ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" березня 2016 р. Справа № 914/4013/15

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого-судді Марко Р.І.

суддів Костів Т.С.

ОСОБА_1

при секретарі Мазепа Н.В.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_2 - представник на підставі довіреності №14-182 від 15.07.2014 року;

від відповідача: ОСОБА_3 - представник на підставі довіреності № 10-1 від 04.01.2016 року;

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Нафтогаз України, м. Київ, вих. № 14/2-93в від 05.02.2016р. (вх. № 01-05/809/16 від 16.02.2016р.).

на рішення Господарського суду Львівської області від 25.01.2016р.

у справі № 914/4013/15, суддя Крупник Р.В.

за позовом: Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м.Київ

до відповідача: Львівського міського комунального підприємства Залізничтеплоенерго, м.Львів,

про: стягнення 3% річних, інфляційних втрат.

В С Т А Н О В И В :

рішенням Господарського суду Львівської області від 25.01.2016р. у справі №914/4013/15 (суддя Крупник Р.В.) в позові Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України до Львівського міського комунального підприємства Залізничтеплоенерго про стягнення 3% річних, інфляційних втрат відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішенням Господарського суду Львівської області від 25.01.2016р. у справі №914/4013/15, позивач Публічне акціонерне товариство Національна акціонерна компанія Нафтогаз України подав апеляційну скаргу вих.№ 14/2-93в від 05.02.2016р. (вх. № 01-05/809/16 від 16.02.2016р.).

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення Господарського суду Львівської області прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, без дослідження всіх істотних обставин, що мають значення для справи.

Зокрема, апелянт у поданій апеляційній скарзі посилається на те, що Договором про організацію взаєморозрахунків, який укладається із субєктами господарювання, що здійснюють постачання природного газу і т.д. проводяться розрахунки з погашення кредиторської заборгованості за спожиті енергоносії (без урахування пені, штрафних та фінансових санкцій). Відтак, апелянт вважає, що договором про організацію взаєморозрахунків було передбачено лише погашення основної суми заборгованості, не включаючи суму нарахованих позивачем відсотків річних та інфляційних нарахувань та такий договір не звільняє відповідача від зобовязання щодо сплати штрафних та фінансових санкцій. Крім того, апелянт зазначає, що пунктом 16 Договору про організацію взаєморозрахунків передбачено, що сторони засвідчують, що після виконання договору вони не мають одна до одної жодної претензії стосовно предмету договору, однак в Договорі про організацію взаєморозрахунків не узгоджено питання щодо штрафних та фінансових санкцій, які виникли до його підписання та є предметом частини позовних вимог. Оскільки основна заборгованість погашена, предметом розгляду є позовні вимоги щодо стягнення інфляційних та 3% річних. Вищевказаний договір про організацію взаєморозрахунків стосувався виключно субвенції з Державного бюджету України, тобто, щодо джерела для погашення основного боргу. Водночас, зазначений договір про організацію взаєморозрахунків жодним чином не обмежує права позивача, щодо нарахування інфляційних втрат та 3% річних. Апелянт вважає, що за умовами Договору купівлі-продажу газу за регульованим тарифом оплата вартості газу, остаточний розрахунок за фактично спожитий газ здійснюється Замовником до 14-го числа місяця наступного за місяцем поставки газу (п. 6.1 Договору). Отже, при укладенні договору купівлі-продажу газу сторони визначили зміст зазначеного договору на основі типового договору та конкретизувавши його умови в частині строку проведення розрахунків за фактично спожитий газ та послуги з його розподілу та постачання. Таким чином, апелянт вважає, що договір про організацію взаєморозрахунків не змінює умови спірного Договору купівлі-продажу газу, а лише встановлює джерело коштів, за рахунок яких буде погашена заборгованість за природний газ.

На підставі викладеного, апелянт просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 25.01.2016р. у справі № 914/4013/15 щодо відмови у стягненні 3% річних у розмірі 28 737, 34 грн., збитків внаслідок інфляції у розмірі 300 514, 28 грн. та прийняти нове рішення, яким стягнути з відповідача на користь Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України 3% річних у розмірі 28 737, 34 грн., збитків внаслідок інфляції у розмірі 300 514, 28 грн.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.02.2016р. справу № 914/4013/15 призначено судді-доповідачу ОСОБА_4 та іншим суддям, які входять до складу колегії, а саме: суддям Костів Т.С. та Юрченку Я.О.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 17.02.2016р. подані скаржником матеріали визнано достатніми для прийняття їх до провадження в апеляційній інстанції, розгляд справи призначено на 21.03.2016 р.

Відповідач подав на адресу суду відзив на апеляційну скаргу № 10/478 від 02.03.2016 року (вх.01-04/1800/16 від 09.03.16) в якому зазначає, що оскаржуване рішення прийнято судом першої інстанції з дотриманням норм матеріального та процесуального права, з дослідженням усіх обставин справи та у відповідності з вимогами чинного законодавства. Вважає, що згадане вище рішення Господарського суду Львівської області від 25.01.2016р. відповідає правовій позиції Верховного суду України, викладеній у постановах від 09.09.2014р., від 23.09.2014р. Просить рішення Господарського суду Львівської області від 25.01.2016р. у справі № 914/4013/15 залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Представникам сторін розяснено їх права та обовязки згідно зі ст. 22 ГПК України.

В судове засідання 21.03.2016р. представник скаржника зявився, апеляційну скаргу підтримав в повному обсязі з підстав, викладених у ній.

Представник відповідача в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечив, з підстав, викладених у письмовому відзиві на апеляцій скаргу № 10/478 від 02.03.2016 року (вх.01-04/1800/16 від 09.03.16), надав усні пояснення по суті спору, рішення першої інстанції вважає законним та обгрутованим, просив залишити його без змін, апеляційну скаргу без задоволеня.

Відповідно до ч. 2 ст. 85 та ч. 1 ст. 99 ГПК України у судовому засіданні 21.03.2016р. оголошено вступну та резолютивну частини постанови Львівського апеляційного господарського суду.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, які підтримали свою позицію, розглянувши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, дослідивши наявні докази по справі, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Як правильно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 30.09.2011р. між позивачем та відповідачем укладено Договір купівлі-продажу природного газу №14/2654/11 (надалі - Договір), відповідно п. 1.1. якого продавець (позивач) зобовязується передати у власність покупцю (відповідачу) у IV кварталі 2011р. та у 2012р. імпортований природній газ, ввезений на митну територію України ПАТ НАК Нафтогаз України за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням та релігійними організаціями, а покупець (відповідач) зобовязується прийняти та оплатити цей природний газ (надалі - газ), на умовах цього Договору.

На виконання зобовязань за Договором, позивачем в період з жовтня 2011р. по грудень 2012р. поставлено, а відповідачем прийнято природний газ, загальною вартістю 87 928 045,27 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи Актами приймання-передачі природного газу за вказаний період. Дані акти підписані повноважними представниками сторін Договору та скріплені їх печатками.

В пункті 6.1. Договору сторони погодили, що оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця наступного за місяцем поставки газу.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що підставою для нарахування 3% річних та інфляційних втрат та відповідно звернення позивача до суду, стало неналежне виконання відповідачем зобовязань за Договором щодо оплати поставленого у грудні 2012р. природного газу на суму 3 329 882,00 грн.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, 30.09.2014р. між Територіальним органом казначейства у Львівській області, Департаментом фінансів Львівської облдержадміністрації, Управлінням фінансів департаменту фінансової політики Львівської міської ради, Департаментом житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради, ЛКП Залізничтеплоенерго та ПАТ НАК Нафтогаз України укладено багатосторонній договір №478/30 про організацію взаєморозрахунків (відповідно до п. 2 ст. 16 Закону України Про Державний бюджет України на 2014 рік) (надалі Договір взаєморозрахунків).

Згідно п. 1 Договору взаєморозрахунків, його предметом є організація проведення сторонами взаєморозрахунків відповідно до п. 24 ст. 14 та п. 2 ст. 16 Закону України Про Державний бюджет України на 2014 рік і Порядку та умов надання у 2014 р. субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню, яка виникла у звязку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії та послуг з централізованого водопостачання та водовідведення тарифам, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29.01.2014р. №30.

В пункті 8 Договору взаєморозрахунків сторони погодили, що сторона пята (ЛКП Залізничиеплоенерго) перераховує на рахунок сторони останньої (ПАТ НАК Нафтогаз України) кошти у сумі 3 329 882,00 грн., у т.ч. ПДВ 554 980,33 грн., для погашення заборгованості за спожитий природний газ згідно з договором від 30.09.2011р. №14/2654/11 за 2012р.

Підпунктом 2 п. 11 Договору взаєморозрахунків визначено, що з метою виконання договору сторони зобовязуються не вчиняти до проведення взаєморозрахунків дій з погашення заборгованості відповідно до договору.

Договір є дійсним лише у разі проведення відповідного фінансування (п. 15 Договору взаєморозрахунків).

Згідно з п. 10 Договору взаєморозрахунків сторони у графі платіжного доручення Призначення платежу додатково зазначають пункт 24 ст. 14 та п. 2 ст. 16 Закону України Про Державний бюджет України на 2014 рік, а також дату та номер договору.

Як вбачається із наявного в матеріалах справи платіжного доручення № 9 від 13.10.2014р. на виконання зобовязань за Договором взаєморозрахунків відповідачем було перераховано позивачу 3 329 882,00 грн. з призначенням платежу: пог. заборг. за спож. прир. газ зг. дог. за 2012р. від 30.09.11р. №14/2654/11. Дог. №478/30 від 30.09.14р. про орган. взаємор. (п. 24 ст. 14 та п. 2 ст. 16 Закону України Про Державний бюджет України на 2014 рік). ПКМУ №30 від 29.01.14р. ПДВ 554 980,33 грн.

Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконану роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання обовязку.

У відповідності із ст. 193 ГК України, положення якої є аналогічні до положень ст. 526 ЦК України, зобовязання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Щодо тверджень апелянта про те, що розрахунок за природний газ за Договором здійснено відповідачем всупереч строку, передбаченого п. 6.1. Договору, а відтак до стягнення з відповідача підлягає 28 737,34 грн. 3% річних та 300 514,28 грн. інфляційних втрат, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

За змістом приписів статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобовязання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

В пункті 16 Договору взаєморозрахунків сторонами визначено, що після виконання договору вони не мають одна до одної жодної претензії стосовно предмета договору.

Беручи до уваги викладене, колегія суддів вважає, що уклавши Договір взаєморозрахунків сторони тим самим змінили порядок і строк проведення розрахунків за природний газ, поставлений позивачем у грудні 2012р. на суму 3 329 882,00 грн. (на які позивачем нараховані 3% річних та інфляційні) та відмовились від застосування штрафних та інших фінансових санкцій за Договором купівлі-продажу природного газу (п. 16 Договору взаєморозрахунків).

Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України викладеної в постанові від 11.11.2015р. у справі №3-968гс15, від 07.10.2015р. у справі №3-883гс15, від 25.03.2015р. у справі №924/1265/13, від 30.09.2014р. у справі № 5011-35/1534-2012-42/553-2012.

За приписами ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Колегія суддів зазначає, що умовами Договору взаєморозрахунків передбачалося не тільки надання державою коштів на погашення заборгованості, але також змінювалися строки виконання боржником грошових зобовязань перед кредитором, які виникли на підставі договору купівлі-продажу природного газу, а також те, що Договір взаєморозрахунків не передбачав можливості існування між сторонами інших грошових зобовязань та підстав для інших грошових вимог та оскільки розрахунок за поставлений природний газ відбувся у порядку та строки, передбачені у договорі про організацію взаєморозрахунків, то строки виконання зобовязання відповідачем було дотримано, а тому підстави для застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України відсутні.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 16.09.2015 у справі №3-500гс15, від 30.09.2014р. у справі №5011-35/1534-2012-42/553-2012, від 23.09.2014р. у справі №5011-35/1271-2012, від 16.09.2014р. у справі №5011-42/1230-2012-69/542-2012 та №5011-35/1272-2012-42/527-2012.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги ПАТ Національна акціонерна компанія Нафтогаз України до ЛКП Залізничтеплоенерго про стягнення 3% річних та інфляційних втрат є безпідставними та необґрунтованими, а отже такими, що до задоволення не підлягають.

У відповідності до ч. 1 ст. 101 ГПК України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обгрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Однак, у встановленому законом порядку підстави, передбачені у ст. 104 ГПК України для скасування або зміни судового рішення не були доведені суду належними доказами.

Відтак, беручи до уваги наведене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Господарського суду Львівської області від 25.01.2016 р. у справі № 914/4013/15 прийняте на підставі матеріалів справи, у відповідності до норм матеріального та процесуального права, посилання скаржника, викладені ним в апеляційній скарзі, висновків Господарського суду Львівської області не спростовують, а відтак, не визнаються такими, що можуть бути підставою для його скасування.

Судовий збір за перегляд рішення Господарського суду Львівської області від 25.01.2016р. у даній справі в апеляційному порядку покласти на скаржника в порядку, передбаченому ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 1, 21, 33, 43, 49, 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд ,

П О С Т А Н О В И В:

1.Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Нафтогаз України, м. Київ, вих.№ 14/2-93в від 05.02.2016р. (вх. № 01-05/809/16 від 16.02.2016р.) - залишити без задоволення.

2.Рішення господарського суду Львівської області від 25.01.2016 р. у справі № 914/4013/15 залишити без змін.

3.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку.

4.Матеріали справи скеровуються до Господарського суду Львівської області.

Повний текст постанови виготовлений 24.03.2016 р.

Головуючий-суддя Марко Р.С.

Суддя Костів Т.С.

Суддя Юрченко Я.О.