РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.03.2016Справа №910/2692/16

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Азовнефтепродукт"
до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Ессенс-преміум" 2) Публічного акціонерного товариства "Банк Кредит Дніпро"
провизнання договору недійсним
суддя Пукшин Л.Г.

Представники:

від позивача від відповідача-1 Алфьорова О.А. - представник за довіреністю № 9 від 24.04.15; Гаврилова А.А. - представник за довіреністю № 41 від 04.03.16; Нікульников Д.О. - представник за довіреністю № 13 від 05.02.16; не з'явились;
від відповідача-2 Болбот К.Ю. - представник за довіреністю № 609 від 27.10.15

В судовому засіданні 30.03.2016 в порядку ст. 85 ГПК України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Азовнефтепродукт" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ессенс-преміум" та Публічного акціонерного товариства "Банк Кредит Дніпро" про визнання недійсним кредитного договору № 291013-КЛВ від 29.10.2013

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що між Товариством з обмеженою відповідальністю "Азовнефтепродукт" та Публічним акціонерним товариством "Банк Кредит Дніпро" було укладено договір поруки № 301013-П/1 від 30.10.2013 та іпотечні договори № 301013-І/3, № 301013-І/6, № 301013-І/7 від 31.10.2013 та № 301013-І/8 від 13.12.2013 як забезпечення виконання зобов'язань Товариства з обмеженою відповідальністю "Ессенс-преміум" перед відповідачем-2 за кредитним договором № 291013-КЛВ від 29.10.2013. За доводами позивача в порушення статті 1056-1 ЦК України відповідачами в кредитному договорі не було досягнуто згоди щодо типу процентної ставки за кредитом, у зв'язку з чим умови вказаного договору не дозволяють позивачу встановити розмір майнової відповідальності за кредитним договором, в результаті чого порушують його права та інтереси.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 19.02.2016 порушено провадження у справі № 910/2692/16 за вказаною позовною заявою та призначено розгляд справи в судовому засіданні 16.03.2016.

12.03.2016 через канцелярію суду відповідач-2 надав письмовий відзив на позов, відповідно до якого проти позову заперечує в повному обсязі з тих підстав, що під час укладення спірного кредитного договору його сторонами було обговорено та погоджено всі істотні умови надання та повернення кредитних коштів, жодних спірний ситуацій щодо розміру процентної ставки у відповідача-1 не виникало. Крім того, в період з листопада 2013 по липень 2014 відповідач-1 регулярно здійснював платежі по заборгованості і жодних суперечностей щодо процентної ставки між сторонами не виникало. Відповідач-2 зазначає, що позивачем не наведено жодних доводів яким чином укладення оспорюваного кредитного договору суперечить інтересам держави і суспільства, а також яким чином умови кредитного договору щодо типу процентної ставки порушують права та інтереси позивача.

14.03.2016 через загальний відділ діловодства господарського суду надійшло клопотання відповідача-1 про відкладення розгляду справи у зв'язку з неможливістю забезпечити явку уповноваженого представника.

У судове засідання, призначене на 16.03.2016, з'явились представники позивача та відповідача-2. Представник позивача на виконання вимог ухвали про порушення провадження у справі надав документи, що були долучені до матеріалів справи.

Представник відповідача-2 через канцелярію суду подав клопотання про залишення позову без розгляду, яке підтримав в судовому засіданні.

Розглянувши клопотання відповідача-2 про залишення позову без розгляду, суд відмовив в його задоволенні у зв'язку з його необґрунтованістю та відсутністю підстав для його задоволення.

Ухвалою суду від 16.03.2016 було відкладено розгляд справи на 30.03.2016 у зв'язку з неявкою відповідача-1 та враховуючи подане ним клопотання.

25.03.2016 через канцелярію суду відповідач-1 подав відзив на позов, відповідно до якого проти задоволення позову не заперечує, зазначаючи при цьому, що пункти 1.4, 1.11 спірного кредитного договору щодо встановлення трьох різних процентних ставок за кредитом та пункт 3.1.14 договору щодо зміни процентної ставки на розсуд банка суперечать ст. 1056-1 ЦК України. У зв'язку з викладеним, на думку відповідача-1, в кредитному договорі сторонами не досягнуто згоди щодо типу процентної ставки, тому кредитний договір є неукладеним.

В судове засідання 30.03.2106 з'явились представники позивача та відповідача-2, відповідач-1 не забезпечив явку повноважного представника в судове засідання, про причини неявки суд не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не подавав.

Зважаючи на те, що неявка представника відповідача-1 не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

В судовому засіданні представники сторін надали пояснення по суті спору, представники позивача позовні вимоги підтримали, представник відповідача-2 проти позову заперечував.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

29 жовтня 2013 року між Публічним акціонерним товариством "Банк Кредит Дніпро» (далі - банк, відповідач-2) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Ессенс-Преміум» (далі - позичальник, відповідач-1) було укладено Кредитний договір № 291013-КЛВ, відповідно до умов якого, банк на умовах цього договору відкриває позичальнику відновлювальну кредитну лінію в національній валюті України з лімітом кредитування в сумі 10 000 000,00 грн. для поповнення обігових коштів, проведення документарних операцій, а позичальник зобов'язується повернути кредит у строки, встановлені графіком, але не пізніше 28.02.2014 та сплатити проценти за користування наданим кредитом.

Пунктом 1.4 договору № 291013-КЛВ встановлено, що процентна ставка за користування кредитами встановлюється у розмірі 20% процентів річних. Сторони домовились, що у разі прострочення повернення кредиту плата за користування одержаним кредитом в період, який починається на наступний день за денм погашення кредиту згідно цього договору і до дня фактичного повернення кредиту позичальником встановлюється в розмірі 25 % процентів річних за користування кредитними ресурсами, що надані в гривні.

Відповідно до п.1.6 договору порядок оплати банку нарахованих процентів за користування кредитами здійснюється позичальником відповідно до п.2.3 цього договору щомісячно, в період сплати процентів, а також у день повного погашення заборгованості за кредитами для закриття цього договору.

Відповідно до п.2.3.2 Кредитного договору проценти за користування кредитами, наданими за цим договором, нараховуються банком та сплачуються позичальником щомісячно в останній робочий день поточного місяця, а також у день повного погашення заборгованості за кредитами для закриття цього договору (достроково або при настанні строку погашення), але не пізніше дати погашення кредитів, вказаної в пункті 1.1 цього договору, виходячи із суми заборгованості на позичковому рахунку та процентної ставки, вказаної в п. 1.4 цього договору.

Пунктом 3.1.14 договору передбачено право банку змінювати розмір процентної ставки за користування кредитом у залежності від зміни ставок на грошовому ринку і облікової ставки НБУ. У цьому випадку банк сповіщає позичальника за 10 робочих днів про такі зміни. У тому разі, якщо позичальник погоджується на зміни вказані в цьому пункті, сторони діють відповідно до п.5.3 цього договору. У разі незгоди позичальника з розміром нової процентної ставки банк має право вимагати дострокового повернення кредитів і сплати процентів за фактичний час користування кредитами.

Згідно з п.5.3 договору усі зміни та доповнення умов цього договору здійснюються в письмовій формі, підписуються уповноваженими на це представниками сторін і скріплюються печатками обох сторін, за винятком випадків односторонньої зміни умов, передбачених цим договором.

На виконання умов договору банком було надано позичальнику кредитні кошти в розмірі 10 000 000,00 грн., що підтверджується заявкою від 01.11.2013 та меморіальним ордером № К/736264 від 01.11.2013.

В забезпечення своєчасного погашення відповідачем-1 кредитів, наданих за кредитним договором № 291013-КЛВ від 29.10.2013, сплати процентів та пені між відповідачем-2 як кредитором та позивачем як поручителем було укладено договір поруки № 301013-П/1 від 30.10.2013, предметом якого є зобов'язання поручителя перед кредитором солідарно відповідати за виконання зобов'язань позичальника (відповідача-1) за кредитним договором із всіма змінами та доповненнями до нього або які можуть виникнути на підставі нього у майбутньому.

Крім того, в забезпечення своєчасного погашення відповідачем-1 кредитів, наданих за кредитним договором № 291013-КЛВ від 29.10.2013, сплати процентів та пені між відповідачем-2 як іпотекодержателем та позивачем як іпотекодавцем було укладено наступні іпотечні договори: № 301013-І/3 від 31.10.2013, № 301013-І/6 від 31.10.2013, № 301013-І/7 від 31.10.2013, № 131213-І/8 від 13.12.2013.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

У відповідності до положень п. 1 ч. 2 статті 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Як зазначено судом вище, між відповідачами було укладено Кредитний договір № 291013-КЛВ, відповідно до умов якого, банк на умовах цього договору відкриває позичальнику відновлювальну кредитну лінію в національній валюті України з лімітом кредитування в сумі 10 000 000,00 грн. для поповнення обігових коштів, проведення документарних операцій, а позичальник зобов'язується повернути кредит у строки, встановлені графіком, але не пізніше 28.02.2014 та сплатити проценти за користування наданим кредитом.

З системного аналізу вищевикладених положень, суд дійшов висновку, що між сторонами склалися кредитні відносини, які регулюються нормами параграфу 2 Розділу ІІІ Книги п'ять Цивільного кодексу України.

В силу положень ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договору даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 180 Господарського кодексу України встановлено, що при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк договору.

З урахуванням викладеного, істотними умовам кредитного договору, як господарського, відповідно до закону є умови про предмет, ціну, строк його дії, а також усі інші умови щодо яких за заявою хоча б однією із сторін має бути досягнуто згоди (дана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 05.02.2008 у справі №22/268).

Судом встановлено, що сторони, укладаючи Кредитний договір №291013-КЛВ від 29.10.2013 погодили всі істотні умови для даного виду, зокрема погоджено суму кредиту (пункт 1.1.), строки повернення кредитних коштів (пункт 1.1, 1.7), строк дії договору (пункти 1., 5.1.), розміри процентів та порядок їх сплати (пункти 1.4, 1.6, 2.3).

Стаття 203 Цивільного кодексу України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

В пункті 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" роз'яснено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Таким чином, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Пунктом 2.11. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" визначено, що недійсними частини правочину визнаються за загальними правилами визнання правочинів недійсними із застосуванням передбачених законом наслідків такого визнання

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Положеннями статей 6, 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Укладаючи кредитний договір, сторони погодили (п. 1.4), що позивач сплачує відповідачу проценти в розмірі 20 % річних.

Частинами 1-3 ст. 1056-1 ЦК України передбачено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

Крім того, пунктом 1.4 кредитного договору передбачено, що у разі прострочення повернення кредиту плата за користування одержаним кредитом в період, який починається на наступний день за днем погашення кредиту згідно цього договору і до дня фактичного повернення кредиту позичальником встановлюється в розмірі 25 % процентів річних за користування кредитними ресурсами, що надані в гривні.

В пункті 3.1.14 договору передбачено право банку змінювати розмір процентної ставки за користування кредитом у залежності від зміни ставок на грошовому ринку і облікової ставки НБУ. У цьому випадку банк сповіщає позичальника за 10 робочих днів про такі зміни. У тому разі, якщо позичальник погоджується на зміни вказані в цьому пункті, сторони діють відповідно до п.5.3 цього договору. У разі незгоди позичальника з розміром нової процентної ставки банк має право вимагати дострокового повернення кредитів і сплати процентів за фактичний час користування кредитами.

У пункті 2.7. постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 24.11.2014 №1 "Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з кредитних договорів", з метою забезпечення однакового і правильного вирішення господарськими судами спорів, що виникають з кредитних договорів, господарським судам роз'яснено, що вирішуючи питання щодо права банку змінювати в односторонньому порядку умови кредитного договору, зокрема підвищувати розмір процентної ставки за таким договором, господарським судам слід враховувати приписи статті 1056-1 ЦК України, згідно з якими банку забороняється збільшувати розмір фіксованої процентної ставки за кредитним договором (або встановлений кредитним договором порядок сплати змінюваної процентної ставки) за відсутності згоди на це позичальника. У розгляді відповідних справ господарським судам необхідно з'ясовувати: чи було передбачено збільшення розміру процентної ставки основним кредитним договором; чи були виконані банком усі умови договору у відповідній частині та чи дотримано порядок узгодження зазначеного питання з позичальником. У разі якщо кредитним договором передбачено обов'язкове вчинення відповідного правочину щодо зміни умов договору в письмовій формі, судам необхідно враховувати приписи статей 639, 654, 1055 ЦК України.

Також, пунктом п. 28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 30.03.2012 № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", визначено, що при вирішенні питання щодо правомірності підвищення банком чи іншою фінансовою установою процентної ставки суди також повинні розрізняти умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору, від умов договору, що встановлюють погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до вимог статей 641 - 642 ЦК або в порядку, визначеному частиною шостою статті 1056-1 ЦК.

Отже, підписавши кредитний договір, його сторони домовились про умови застосування процентної ставки за користування кредитом в розмірі 25 % річних у разі невиконання позичальником певних умов договору, про що позивач був обізнаний.

Таким чином, сторони кредитного договору укладаючи договір передбачили можливість збільшення розміру процентної ставки та умови за яких можливе таке збільшення, а також передбачили можливість вносити зміни у кредитний договір, за погодженням сторін, у разі зміни кредитної політики, ставок на грошовому ринку і облікової ставки НБУ, та у разі незгоди позичальника на зміну процентної ставки та не підписання позичальником відповідних змін до договору, сторони погодили, що банк має право вимагати дострокового повернення кредитів і сплати процентів за фактичний час користування кредитами.

Суд, також, зазначає, що підписавши кредитний договір, позичальник погодився з усіма його умовами, зобов'язався своєчасно повернути одержаний кредит, сплатити нараховані проценти, комісії, тощо, на умовах, встановлених кредитним договором та є обізнаним щодо наслідків порушення своїх зобов'язань.

Позивач в свою чергу, укладаючи договір поруки в забезпечення своєчасного погашення відповідачем-1 кредитів, наданих за кредитним договором № 291013-КЛВ від 29.10.2013, сплати процентів та пені, підтвердив, що йому відомі та зрозумілі умови кредитного договору. Так, відповідно до п.5.1 договору поруки № 301013-П/1 від 31.10.2013 сторони підтверджують, що вони вичерпно ознайомлені зі змістом кредитного договору, та будь-яке посилання в тексті цього договору на окремі положення кредитного договору та на нього в цілому є достатнім для включення відповідних положень кредитного договору в цей договір шляхом посилання.

Зміна розміру фіксованої процентної ставки залежно від зміни обставин кредитного ризику (неукладення договору страхування, припинення договору застави/іпотеки тощо), якщо в кредитному договорі визначено обставини, за якими застосовується інша фіксована процентна ставка, та її розмір, не є односторонньою зміною умов договору та не суперечить статті 1056-1 ЦК (п. 28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 30.03.2012 № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин").

Таким чином, встановлення процентної ставки в розмірі 25% річних, яке відбулося на підставі та в порядку, встановленому пунктами 4.1.3, 5.3.12 кредитного договору, не є односторонньою зміною договору у розумінні ст. 651 ЦК України та ст. 188 Господарського кодексу України, а є застосуванням відсоткової ставки за домовленістю сторін на підставі умов договору.

Приймаючи до уваги вищенаведені обставини, оцінку яких здійснено судом за правилами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, виходячи зі змісту норм Цивільного кодексу України, Господарського суду України та прийнятих у відповідності до них нормативних актів, суд дійшов висновку що доводи позивача щодо невідповідності кредитного договору № 291013-КЛВ від 29.10.2013 вимогам чинного законодавства України не знайшли свого підтвердження та спростовуються вищевикладеними обставинами,

Виходячи із заявлених позивачем вимог та наведених ним обґрунтувань, приймаючи до уваги встановлені судом обставини, суд дійшов висновку про відсутність підстав з якими закон пов'язує недійсність правочину, а відтак позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Азовнефтепродукт" не підлягає задоволенню.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 31.03.2016.

Суддя Пукшин Л.Г.