КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" березня 2016 р. Справа№ 910/29327/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Калатай Н.Ф.

суддів: Рябухи В.І.

Ропій Л.М.

при секретарі Фесенко А. В.

За участю представників:

від позивача: Кайдан Д.-С. Т. - представник за довіреністю від 11.01.2016

від відповідача: не з'явились

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Приватного підприємства «Фінансова будівельна компанія «Завод Луч»

на рішення Господарського суду міста Києва 20.01.2016

у справі № 910/29327/15 (суддя Пукшин Л. Г.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Трест Бориспільсільбуд»

до Приватного підприємства «Фінансова будівельна компанія «Завод Луч»

про стягнення 16 744,60 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про стягнення з відповідача основного боргу в сумі 11 029,06 грн. за виконані за договором із встановлення паркану №; 18 від 24.02.2014, але неоплачені роботи, пені в сумі 1 665,39 грн., 3 % річних в сумі 177,67 грн. та інфляційних втрат в сумі 3 872,47 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.01.2016, повний текст якого складений 21.01.2016, у справі № 910/29327/15 позов задоволено повністю.

Рішення суду першої інстанції ґрунтується на тому, що позивачем належним чином доведений факт невиконання відповідачем свого обов'язку по оплаті виконаних за спірним договором робіт.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, Приватне підприємство «Фінансова будівельна компанія «Завод Луч» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 20.01.2016 по справі за позовом ТОВ «Трест Бориспільсільбуд» до ПП «Фінансова будівельна компанія «Завод Луч» про стягнення боргу та прийняти по справі нове рішення, яким відмовити позову у повному обсязі.

В апеляційній скарзі відповідач послався на те, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права та без повного та всебічного розгляду справи.

Так, апелянт зазначив про те, що суд першої інстанції не надав відповідачу можливості подати додаткові докази та розглянув справу на підставі лише доказів, поданих стороною позивача, в той час як відповідачем було сплачено частину заявленого до стягнення боргу ще до прийняття судом першої інстанції оспорюваного рішення, а інша частина заборгованості буде сплачена до судового засідання в Київському апеляційному господарському суді, про що буде надано відповідні платіжні доручення.

Крім того, відповідач зазначив про те, що ним не було подано відзиву на позов через відрядження його представника, а подане відповідачем до суду першої інстанції клопотання про відкладення розгляду справи було відхилено, в зв'язку з чим справа була розглянута без з'ясування всіх обставин та без належного дослідження поданих позивачем доказів на підтвердження своїх вимог.

Також апелянт послався на те, що при укладення спірного договору сторонами не було досягнуто згоди з усіх його істотних умов (перелік продукції, перелік робіт, структуру звітності), а відтак, вказаний договір є неукладеним, та на те, що позивач на даний час все ще не виконав своїх зобов'язань за вказаним договором, а саме, не повідомив про дату початку перебігу п'ятиденного строку до закінчення роботи, тобто правових підстав для стягнення судом вартості послуг за спірним договором не існує.

Ухвалою від 03.03.2016 колегії суддів Київського апеляційного господарського суду в складі: головуючий суддя - Калатай Н.Ф., судді Ропій Л. М., Рябуха В. І. відновлено строк подання апеляційної скарги, апеляційну скаргу Приватного підприємства «Фінансова будівельна компанія «Завод Луч» прийнято до розгляду та порушене апеляційне провадження.

При вирішенні питання щодо наявності правових підстав для прийняття апеляційної скарги до розгляду та порушення апеляційного провадження колегією суддів було встановлено, що апелянтом на підтвердження сплати судового збору за подачу апеляційної скарги до неї було додано засвідчену відповідачем та ПАТ КБ «Приватбанк» копію платіжного доручення № 3589 від 03.02.2016 на суму 1 378 грн., сформованого та переданого відповідачем банку за допомогою системи дистанційного обслуговування «клієнт-банк». Крім того, колегією суддів було встановлено, що у призначенні платежу вказаного платіжного доручення відповідачем було зазначено: «*101;32162693; Судовий збір, за позовом ПП «Фінансова будівельна компанія «Завод Луч» справа № 910/29317/15, Київський апеляційний господарський суд», тобто вказано номер справи інший, ніж у цій справі.

З огляду на вказані обставини та враховуючи, що невірне зазначення номеру справи могло бути технічною помилкою, з метою забезпечення відповідачу права на оскарження судового рішення, вищевказаною ухвалою від 03.03.2016 відповідача до дня слухання справи в суді зобов'язано надати суду (для долучення до матеріалів справи) оригінал платіжного доручення № 3589 від 03.02.2016 на суму 1 378 грн.

З матеріалів справи слідує, що відповідач вказаних вимог суду не виконав, з огляду на що, відповідно до приписів п. 7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України», згідно з яким у випадку несплати судового збору у встановленому законом розмірі суд стягує недоплачену суму збору за результатами апеляційного провадження, судовий збір за подачу цієї апеляційної скарги буде стягнуто судом в доход Державного бюджету України за результатами розгляду по суті цієї апеляційної скарги.

Відповідач в судове засідання представників не направив, про причини неявки суду не повідомив.

Враховуючи належне повідомлення всіх учасників про час і місце судового розгляду апеляційної скарги, а також те, що явка представників сторін в судове засідання не визнана обов'язковою, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги у відсутність представників відповідача за наявними матеріалами апеляційного провадження.

Під час розгляду справи представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечив та просив залишити її без задоволення, а оспорюване рішення суду першої інстанції - без змін.

На запитання суду, представник позивача повідомив про те, що відповідачем жодних грошових коштів в рахунок оплати заборгованості, стягнення якої є предметом цього позову, як до прийняття судом першої інстанції оспорюваного рішення, так і після цього не перераховувалось.

Дослідивши матеріали апеляційної скарги, матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, з урахуванням правил ст. ст. 99, 101 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі, колегія суддів встановила таке.

24.02.2014 позивач як субпідрядник та відповідач як генпідрядник уклали договір із встановлення паркану № 18 (далі Договір) (а.с.13-16), відповідно до умов якого позивач прийняв на себе зобов'язання власними силами виконати роботи з встановлення паркану на будівництві об'єкта: «Реконструкція недобудованого гуртожитку медучилища під пункт тимчасового розміщення біженців по вул. Студентській, 2 в м. Яготині Київської області».

Згідно з п.3.1 Договору вартість робіт становить 141 925,03 грн. в т.ч. ПДВ. Вартість робіт включає в себе вартість матеріалів.

В пункті 4.2 Договору сторонами погоджено термін виконання робіт: початок - квітень 2014 року, закінчення - грудень 2014 року.

Відповідно до п.3.2 Договору, вартість фактично виконаних робіт визначається на підставі актів здавання-приймання виконаних робіт.

Згідно з п. 3.3 Договору позивач надає відповідачу на розгляд та підписання акти приймання виконаних робіт, які розглядаються та підписують відповідачем протягом 10 робочих днів.

Порядок здачі-приймання робіт також погоджений сторонами й в розділі 7 Договору, зі змісту якого також слідує, що здача-приймання робіт за Договором оформлюється сторонами шляхом підписання актів приймання виконаних робіт, а у випадку виявлення недоліків сторони підписують акт про недоліки.

З матеріалів справи слідує, що на виконання умов Договору позивач в період з квітня по грудень 2014 року виконав роботи на загальну суму 141 925,03 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи належним чином засвідченими копіями актів приймання виконаних будівельних робіт (типова форма КБ-2в) та довідками про вартість виконаних будівельних робіт та витрат (примірна форма КБ-3) за квітень 2014 року, травень 2014 року, липень 2014 року та грудень 2014 року від 31.12.2014, які підписані представниками сторін без зауважень та скріплені їх печатками.

Матеріали справи не містять доказів підписання сторонами акту про недоліки, а відтак, з огляду на наявність підписних обома сторонами актів приймання виконаних будівельних робіт (типова форма КБ-2в) та довідок про вартість виконаних будівельних робіт та витрат (примірна форма КБ-3), колегією суддів визнається доведеним факт виконання позивачем за Договором робіт на суму 141 925,03 грн.

Відповідно до п. 3.5 Договору відповідач надає позивачу аванс в сумі 60% від вартості Договору.

Пунктом 3.6 Договору передбачено, що остаточні розрахунки за виконані роботи на об'єкті відповідач проводить з позивачем в місячний термін після підписання кінцевого акту приймання виконаних робіт.

Враховуючи, що кінцевий акт приймання виконаних робіт сторонами був підписаний 31.12.2014, розрахуватись за виконані роботи відповідач мав в строк до 30.01.2015 включно.

Водночас, звертаючись до суду з цим позовом, позивач послався на те, що в рахунок оплати спірних робіт відповідач перерахував 130 895,97 грн. з огляду на що неоплаченими залишились роботи на суму 11 029,06 грн. (141 925,03-130 895,97).

На підтвердження вказаних обставин, позивач залучив до матеріалів справи копію підписаного головним бухгалтером позивача акту звірки розрахунків (а.с. 40).

Відповідач в апеляційній скарзі послався на те, що ним було сплачено частину заявленого до стягнення боргу ще до прийняття судом першої інстанції оспорюваного рішення, а інша частина заборгованості буде сплачена до судового засідання в Київському апеляційному господарському суді, про що буде надано відповідні платіжні доручення, проте жодних доказів на підтвердження вказаних обставин не надав, в той час як відповідач проти отримання від відповідача будь-яких коштів в рахунок оплати спірної заборгованості, як до прийняття судом першої інстанції оспорюваного рішення, так і після цього заперечив.

Згідно з приписами ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору (ч. 1 ст. 32 ГПК України).

Відповідно до приписів ч. 2 ст. 32 ГПК України ці дані встановлюються такими засобами:

- письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів;

- поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово.

Згідно з ч. 2 ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Отже, саме на відповідача як на особу, яка посилається на оплату ним основного боргу, покладений обов'язок належними та допустимими доказами такі обставини підтвердити, проте вказаного обов'язку відповідач не виконав.

За таких обставин, посилання відповідача на сплату ним основного боргу колегією суддів до уваги не приймаються як такі, що не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами.

З метою отримання від відповідача спірної заборгованості, позивач звернувся до нього з вимогою про сплату заборгованості № ОС/01-185 від 08.09.2015 (а.с. 41-61), в якій просив сплатити, серед іншого, і заборгованість за Договором. На доказ направлення вказаної вимоги до матеріалів справи залучено копію фіскального чеку № 1335 від 08.09.2015 (а.с. 62).

Відповідач на вказану вимогу не відповів, спірну заборгованість позивачу не сплатив, наслідком чого і стало звернення позивача до суду з цим позовом.

Частиною 1 ст. 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 837 ЦК України за договором підряду, до яких відноситься спірний договір, одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

В порушення взятих на себе за Договором зобов'язань, відповідач за надані позивачем послуги не розрахувався.

Факт наявності у відповідача станом на дату винесення рішення по справі заборгованості перед позивачем за надані за умовами Договору послуги в сумі 11 029,06 грн. належним чином доведений і відповідачем не спростований.

З огляду на викладені вище обставини, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача основного боргу в сумі 11 029,06 грн. Рішення суду першої інстанції в цій частині залишається без змін.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідач пені в сумі 1 665,39 грн. слід зазначити таке.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до п. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання, настають наслідки, передбачені договором або законом.

В силу ст. 230 ГК України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Враховуючи, що матеріалами справи підтверджується факт невиконання відповідачем свого обов'язку оплатити виконані за Договором роботи, є підстави для застосування встановленої Договором відповідальності.

Пунктом 9.6 Договору передбачено, що за порушення термінів оплати відповідач сплачує позивачу пеню у розмірі 0,1% від суми простроченої оплати Договору за кожен день прострочення платежу, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в момент виконання зобов'язання.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань»).

Враховуючи, що сума пені розрахована, виходячи з подвійної облікової ставки Національного банку України є більшою, ніж сума пені виходячи з встановленого п. 9.6 Договору її розміру, пеня має бути розрахована саме виходячи з розмірі 0,1% від суми простроченої оплати Договору.

Згідно п. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Згідно з п. 2.5 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Позивачем при розрахунку пені враховані приписи ч. 6 ст. 232 ГК України.

За таких обставин, суд першої інстанції правомірно задовольнив позовні вимоги про стягнення пені в сумі 1 665,39 грн. Рішення суду першої інстанції в цій частині залишається без змін.

Щодо позовних вимог про стягнення 3 % річних в сумі 177,67 грн. та інфляційних втрат в сумі 3 872,47 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З огляду на обставини справи, суд першої інстанції правомірно задовольнив позовні вимоги про стягнення 3 % річних в сумі 177,67 грн. та інфляційних втрат в сумі 3 872,47 грн. Рішення суду першої інстанції в цій частині залишається без змін.

Щодо посилань відповідача не недосягнення згоди з всіх істотних умов при укладення Договору слід зазначити таке.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ч.ч. 2, 3 ГК України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

В апеляційній скарзі відповідач зазначає про те, що зі змісту Договору вбачається, що сторони домовились при його підписанні викласти перелік конкретних умов його виконання в окремих додатках, які є його невід'ємними частинами, проте між сторонами був укладений лише Договір без додатків, який фактично не містить цілої низки умов (перелік продукції, перелік робіт, структуру звітності, не погоджено списку товарних позицій, з якими буде проводитись робота, та в чому полягає робота).

Проте, у Договорі сторонами погоджено предмет Договору, його ціну та строк дії, в той час як умови щодо переліку продукції, структуру звітності, списку товарних позицій, з якими буде проводитись робота, не є істотними, а у Договорі не встановлено обов'язку щодо досягнення згоди з цих умов.

За таких обставин, посилання відповідача на недосягнення згоди з усіх істотних умов Договору спростовуються самим змістом Договору.

Щодо посилань відповідача на те, що суд першої інстанції не надав відповідачу можливості подати додаткові докази та розглянув справу на підставі лише доказів, поданих стороною позивача, що ним не було подано відзиву на позов через відрядження його представника, а подане відповідачем до суду першої інстанції клопотання про відкладення розгляду справи було відхилено, в зв'язку з чим справа була розглянута без з'ясування всіх обставин та без належного дослідження поданих позивачем доказів на підтвердження своїх вимог, слід зазначити таке.

Ухвалою від 18.11.2015 судом першої інстанції порушено провадження у справі № 910/29327/15 та прийнято позовну заяву до розгляду, розгляд справи призначено на 16.12.2015.

15.12.2015 до канцелярії суду першої інстанції надійшла письмова заява відповідача про фіксування судового процесу, продовження строків розгляду справи та про відкладення розгляду справи для можливості ознайомитись з її матеріалами.

В обґрунтування підстав для відкладення розгляду справи відповідач послався на те, що його представник не зможе прийняти участь в судовому засіданні, призначеному на 16.12.2015, оскільки не встиг ознайомитись з матеріалами справи та буде перебувати в цей час в іншому судовому засіданні. Доказів на підтвердження викладених у вказаній заяві обставин, в тому числі участі представника відповідача в іншому судовому засіданні, до заяви не додано.

Ухвалою від 16.12.2015 на задоволення заяви відповідача розгляд справи відкладено до 20.01.2016, строк вирішення спору продовжено на 15 днів.

Водночас вказаною ухвалою відповідача попереджено про те, що у випадку неподання відзиву на позовну заяву та витребуваних судом документів, справа буде розглянута за наявними в ній матеріалами відповідно до ст. 75 ГПК України.

В період часу з 16.12.2015 до 20.01.2016 відповідач представників для ознайомлення з матеріалами справи не направив, проте 20.01.2016 до канцелярії суду першої інстанції надійшла письмова заява відповідача, аналогічна за змістом поданій 15.12.2015 заяві.

В обґрунтування підстав для відкладення розгляду справи відповідач послався на те, що його представник не зможе прийняти участь в судовому засіданні, призначеному на 20.01.2016, оскільки буде перебувати в цей час в іншому судовому засіданні. Доказів на підтвердження викладених у вказаній заяві обставин, зокрема участі представника відповідача в іншому судовому засіданні, до заяви не додано.

З матеріалів справи слідує, що ухвалу від 18.11.2015 відповідачем було отримано 25.11.2015, тобто за 20 днів до дати судового засідання (16.12.2015), а ухвалу від 16.12.2015 - 23.12.2015, тобто майже за місяць до дати судового засідання (20.01.2016).

Матеріали справи не містять жодних доказів наявності об'єктивних непереборних обставин, які б перешкоджали відповідачу в період з 25.11.2015 до 19.01.2016 ознайомитись з матеріалами справи та надати відзив на позов, так само як не містять і доказів того, що відповідач не мав можливості направити в судові засідання у цій справі представника.

За таких обставин, судом першої інстанції вжито всіх залежних від нього заходів для належного повідомлення відповідача про час та місце судових засідань у цій справі, в той час як ненадання відповідачем відзиву на позов та доказів на підтвердження викладених у відзиві обставин є наслідком дій/бездіяльності самого відповідача.

Водночас колегія суддів зауважує відповідачеві на тому, що відповідно до приписів ч. 1 ст. 77 ГПК України господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні, тобто відсутність в судовому засіданні представника/ів сторін є підставою для відкладення розгляду справи лише у випадку якщо така відсутність є перешкодою для вирішення спору сторін по суті.

Згідно ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачем належним чином доведено обставини, на які він посилається як на підставу для задоволення своїх вимог, відповідач вказаних обставин належними та допустимим доказами не спростував.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга Приватного підприємства «Фінансова будівельна компанія «Завод Луч» задоволенню не підлягає, рішення Господарського суду міста Києва від 20.01.2016 у справі № 910/29327/15 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи, підстав для його скасування не вбачається.

Судові витрати на подачу апеляційної скарги, відповідно до ст.ст. 44, 49 ГПК України, покладаються на Приватне підприємство «Фінансова будівельна компанія «Завод Луч» та з огляду на обставини, які викладені вище, підлягають стягненню з цієї особи в доход Державного бюджету України.

Керуючись ст. 99, ст.ст. 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного підприємства «Фінансова будівельна компанія «Завод Луч» на рішення Господарського суду міста Києва від 20.01.2016 у справі № 910/29327/15 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 20.01.2016 у справі № 910/29327/15 залишити без змін.

3. Стягнути з Приватного підприємства «Фінансова будівельна компанія «Завод Луч» (01135, м. Київ, вул. Золотоустівська, 1, офіс 1, ідентифікаційний код 32162693) в доход Державного бюджету України судовий збір в сумі 1 339 (одна тисяча триста тридцять дев'ять) грн. 80 коп.

4. Видачу наказу не виконання цієї постанови доручити Господарському суду міста Києва.

5. Повернути до господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/29327/15.

Повний текст постанови складено: 01.04.2016

Головуючий суддя Н.Ф. Калатай

Судді В.І. Рябуха

Л.М. Ропій