КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" березня 2016 р. Справа№ 910/26628/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Ропій Л.М.

суддів: Калатай Н.Ф.

Рябухи В.І.

за участю представників сторін:

від позивача: Нестеренко О.В. - представник, дов. № 01/09/2015 від 01.09.2015;

від відповідача: Спасібухова О.Л. - представник, дов. № 23/2 від 10.02.2016;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Товариства з обмеженою відповідальністю "Дівіжн"

на рішення Господарського суду міста Києва від 21.12.2015

у справі № 910/26628/15 (суддя Балац С.В.)

за позовом Дочірнього підприємства "Автотрейдінг-Вінниця"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Дівіжн"

про стягнення 279 156,05 грн.

На підставі ст.ст. 77, 99 ГПК України у судовому засіданні 15.02.2016 оголошено перерву у розгляді апеляційної скарги у справі № 910/26628/15 до 16.03.2016.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 21.12.2015 у справі № 910/26628/15 позов задоволено частково; підлягає стягненню з відповідача на користь позивача основна заборгованість в сумі 179 359,94 грн.; витрати, пов'язані з оплатою адвокатських послуг в сумі 4 064,00 грн.; витрати по сплаті судового збору в сумі 2 690,40 грн.; в задоволенні решти вимог відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що сторонами спору доказів, підтверджуючих виконання відповідачем робіт на суму 179 359,94 грн. або повернення вказаної суми коштів позивачеві, сторонами спору не надано; суд враховує п. 5.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 відповідно до якого - обов'язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає у випадках повернення коштів особі, яка відмовилася від прийняття зобов'язання за договором (стаття 612 ЦК України), повернення сум авансу та завдатку, повернення коштів у разі припинення зобов'язання (в тому числі шляхом розірвання договору) за згодою сторін або визнання його недійсним, відшкодування збитків та шкоди, повернення безпідставно отриманих коштів (стаття 1212 ЦК України), оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав, таким чином, позовні вимоги про стягнення з відповідача 3% річних в сумі 6 222,54 грн. та інфляційних втрат в сумі 93 573,57 грн. задоволенню не підлягають; суд, розглянувши вимогу позивача про покладення на відповідача господарської витрати, пов'язаної з оплатою послуг адвоката та наявні у матеріалах справи докази, дійшов висновку про достатність підстав для її часткового задоволення, оскільки адвокатом взяті на себе зобов'язання за договором від 01.09.2015 № б/н виконані, позивачем оплачені та, враховуючи, що позов підлягає задоволенню частково, то згідно із ч. 5 ст. 49 ГПК України господарські витрати, пов'язані з оплатою адвокатських послуг в сумі 6 350,00 грн., покладаються на обидві сторони пропорційно.

В апеляційній скарзі відповідач просить рішення Господарського суду міста Києва від 21.12.2015 у справі № 910/26628/15 скасувати з підстав неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Підстави апеляційної скарги обґрунтовуються наступними доводами.

Скаржник вказує на те, що доводи відповідача про те, що саме внаслідок прострочення позивача роботи не були здані в обумовлений в договорі строк, суд не прийняв до уваги, як і докази, які засвідчують, що відповідачем вчасно було розпочато роботи відповідно до умов договору; визначення збитків наведені в ст. 22 ЦК України, ст. 225 ГК України, однак, зазначені позивачем вимоги про повернення коштів за невиконані роботи не підпадають під визначення збитків, наведених в цих нормах, отже, за таких умов позовні вимоги про повернення суми за невиконану роботу з підстав, зазначених в позові, задоволенню не підлягають.

Скаржник зазначає, що судом не з'ясовано, що фактичне прострочення виконання робіт сталося внаслідок невиконання позивачем умов договору; позивач виконав умови лише щодо попередньої оплати відповідно до ч. 1 п. 2.2 договору; ані перший, ані другий етап поточної оплати позивачем не проведений, що позбавило відповідача можливості виконати зобов'язання в обумовлений строк; через несплату позивачем коштів в обумовлені строки відповідач був позбавлений можливості виконати весь комплекс робіт в повному обсязі, відповідно до узгодженого кошторису, закупити матеріали, залучити підрядників; позивач не надав належних і допустимих доказів на підтвердження випадків, визначених в ч. 2 та в ч. 3 ст. 849 ЦК України, а поданий позивачем у якості доказу лист від 11.07.2014 не підтверджує неналежного виконання відповідачем договору, не містить посилань на несвоєчасний початок роботи, або на те, що роботи не були розпочаті чи виконуються неналежно або повільно, він містив прохання розірвати договір та повернути кошти, тобто фактично позивач попередив відповідача про відмову від договору на підставі п. 4 ст. 849 ЦК України.

На думку скаржника, судом не надано доказів надсилання позивачем пропозицій про виплату підряднику збитків та сплати за виконаний обсяг робіт, тому, з огляду на норми закону та додані до справи докази, належними і допустимими доказами не доведено прострочення договору, його розірвання та правомірність вимог позивача.

16.03.2016 від відповідача через відділ документального забезпечення суду надійшло письмове пояснення, у якому відповідач зазначає, що судом не враховано, що прострочення виконання умов договору не має місця, а розірвання в односторонньому порядку в даному випадку не передбачено та вважає, що строк виконання робіт переноситься на час затримки оплати, яка не здійснена, а отже, строк виконання робіт не сплив.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, заслухавши представників сторін, доводи письмового пояснення, колегія суддів встановила наступне.

Позивач подав до Господарського суду міста Києва позовну заяву про стягнення з відповідача суми заборгованості у розмірі 179 359,94 грн., інфляційних збитків в розмірі 93 573,57 грн., суми нарахованих відсотків за прострочення виконання грошового зобов'язання в розмірі 3% річних - 6 222,54 грн.; судового збору.

21.12.2015 позивачем подано клопотання про розподілення понесених сторонами судових витрат відповідно до ст. 49 ГПК України, у тому числі витрат на послуги адвоката, понесених позивачем, на підтвердження чого подані документи.

Як вбачається із матеріалів справи, 12.05.2014 між позивачем та відповідачем укладено договір підряду № 592 на виготовлення, постачання та встановлення (монтаж) інформаційних вивісок (конструкцій), відповідно до п.п. 1.1, 1.2 якого за цим договором позивач, за договором замовник, доручає, а відповідач, за договором підрядник зобов'язується на свій ризик, власними силами, засобами виготовити, поставити та встановити (виконати монтаж) інформаційні вивіски (конструкцій) на об'єкті - автомобільний салон Skoda, розташованому у м. Вінниця, відповідно до проектної та технічної документації, погодженої із позивачем, та зобов'язується усувати протягом гарантійного строку експлуатації об'єкту недоліки, що обумовлені неякісним виконанням робіт; роботи виконуються в обумовлений договором термін та передаються позивачу за актами здачі-приймання виконаних робіт.

Відповідно до п.п. 2.1, 2.2 договору № 592 загальна вартість робіт всього обсягу робіт, зазначених в п. 1.1 договору, визначається за твердою договірною ціною 378 719,88 грн, в т.ч. ПДВ 63 119,98 грн. і відображена в кошторисі до договору № 592 від 12.05.2014, що затверджена у встановленому порядку; сплата вартості робіт за договором здійснюватиметься позивачем на розрахунковий рахунок відповідача в такому порядку:

- попередня оплата у розмірі 50% - 189 359,94 грн. в т.ч. ПДВ 31 559,99 грн., здійснюється позивачем на розрахунковий рахунок відповідача протягом одного банківського дня з дати підписання договору;

- поточна оплата в розмірі 20% - 75 743,98 грн., в т.ч. ПДВ 20% - 12 624,00 грн., здійснюється позивачем на розрахунковий рахунок відповідача протягом десяти банківських днів з дати підписання договору;

- наступна поточна оплата в розмірі 10% - 37 871,98 грн., в т.ч. ПДВ 20% - 6 311,99 грн., здійснюється позивачем на розрахунковий рахунок відповідача за три банківських днів до початку монтажу;

- остаточний розрахунок в розмірі 20% - 75 743,98 грн., в т.ч. ПДВ 20% - 12 624,00 грн., здійснюється позивачем на розрахунковий рахунок відповідача згідно із підписаними сторонами актами приймання-передачі виконаних робіт та довідками про вартість виконаних підрядних робіт відповідачем протягом п'яти банківських днів з дати їх підписання.

Згідно із п. 3.1 договору № 592 строк виконання робіт становить сорок п'ять календарних днів з дати підписання договору.

Позивач на виконання умов договору № 592, згідно із платіжним дорученням № 5031 від 24.06.2014, перерахував відповідачу 189 359,94 грн.

У матеріалах справи № 910/26628/15 відсутні докази виконання відповідачем робіт, у строки, погоджені сторонами за договором № 592.

Позивач у листі № 43 від 11.07.2014 просив відповідача розірвати договір підряду № 592 на виготовлення, постачання та встановлення (монтаж) інформаційних вивісок (конструкцій) від 12.05.2014 та повернути передоплату у розмірі 189 359,94 грн., що була сплачена 24.06.2014, згідно із платіжним дорученням № 5031.

Згідно з ч.1 ст.193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться; до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 837 ЦК України передбачено, що за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Згідно із ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Як вбачається із витягу із особового рахунку позивача, відповідачем 26.02.2015 перераховано позивачу грошові кошти у розмірі 10 000,00 грн., у графі: "Призначення платежу" платіжного документа зазначено: "Повернення коштів у зв'язку з невиконанням умов договору № 592 від 12.05.2014".

Враховуючи викладене, апеляційний господарський суд дійшов висновку про правомірність заявлених позивачем вимог про стягнення з відповідача 179 359,94 грн., оскільки відповідачем не надано ані доказів, які підтверджують виконання відповідачем робіт за договором № 592, ані доказів, які підтверджують повернення суми у розмірі 179 359,94 грн. позивачу.

Позивач у позовній заяві просить, зокрема, стягнути з відповідача інфляційні збитки у розмірі 93 573,57 грн. та суму нарахованих відсотків за прострочення виконання грошового зобов'язання в розмірі 3% річних у розмірі 6 222,54 грн.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Однак, відповідно до укладеного сторонами договору № 592 у відповідача перед позивачем відсутнє грошове зобов'язання.

Як роз'яснено в п. 5.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" встановлено, що обов'язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає у випадках повернення коштів особі, яка відмовилася від прийняття зобов'язання за договором (стаття 612 ЦК України), повернення сум авансу та завдатку, повернення коштів у разі припинення зобов'язання (в тому числі шляхом розірвання договору) за згодою сторін або визнання його недійсним, відшкодування збитків та шкоди, повернення безпідставно отриманих коштів (стаття 1212 ЦК України), оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав.

Враховуючи викладене, апеляційний господарський суд погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог, в частині стягнення з відповідача інфляційних втрат у розмірі 93 573,57 грн. та 3% річних у розмірі 6 222,54 грн.

Відповідно до ст. 44 ГПК України судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Як вбачається із матеріалів справи, обґрунтованість позовних вимог про стягнення судових витрат на оплату послуг адвоката підтверджено наданими позивачем документами: договором про надання правової допомоги від 01.09.2015, укладеним між позивачем та адвокатом, додатковою угодою № 1 до договору про надання правової допомоги від 01.09.2015, звітом № 1 про виконання дій, необхідних для досягнення позитивного результату у справі від 16.12.2015, актом № 1 від 16.12.2015 прийому-передачі послуг до договору про надання правової допомоги від 01.09.2015, платіжним дорученням № 3297 від 17.12.2015, у графі: "Призначення платежу" якого зазначено: "Винагорода за правову допомогу у господарській справі № 910/26628/15 згідно акту № 1 прийому-передачі від 16.12.2015р. без ПДВ", копією свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 2545 від 27.04.2006, витягом з Єдиного Реєстру адвокатів України.

Згідно із ч. 5 ст. 49 ГПК України суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв'язку із частковим задоволенням позовних вимог, апеляційний господарський суд погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача витрат, пов'язаних з оплатою послуг адвоката у розмірі 4 064,00 грн. та вважає цю суму правильною.

Апеляційний господарський суд не погоджується із доводами апеляційної скарги, враховуючи викладене та наступне.

Згідно із ч.ч.1, 4 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом; прострочення боржника не настає, якщо зобов'язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора.

Відповідно до ч.3 ст.220 ГК України боржник не вважається таким, що прострочив виконання зобов'язання, поки воно не може бути виконано внаслідок прострочення кредитора.

У матеріалах справи № 910/22628/15 відсутні докази того, що відповідач, звертався до позивача із вимогою здійснити подальшу оплату, відповідно до п. 2.2 договору № 592 та з повідомленням про неможливість, у зв'язку із вказаним, виконання своїх зобов'язань за договором № 592.

Поряд із цим, умовами пункту 3.1 договору № 592 обов'язок відповідача виконати роботи протягом 45 календарних днів з дати підписання договору, сторонами не поставлено у залежність від стану виконання позивачем обов'язку оплачувати роботи, який передбачений у п. 2.2 згаданого договору.

Пунктом 3.3 договору № 592 передбачено, якщо позивачем не здійснена сплата (чи здійснена частково), за умови виконання відповідачем своїх обов'язків у повному обсязі, то строки виконання робіт відповідачем, відповідно, переносяться на термін затримки цієї сплати (частки сплати), що підтверджується банківськими документами.

Однак, у матеріалах справи відсутні докази погодження сторонами умов про зміну строку виконання робіт за договором № 592.

Відповідно до ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ч. 1 ст. 188 ГК України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.

Підпунктом 6.6.1 пункту 6.6 договору № 592 сторони погодили умову про те, що у випадку прострочення відповідачем виконання робіт більш ніж на 5-ть (календарних) днів (в т.ч. порушення строків етапів, зазначених у календарному графіку) позивач має право понад стягнення пені за власним вибором: або в односторонньому порядку розірвати договір шляхом направлення відповідної заяви відповідачу; в такому випадку відповідач протягом 3-х банківських днів повертає позивачу суму отриманого авансу за виключенням вартості фактично виконаних та прийнятих позивачем робіт, і відшкодовує позивачу збитки.

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 849 ЦК України якщо підрядник своєчасно не розпочав роботу або виконує її настільки повільно, що закінчення її у строк стає явно неможливим, замовник має право відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків; замовник має право у будь-який час до закінчення роботи відмовитися від договору підряду, виплативши підрядникові плату за виконану частину роботи та відшкодувавши йому збитки, завдані розірванням договору.

Твердження скаржника про те, що відповідачем якась частина робіт була виконана, внаслідок чого понесені витрати, є голослівними.

У матеріалах справи наявні ксерокопії фотозвіту, фотокреслень, фотомакетів, ніким не засвідчених, без підписів та погоджень як посадовими особами позивача, так і посадовими особами відповідача (а.с. 68-110). Останнім не подано доказів того, що зазначені матеріали стосуються предмету договору № 592 та їх виготовлення має якесь вартісне визначення у гривнях.

Отже, відповідачем згідно із положеннями ст. 33 ГПК України не доведено належними та допустимими доказами ані неможливості виконати зобов'язання, передбачене пунктом 3.1. договору № 592, ані факту виконання якоїсь частини робіт та їх вартості.

Наявний у справі наказ відповідача за № 21 від 27.06.2014 про відрядження посадових осіб відповідача до м. Вінниці для огляду та обміру споруджуваного автосалону, без документів, підтверджуючих здійснення відрядження та саме на об'єкт позивача, а також про проведення робіт, їх вартість, не може бути доказом виконання відповідачем робіт за договором № 592.

Крім того, згаданий наказ видано вже вкінці спливу строку, встановленого пунктом 3.1 договору № 592 для виконання робіт.

Скаржник в апеляційній скарзі не вказав на існування обставин, які б свідчили про прийняття судом першої інстанції неправильного рішення.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав, встановлених нормами законодавства та відповідно до матеріалів справи, для задоволення апеляційної скарги та скасування або зміни рішення господарського суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду міста Києва від 21.12.2015 у справі № 910/26628/15 залишити без змін, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Дівіжн" залишити без задоволення.

2. Справу № 910/26628/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Повний текст постанови складено 31.03.2016.

Головуючий суддя Л.М. Ропій

Судді Н.Ф. Калатай

В.І. Рябуха