КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" березня 2016 р. Справа№ 910/26130/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дикунської С.Я.

суддів: Алданової С.О.

Мартюк А.І.

при секретарі Драчук Р.А.

за участю представників:

від позивача Старенький О.С. - дов. № 10/173 від 28.01.2016 року

від відповідача Смакота Н.І. - дов. № 14-98 від 18.04.2014 року

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Львівського комунального підприємства

«Залічничнетеплоенерго»

на рішення господарського суду міста Києва

від 02.02.2016 року (суддя Мудрий С.М.)

у справі № 910/26130/15

за позовом Львівського комунального підприємства

«Залічничнетеплоенерго»

(далі - ЛКП «Залізничнетеплоенерго»)

до Публічного акціонерного товариства

«Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»

(далі - ПАТ «НАК «Нафтогаз України»)

про зобов'язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 02.02.2016 року у справі № 910/26130/15 в задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погодившись із згаданим рішенням, позивач оскаржив його в апеляційному порядку, просив скасувати та прийняти нове, яким зобов'язати відповідача списати позивачу 16 500,00 грн. пені, 5 549,16 грн. 3% річних, 0,04 грн. інфляційних витрат, що підлягають стягненню на підставі рішення господарського суду Львівської області від 23.06.2015 року № 914/1308/15. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що оскаржене рішення є незаконним та необгрунтовним через неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, за невідповідності викладених у рішенні суду висновків обставинам справи та неправильного застосування вимог матеріального права, що на підставі п.п. 1, 3, 4 ст. 104 ГПК України є підставами для скасування або зміни рішення. За твердженнями позивача суд першої інстанції не надав оцінки факту наявної станом на 06.06.2015 року заборгованості перед відповідачем за природний газ, спожитий до 01.01.2014 року, як і не звернув увагу на те, що погашення цього боргу відбулось в передбачений законом строк, про що повідомлено відповідача. Не врахував місцевий суд й того, що станом на 06.06.2015 року у ЛПК «Залізничнетеплоенерго» було наявна заборгованість перед ПАК «НАК «Нафтогаз України» за природний газ, спожитий з 01.01.2014 року в розмірі 4 607 031,23 грн. за договором 2242/14-БО-21 та 744 960,95 грн. за договором 2296/14-КП-21, яка визнана позивачем та підтверджена актом звірки. Проте суд першої інстанції вважав, що заборгованість за спожитий до 01.01.2014 року за договором купівлі-продажу №13-3371-БО-21 від 12.02.2013 року природний газ позивачем погашена ще до набрання чинності Законом України «Про засади функціонування ринку природного газу», відтак приписи ч. 13 ст. 18 цього Закону не розповсюджувались на згадані правовідносини. Безпідставними, на думку апелянта, є висновки місцевого суду про те, що сплата 3% річних та інфляційних втрат входить до складу основного грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, такі грошові зобов'язання не є штрафною санкцією та санкцією взагалі тощо.

Відповідно до автоматизованого розподілу справ між суддями, справу № 910/26130/15 за апеляційною скаргою ЛКП «Залізничнетеплоенерго» передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Дикунська С.Я., судді: Алданова С.О., Мартюк А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 09.03.2016 року апеляційну скаргу позивача прийнято до провадження у визначеному складі суду, розгляд справи № 910/26130/15 призначено на 29.03.2016 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 102 ГПК України апеляційна скарга на рішення місцевого господарського суду розглядається у двомісячний строк з дня постановлення ухвали про прийняття апеляційної скарги до провадження.

На підставі ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Представник позивача апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити, оскаржене рішення за наведених в скарзі підстав скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача доводи апеляційної скарги заперечив, просив не брати їх до уваги, відтак рішення місцевого суду як законне та обґрунтоване залишити без змін.

На підставі ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши долучені до матеріалів справи письмові докази, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню.

Так, ЛКП «Залізничнетеплоенерго» звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до ПАТ «НАК «Нафтогаз України» про зобов'язання вчинити дії, а саме : списати 16 500,00 грн. пені, 5 549,16 грн. 3%річних, 0,04 грн. інфляційних втрат, які підлягають списанню за рішенням господарського суду Львівської області від 23.06.2015 року у справі №914/1308/15. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що цим рішенням господарського суду, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 05.08.2015 року позов ПАТ «НАК «Нафтогаз України» до ЛКП «Залізничнетеплоенерго» про стягнення заборгованості задоволено частково. Стягнуто з ЛКП «Залічничнетеплоенерго» на користь ПАТ «НАК «Нафтогаз України» 16 500,00 грн. пені, 5 549,16 грн. - 3% річних, 0,04 грн. інфляційних втрат, 1 827,00 грн. судового збору. Оскільки 06.06.2015 року набрали чинності зміни до ст. 18 Закону України «Про засади функціонування ринку природного газу», які внесені Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо стабілізації фінансового стану Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», згадані вище пеня, інфляційні втрати та 3% річних підлягають списанню тощо.

Дослідивши матеріали справи, суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, відтак прийняв рішення про відмову в задоволенні позову.

Так, відмовляючи в задоволенні позову, місцевий суд встановив, що рішенням господарського суду Львівської області від 23.06.2015 у справі № 914/1308/15 за позовом ПАТ «НАК «Нафтогаз України» до ЛКП «Залізничнетеплоенерго» про стягнення 33 295,01 грн., позовні вимоги задоволено частково, з ЛКП «Залізничнетеплоенерго» стягнуто на користь ПАТ «НАК «Нафтогаз України» 16 500,00 грн. пені, 0,04 грн. інфляційних втрат, 5 549,16 грн. 3% річних та 1 827,00 грн. судового збору.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 04.08.2015 року рішення господарського суду Львівської області від 23.06.2015 року у справі № 914/1308/15 залишено без змін.

Вищезгаданим рішенням господарського суду встановлено, що 12.02.2013 року між ПАТ «НАК «Нафтогаз України» та ЛКП «Залізничнетеплоенерго» укладено договір №13/3371-БО-21 про закупівлю природного газу (далі Договір), відповідно до п.1.1 якого продавець (позивач у справі) зобов'язався поставити покупцю (відповідачу у справі) імпортований природний газ (за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, ввезеного на митну територію України ПАТ «НАК «Нафтогаз України»), а покупець зобов'язався прийняти і оплатити природний газ в обсязі згідно п.1.2 договору.

Термін поставки газу Договором визначено з 01.01.2013 року по 31.12.2013 року. За умовами п. 10.1 Договору строк його дії встановлено до 31.12.2013 року, а в частині розрахунків - до їх повного виконання, одночасно встановлено, що договір поширює свою дію на відносини, які фактично склалися між сторонами з 01.01.2013 року.

Відтак, за порушення строків здійснення оплати відповідачем по даній справі (позивачем по справі № 913/1308/15) нараховано позивачу по даній справі (відповідачу по справі № 914/1308/15) пеню, відсотки річних та інфляційні втрати.

Відповідно до ч. 3 ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Листами вих. № 16/1692 від 06.07.2015 року та вих. № 02/1750 від 13.07.2015 року позивач звернувся до відповідача з повідомленням про відсутність заборгованості за спожитий до 01 січня 2014 р. природний газ без урахування пені, штрафних та фінансових санкцій, які підлягають стягненню за рішенням суду, з проханням надати акти звіряння розрахунків за період 2012-2014 р.р. та списати в порядку ч. 13 ст. 18 Закону України «Про засади функціонування ринку природного газу» нараховані за прострочення оплати поставленого за Договором природного газу пеню, інфляційні втрати та 3% річних згідно рішення господарського суду Львівської області від 23.06.15 року у справі № 914/1308/15.

На думку позивача, спір у справі виник внаслідок невиконання відповідачем покладеного на нього приписами ч. 13 статті 18 Закону України «Про засади функціонування ринку природного газу» зобов'язання із списання нарахованої ЛКП «Залізничнетеплоенерго» за прострочення оплати поставленого в 2013 року природного газу за Договором : 16 500,00 грн. пені, 0,04 грн. інфляційних втрат, 5 549,16 грн. 3% річних, стягнутих на виконання рішення господарського суду Львівської області від 23.06.2015 року у справі № 914/1308/15.

За змістом ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Цивільні права та обов'язки виникають на підставі ч. 1 ст. 11 ЦК України із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Відповідно до ч. 1, 2, 4 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Господарським визнається зобов'язання (ст. 173 ГК України), що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, в тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, в тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Основними видами господарських зобов'язань є майново-господарські зобов'язання та організаційно-господарські зобов'язання.

Господарські зобов'язання можуть виникати: безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність; з акту управління господарською діяльністю; з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать; внаслідок заподіяння шкоди суб'єкту або суб'єктом господарювання, придбання або збереження майна суб'єкта або суб'єктом господарювання за рахунок іншої особи без достатніх на те підстав; у результаті створення об'єктів інтелектуальної власності та інших дій суб'єктів, а також внаслідок подій, з якими закон пов'язує настання правових наслідків у сфері господарювання ( ст. 174 ГК України ).

У відповідності до ч.1 ст.175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Цивільні права особа здійснює згідно ч. 1 с.13 ЦК України у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Приписами ст..14 ЦК України встановлено, що цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Відтак, підставою виникнення зобов'язання та права вимоги його виконання є, зокрема, закон, що встановлює обов'язкові дії для того чи іншого суб'єкта.

Так, 06 червня 2015 року набрав чинності Закон України від 14.05.2015 № 423-VIII "Про внесення змін до деяких законів України щодо стабілізації фінансового стану Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (далі Закон № 423 - VIII).

Відповідно до п. 3 ч. 3 розділу 1 цього закону (набрав чинності 06.06.2015) ст.18 Закону України «Про засади функціонування ринку природного газу» (який втратив чинність повністю з 01.10.2015) доповнено ч. 13 такого змісту:

«Заборгованість теплогенеруючих та/або теплопостачальних організацій за природний газ, спожитий в період з 01.01.2014 р. до 31.12.2014 р. (без урахування пені, штрафних та фінансових санкцій, що підлягають стягненню на підставі рішення суду), не погашена на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо стабілізації фінансового стану Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», підлягає реструктуризації шляхом розстрочення на 24 місяці на підставі типового договору про реструктуризацію заборгованості.

Ця реструктуризація здійснюється за умови погашення в трьохмісячний строк з дня набрання чинності цим Законом теплогенеруючими та/або теплопостачальними організаціями заборгованості за природний газ, спожитий до 01.01.2014 р. (без урахування пені, штрафних та фінансових санкцій, що підлягають стягненню на підставі рішення суду), яка залишилася непогашеною на день набрання чинності Законом № 423-VIII.

Зазначені пеня, штрафні та фінансові санкції підлягають списанню та не можуть бути предметом подальшого продажу за умови виконання вимог цієї норми закону. В типовому договорі про реструктуризацію заборгованості визначаються, зокрема, порядок реструктуризації і погашення заборгованості, загальна сума реструктуризованої заборгованості, строк її погашення, розмір щомісячних платежів, права та обов'язки сторін.

Форма типового договору про реструктуризацію заборгованості затверджується Кабінетом Міністрів України».

Таким чином, необхідними для списання умовами є:

- наявність заборгованості за спожитий до 1 січня 2014 року природний газ, яка залишилась непогашеною на день набрання Законом № 423-VIII( 06.06.2015 року);

- погашення такої заборгованості позивачем протягом трьох місяців з дня набрання цим Законом чинності (06.06.2015 року);

- наявності заборгованості за спожитий в період з 1 січня 2014 року по 31 грудня 2014 року природний газ (без урахування пені, штрафних та фінансових санкцій, що підлягають стягненню на підставі рішення суду).

Проте, як встановлено рішенням господарського суду Львівської області від 23.06.2015 року у справі № 914/1308/15, станом на день порушення провадження у справі 23.04.2015 року заборгованість позивача за спожитий протягом 2013 року газ за Договором був оплачений повністю, хоча і невчасно, що було підставою для нарахування пені, інфляційний втрат та трьох процентів річних.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач є теплопостачальним підприємством, що підтверджується доданою копіями ліцензії серії АВ № 597442 та серії АВ № 597443.

Як вище згадувалось, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, обставини,крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини ( ч. 3 ст. 35 ГПК України).

Преюдиціальність - обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу.

Відповідно до п. 2.6. Постанови № 18 не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Таким чином, факти, встановлені рішенням господарського суду по справі № 914/1308/15 від 23.06.15 р., які набрали законної сили, не підлягають доказуванню та можуть бути спростовані не інакше як шляхом скасування відповідного судового рішення.

Відтак колегія суддів вважає вірними висновки суду першої інстанції про те, що заборгованість позивача за спожитий протягом 2013 року газ за Договором був оплачений повністю ще до набрання чинності Законом № 423- VIII (06.06.2015 року), а тому приписи ч.13 ст. 18 цього Закону не розповсюджуються на спірні правовідносини в контексті списання пені, 3% річних та інфляційних нарахувань.

У відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входить до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів і отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 1 жовтня 2014 р. у справі N 6-113цс14).

Відповідно до п.3.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" №14 від 17.12.2013 року інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові (п.4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" №14 від 17.12.2013 року).

Висновки місцевого суду про те, що зобов'язання божника зі сплати кредитору суми боргу, збільшеної на встановлений індекс інфляції та трьох процентів річних є збільшенням розміру грошового зобов'язання боржника, пов'язаним з його простроченням, не є санкціями, відсутність в зв»язку з цим правових підстав вимагати від відповідача списання 3% річних та інфляційних нарахувань, є підставними та обгрунтованими.

На підставі ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Всупереч наведеному позивачем не доведено тих обставин, на які він посилався в позовній заяві та в апеляційній скарзі, не спростовано ним й наявних в матеріалах справи доказів законності рішення суду.

За таких обставин, апеляційний господарський суд погоджується з висновками місцевого суду, як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті його апеляційної скарги, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами у справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Керуючись ст.ст. 99, 101-103, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Львівського комунального підприємства «Залізничнетеплоенерго» залишити без задоволення, рішення господарського суду міста Києва від 02.02.2016 року у справі № 910/26130/15 - без змін.

Матеріали справи № 910/26130/15 повернути за належністю до господарського суду міста Києва.

Постанову може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя С.Я. Дикунська

Судді С.О. Алданова

А.І. Мартюк