ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

24.03.16р. Справа № 904/499/16

За позовом Приватного підприємства "Голден-Фарм", м. Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Тайлон", м. Дніпропетровськ

про стягнення 146562 грн 81 коп за договором поставки товарів від 22.04.2011

Суддя Воронько В.Д.

представники:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: представник ОСОБА_1, довіреність №3 від 13.11.2015.

СУТЬ СПОРУ:

Приватне підприємство "Голден-Фарм" (далі - позивач) звернулося до господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Тайлон" (далі - відповідач) з вимогами про стягнення основного боргу у сумі 141 762,33 грн, інфляційних нарахувань у сумі 240,12 грн, пені у сумі 4 269,27 грн та 3% річних у сумі 291,09 грн, нарахованих позивачем з посиланням на неналежне виконання відповідачем умов договору поставки товарів № б/н, укладеного між сторонами 22.04.2011.

25.02.2016 позивачем надано заяву про зменшення розміру позовних вимог в частині основного боргу, оскільки відповідачем в добровільному порядку частково погашено 10 991,53 грн заборгованості, що підтверджується платіжними дорученнями від 23.12.2015 на суму 2960,88 грн, від 25.12.2015 на суму 3021,35 грн, від 16.01.2016 на суму 2997,75 грн, від 18.01.2016 на суму 2011,55 грн. Таким чином позивач зменшує та заявляє до стягнення суму основної заборгованості, яка складає 130 770,80 грн, решта позовних вимог залишилася незмінними.

Відповідач надав до справи докази часткового погашення боргу.

Суд розглянувши заяву позивача, заслухавши думку відповідача з цього приводу, дійшов висновку, що вона не суперечить приписам ст. 22 ГПК України, а тому приймається судом та буде врахована при вирішенні спору.

На підставі ст. 77 ГПК України у судовому засіданні 25.02.2016 було оголошено перерву до 24.03.2016.

У судове засідання представник позивача не з'явився без пояснення причин, хоча належним чином був повідомлений про час та місце судового слухання, але 23.03.2016 на електронну адресу суду від позивача надійшла заява, у якій він повідомив суд про те, що відповідач частково сплатив платіжним дорученням від 16.03.2016 № 399499993 заборгованість у сумі 20 020,95 грн, а отже сума заборгованості на час розгляду спору складає 110 749,85 грн, пеня - 4269,27 грн, 3% річних - 291,09 грн та інфляційні нарахування - 240,12 грн.

Відповідач відзив на позов не надав, але 24.03.2016 подав документальні докази часткової оплати суми основного боргу в розмірі 20 020,95 грн.

Так, справа розглядається за наявними в ній матеріалами, визнаними судом достатніми, в порядку статті 75 ГПК України.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті,

ВСТАНОВИВ:

22.04.2011 між Приватним підприємство "Годен-Фарм" (далі - позивач, постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Тайлон" (далі - відповідач) був укладений договір поставки товарів (далі - договір), за умовами п.1.1 якого постачальник зобов'язується систематично передавати (постачати) у зумовлені строки (строк) покупцеві товари, у кількості, асортименті і по цінах, згідно з накладними, що є невід'ємними частинами цього договору, а покупець зобов'язується прийняти вказані товари і своєчасно оплатити за них певну грошову суму на умовах цього договору. Товари належать постачальнику на праві власності, не закладені, не арештовані не є предметом позовних вимог третіх осіб, якщо інше не узгоджено сторонами додатково.

Предметом поставки є косметична продукція, БАДи (п. 1.5 договору).

Відповідно до п. 5.1 договору покупець оплачує поставлені постачальником товари за цінами, що визначаються на підставі специфікації та зазначаються у накладних, що є невід'ємними частинами цього договору.

Оплата за товари проводиться протягом 50 робочих днів з дати поставки товарів (п.5.3 договору).

Додатковою угодою №1 від 01.06.2014 сторони погодили, що покупець з 01.06.2014 оплачує поставлений товар на умовах реалізації, за звітом проданої продукції, кожного місяця, але не більше 180 днів від дати відгрузки товару до повного розрахунку з постачальником. При цьому оплата здійснюється до 10 числа поточного місяця.

На виконання умов договору позивачем було поставлено відповідачу товар відповідно до накладних, які містяться в матеріалах справи, а останнім реалізовано товар на загальну суму 141 762,33 грн.

В порушення умов договору відповідач не виконав свої фінансові зобов'язання щодо оплати поставленого йому товару, в результаті чого 23.12.2015 позивач звернувся до відповідача з претензією, у якій виклав вимогу про повернення йому нереалізованого товару, а у випадку реалізації - повернення грошових сум його вартості. Вимога позивача, викладена у претензії, залишена відповідачем без відповіді та виконання, що і стало причиною звернення позивача з цим позовом до суду.

Звертаючись до суду позивач заявив 141 462,33 грн суми основного боргу за отриманий відповідачем товар, з якої на суму боргу, зокрема, за травень - 34 302,20 грн та за червень - 45 639,25 грн нарахував пеню у загальній сумі 4269,27 грн, 3% річних - 291,09 грн та інфляційні нарахування у сумі 240,12 грн.

Отже, за зобов'язаннями травня 2015 року за період з 01.12.2015 по 31.01.2016 пеня складає 2563,74 грн, 3% річних - 174,80 грн, а за зобов'язаннями червня 2015 року за період з 01.01.2016 по 31.01.2016 пеня - 1705,53 грн та 3% річних - 116,29 грн.

Заявою від 22.02.2016 за вих. № 01/юр-904/499/16 позивач зменшив розмір позовних вимог на суму основного боргу, а тому предметом цього позову є 130 770,80 грн основного боргу, 4269,27 грн пені, 291,09 грн 3% річних та 240,12 грн інфляційних нарахувань.

Дослідивши обставини справи, надані матеріали, оцінивши надані докази суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову частково з таких підстав.

Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною 1 ст.173 Господарського кодексу України передбачено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно ст.11 Цивільного кодексу України підставою виникнення цивільних прав і обов'язків (зобов'язань) є, зокрема, договір.

Згідно ч.1 ст.638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ч.1 ст.639 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За своєю правовою природою укладений між сторонами по справі договір є договором поставки, до якого слід застосовувати відповідні положення Господарського та Цивільного кодексів України.

Відповідно до ч.1 ст.265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Аналогічні положення передбачені і ч.1 ст.712 Цивільного кодексу України.

Згідно ч.2 ст.712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Відповідно до ч.1 ст.222 Господарського кодексу України учасники господарських відносин, що порушили майнові права або законі інтереси інших суб'єктів, зобов'язані поновити їх, не чекаючи пред'явлення їм претензії чи звернення до суду.

Згідно ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства тощо. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Порушенням зобов'язання, у відповідності до ст.610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання, тобто неналежне виконання.

Факт поставки позивачем товару відповідачу підтверджений матеріалами справи та відповідачем не оспорений.

Приписами ст.530 Цивільного кодексу України, зокрема, встановлено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Строк оплати згідно додаткової угоди № 1 від 01.06.2014 за договором настав за накладними за травень 2015 року з 01.12.2015 та за накладними за червень 2015 року з 01.01.2016.

Відповідач в обумовлений договором строк заборгованість за поставку в сумі 141 762,33 грн не оплатив, тобто в даному випадку має місце неналежне виконання зобов'язань за вказаним договором відповідачем.

Позивачем доведено той факт, що станом на 25.02.2016 (тобто на момент подання заяви про зменшення) мала місце заборгованість відповідача перед позивачем на суму основного боргу 130 770,80 грн, але дослідження матеріалів справи показало, що 16.03.2016 відповідачем у добровільному порядку сплачено на рахунок позивача 20 020,95 грн. З огляду на що заборгованість відповідача на час вирішення спору по суті складає 110 749,85 грн.

Таким чином, основний борг перед позивачем відповідач погасив частково, а отже провадження у справі в частині стягнення з останнього боргу на суму 20 020,95 грн слід припинити за відсутністю предмету спору.

Господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет позову у відповідності до п.11 ч.1 ст.80 Господарського процесуального кодексу України .

В силу приписів п. 4.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору, зокрема, у випадку припинення існування предмета спору, якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань. Припинення провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи.

Згідно зі ст.611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відносно вимоги позивача про стягнення з відповідача пені в загальній сумі 4269,27 грн суд зазначає наступне.

Стаття 216 Господарського кодексу України передбачає відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим кодексом, іншими законами і договором.

Згідно п.1 ст.230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч.1 ст.546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Частиною 1 ст.549 Цивільного кодексу України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Частиною 3 вказаної статті визначено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п. 8.2 договору покупець за затримку сплати товару більше строку, вказаного в п.5.3. цього договору сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несплаченої суми за кожний день прострочення.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок пені за зобов'язаннями травня та червня 2015 року окремо суд дійшов висновку про вірність та обгрунтованість її нарахування.

Згідно ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Так, на підставі приписів ст. 625 Цивільного кодексу України позивачем нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 3% річних за кожним розрахунковим місяцем окремо у загальній сумі 291,09 грн та інфляційні нарахування за грудень 2015 року, перевіривши які суд дійшов висновку про їх обґрунтованість.

З урахуванням викладеного та наявних у справі доказів суд вважає, що позивач належним чином довів наявність вини відповідача у невиконанні свого обов'язку щодо оплати поставленого товару, а тому особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності його вини (умислу чи необережності), якщо інше не встановлено законом або договором (частина 1 ст.614 ЦК України).

Згідно ст. 43 Господарського процесуального кодексу (далі - ГПК України) України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

У відповідності з приписами ст.ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

На підставі ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в частині стягнення основного боргу у сумі 110 749,85 грн, пені у сумі 4269,27 грн, 3% річних у сумі 291,09 грн та інфляційних нарахувань у сумі 103067,85 грн; провадження у справі в частині стягнення основного боргу у сумі 20 020,95 грн підлягає припиненню у зв'язку з відсутністю предмету спору на підставі п.11 ч.1 ст.80 Господарського процесуального кодексу України.

Витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача відповідно до ст.ст. 44, 49 Господарського процесуального кодексу України виходячи з розміру задоволених вимог у сумі 2033,57 грн.

В силу приписів п.4.7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 №7, якщо зменшення позивачем розміру позовних вимог пов'язане з частковим визнанням та задоволенням позову відповідачем після подання позову, то судовий збір у відповідній частині покладається на відповідача. Або у разі коли в позові відмовлено, але з обставин справи вбачається, що спір доведено до судового розгляду внаслідок ухилення відповідача від розгляду претензії позивача, якщо вона пред'являлася (статті 6 - 8 ГПК), то судовий збір також покладається на відповідача.

Витрати по сплаті судового збору у сумі 164,88 грн, як надмірно сплачені, підлягають поверненню позивачу за його заявою на підставі п.1 ч.1 ст.7 Закону України "Про судовий збір".

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 43, 22, 33, 34, 43, 44, 49, 75, п.11 ч. 1 ст. 80, ст.ст. 82, 84 та 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд Дніпропетровської області

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Тайлон" (49000, м. Дніпропетровськ, вул. Робоча, 172, прим. 1, ідентифікаційний код 33564306) на користь Приватного підприємства "Голден-Фарм" (01042, м. Київ, вул. Філатова, 10-а, оф. 3/7, ідентифікаційний код 32706692) основного боргу у сумі 110 749,85 грн, пені у сумі 4269,27 грн, 3% річних у сумі 291,09 грн, інфляційних нарахувань у сумі 103067,85 грн та витрати по сплаті судового збору у сумі 2033,57 грн, видати наказ позивачу після набрання рішенням законної сили.

3. Провадження у справі в частині стягнення основного боргу у сумі 20 020,95 грн припинити.

В судовому засіданні відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано - 29.03.2016.

Суддя В.Д. Воронько