п. 2.3 Договору кредитної лінії № 795/31/2).

Кредит надається за траншами в національній валюті на поповнення обігових коштів, за траншами в іноземній валюті - виключно на рахунки контрагентів для сплати за зовнішньоекономічними контрактами та для конвертації в національну валюту з подальшим спрямуванням на поповнення обігових коштів (п. 2.4 Договору кредитної лінії № 795/31/2).

З вищевикладеного вбачається, що вказані кредитні договори було укладено позивачем після укладення Договору та перерахування суми покритого акредитиву в розмірі 78 000 000,00 грн. на відповідний рахунок у відповідача. В свою чергу, покритий акредитив було відкрито з метою виконання позивачем свого грошового зобов'язання за Договором на постачання продукції № ПУ-31927-ДЗ від 18.02.2013, укладеного між позивачем та третьою особою (постачальником). Як вбачається з заяви про відкриття акредитива (Додаток № 1 до Договору), акредитив відкрито строком на 14 місяців, тобто до 26.05.2014.

Отже, при укладенні вищезазначених кредитних договорів позивач виходив з тієї обставини, що кошти покритого акредитиву будуть перераховані відповідачем третій особі на виконання Договору та Договору на постачання продукції № ПУ-31927-ДЗ від 18.02.2013, оскільки при укладенні кредитних договорів не сплив строк дії акредитива, і вказані кошти позивач не зможе спрямувати на дострокове виконання своїх зобов'язань за кредитними договорами. Також позивачем не доведено суду належними доказами відсутність грошових коштів у позивача для повернення (в тому числі дострокового) кредитів, одержаних на підставі вказаних кредитних договорів, і можливість такого повернення лише коштами покритого акредитиву.

Довідка щодо можливих напрямків використання коштів, що надійшли би до ДП "НАЕК "Енергоатом" у разі виконання ПАТ "АВАНТ-БАНК" договору акредитиву від 26.03.2013 № А-Ю/13/2602 4579 від 21.11.2014 за номером 16616/04, підписана віце-президентом позивача, яка міститься в матеріалах справи, не є належним доказом відсутності можливості у позивача повернути (достроково повернути) банкам кредитні кошти відповідно до укладених кредитних договорів.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, що позивач не довів суду належними доказами два обов'язкових елементи складу цивільного правопорушення, а саме збитки та причинний зв'язок між протиправною поведінкою відповідача та збитками, що унеможливлює стягнення з відповідача суми збитків, а тому позовна вимога про стягнення з відповідача на користь позивача збитків в розмірі 7 641 589,04 грн. задоволенню не підлягає.

Згідно з ч. 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Разом з тим, судовою колегією встановлено, що 25.02.2016 Правлінням Національного банку України прийнято постанову № 109 про відкликання ліцензії та ліквідацію ПАТ "Авант-Банк". 26.02.2016 Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 262 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Авант-Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку». Відповідно до вказаного рішення розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Авант-Банк» з 26.02.2016 по 25.02.2018 включно.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України "Про банки і банківську діяльність" особливості правового статусу, порядку створення, діяльності, реорганізації та ліквідації банків визначаються цим Законом та Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Статтею 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", яким встановлюються повноваження, порядок виплати Фондом гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків, врегульовані наслідки запровадження щодо банку тимчасової адміністрації.

Так, згідно з частиною 5 статті 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", під час тимчасової адміністрації не здійснюється: 1) задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; 2) примусове стягнення майна (у тому числі коштів) банку, накладення арешту та звернення стягнення на майно (у тому числі кошти) банку (виконавче провадження щодо банку зупиняється, у тому числі знімаються арешти, накладені на майно (у тому числі на кошти) банку, а також скасовуються інші вжиті заходи примусового забезпечення виконання рішення щодо банку); 3) нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), а також зобов'язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку; 4) зарахування зустрічних вимог, у тому числі зустрічних однорідних вимог, припинення зобов'язань за домовленістю (згодою) сторін (у тому числі шляхом договірного списання), поєднанням боржника і кредитора в одній особі; 5) нарахування відсотків за зобов'язаннями банку перед вкладниками та кредиторами.

Згідно з положеннями статті 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність", юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язань, є кредитором банку.

Відтак, після запровадження Фондом гарантування вкладів фізичних осіб тимчасової адміністрації стосовно неплатоспроможного банку з метою виведення його з ринку та в подальшому відкликання Національним банком України банківської ліцензії та переходу до процедури ліквідації банку, задоволення вимог кредиторів банку здійснюється в порядку, передбаченому Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Частиною 2 статті 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" передбачено, що з дня призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку, зокрема, банківська діяльність банку завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси; строк виконання всіх грошових зобов'язань банку та зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів) вважається таким, що настав.

При цьому, задоволення вимог окремих кредиторів поза межами процедури ліквідації банку порушує в цілому баланс інтересів кредиторів банку та не узгоджується з положеннями Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", якими передбачено, що під час ліквідаційної процедури неплатоспроможного банку визначається загальна сума його заборгованості перед кредиторами (пасив), формується ліквідаційна маса банку (актив) та здійснюється її реалізація з подальшим спрямуванням коштів, одержаних від продажу майна банку, на погашення акцептованих (визнаних) вимог кредиторів в порядку черговості відповідно до статті 52 цього Закону.

З огляду на вищезазначене та враховуючи, що відкликання Національним банком України на момент розгляду апеляційної скарги банківської ліцензії відповідача та ініціювання процедури його ліквідації як юридичної особи, зумовило для позивача, як клієнта банку-відповідача, відповідні правові наслідки, зокрема, щодо спеціальної процедури заявлення вимог до банку та їх задоволення в порядку та черговості, визначених Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб". При цьому, задоволення вимог окремого кредитора-юридичної особи, заявлених поза межами ліквідаційної процедури банку, не допускається, оскільки в такому випадку активи з банку виводяться, а заборгованість третіх осіб перед банком збільшується, що порушує принцип пріоритетності зобов'язань неплатоспроможного банку за вкладами фізичних осіб, гарантованими Фондом.

З огляду на зазначене, вимоги позивача про стягнення з відповідача 78 000 000,00 грн. боргу на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції не можуть бути задоволені судом, осклільки, такі вимоги підлягають задоволенню виключно в межах ліквідаційної процедури банку в порядку та черговості визначених Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення господарського суду міста Києва від 28.10.2015 підлягає залишенню без змін, а апеляційні скарги Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" та Заступника прокурора міста Києва залишаються без задоволення.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 20.11.2015 відстрочено Заступнику прокурора міста Києва сплату судового збору за подання апеляційної скарги до ухвалення судового рішення у справі № 910/12066/14 за результатом розгляду апеляційної скарги.

Таким чином судовий збір в сумі 80 388,00 грн. підлягає стягненню з Прокуратури міста Києва в дохід Державного бюджету України.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" на рішення господарського суду міста Києва від 28.10.2015 у справі №910/12066/14 залишити без задоволення.

2. Апеляційну скаргу Заступника прокурора міста Києва на рішення господарського суду міста Києва від 28.10.2015 у справі №910/12066/14 залишити без задоволення.

3. Рішення господарського суду міста Києва від 28.10.2015 у справі №910/12066/14 залишити без змін.

4. Стягнути з Прокуратури міста Києва (03150, м. Київ, вул. Предславинська, 45/9, ) в дохід Державного бюджету України судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 80 388 (вісімдесят тисяч триста вісімдесят вісім) грн. 00 коп.

5. Видачу наказу доручити господарському суду міста Києва.

6. Матеріали справи № 910/12066/14 повернути до господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя Г.В. Корсакова

Судді С.Р. Станік

Ю.Л. Власов