ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" березня 2016 р.Справа № 923/1234/14
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого Діброви Г.І.

суддів: Лисенко В.А., Ліпчанської Н.В.

при секретарі судового засідання Саломатовій К.А.

за участю представників сторін:

від позивача не зявився;

від відповідача ОСОБА_1, ОСОБА_2 за довіреністю від 07.01.2016 року;

від третьої особи не зявився;

Розглянувши апеляційну скаргу Дочірнього підприємства "Слобожанське" Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма "Славія", м. Херсон

на рішення господарського суду Херсонської області від 25.12.2014 року

по справі № 923/1234/14

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Адамант", м. Херсон

до Дочірнього підприємства "Слобожанське" Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма "Славія", м. Херсон

третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Публічне акціонерне товариство "Акціонерний комерційний промислово - інвестиційний банк", м. Київ

про стягнення 1515489 грн. 61 коп.

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» звернулось до господарського суду Херсонської області з позовною заявою до Дочірнього підприємства "Слобожанське" Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма "Славія", в якій просило суд стягнути з Дочірнього підприємства "Слобожанське" Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма "Славія" на користь Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» 1 515 489 грн. 61 коп.: відсотки за неправомірне користування кредитом 999 936 грн. 01 коп., пеня 131 477 грн. 31 коп., індекс інфляції 168 370 грн. 73 коп.; 3% річних 215 705 грн. 56 коп., а також відшкодувати позивачу за рахунок відповідача судові витрати.

Ухвалою господарського суду Херсонської області від 14.10.2014 року у справі №923/1234/14 провадження у справі було зупинене, призначено у справі судово-економічну експертизу.

Ухвалою господарського суду Херсонської області від 15.12.2014 року у справі №923/1234/14 поновлено провадження у справі у звязку з надходженням повідомлення про неможливість проведення експертизи через несплату відповідачем її вартості.

Рішенням господарського суду Херсонської області від 25.12.2014 року у справі №923/1234/14 (суддя Немченко Л.М.) позов задоволено у повному обсязі, стягнуто з Дочірнього підприємства "Слобожанське" Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма "Славія" на користь Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» 1 515 489 грн. 61 коп.: відсотки за неправомірне користування кредитом 999 936 грн. 01 коп., пеня 131 477 грн. 31 коп., індекс інфляції 168 370 грн. 73 коп.; 3% річних 215 705 грн. 56 коп., 30 309 грн. 79 коп. витрат зі сплати судового збору.

Дочірнє підприємство "Слобожанське" Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма "Славія" з рішенням суду не погодилось, тому звернулось до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення господарського суду Херсонської області від 25.12.2014 року у справі №923/1234/14 про задоволення позову Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» до Дочірнього підприємства "Слобожанське" Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма "Славія" в повному обсязі та відмовити позивачу у задоволенні позову, а також стягнути судові витрати з позивача.

Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, а також неповним зясуванням всіх обставин справи. Зокрема, скаржник посилається на те, що позивач невірно розрахував суму боргу, що не було перевірено судом першої інстанції.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 27.01.2015 року у справі №923/1234/14 апеляційну скаргу Дочірнього підприємства "Слобожанське" Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма "Славія" прийнято до провадження та призначено до розгляду колегією суддів у складі: головуючого судді Мацюри П.Ф., суддів Лисенко В.А., Ліпчанської Н.В.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 09.04.2015 року у справі №923/1234/14 призначено по справі судову економічну експертизу та зупинене провадження у справі.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 17.08.2015 року у справі №923/1234/14 поновлено провадження у справі, у звязку з надходженням до суду повідомлення про неможливість надання висновку судово-економічної експертизи за матеріалами даної справи з посиланням на те, що документи, які заявлені в клопотанні експерта та необхідні для проведення судово-економічної експертизи, сторонами не надано.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 27.08.2015 року у справі №923/1234/14 залучено Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Адамант" як правонаступника Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» в якості позивача у справі та залучено Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 10.09.2015 року у справі №923/1234/14 призначено по справі судову економічну експертизу та зупинене провадження у справі.

У звязку із закінченням повноважень головуючого судді Мацюри П.Ф., на підставі розпорядження в. о. керівника апарату суду ОСОБА_3 від 13.10.2015 року №648 було проведено повторний автоматичний розподіл справи, внаслідок якого для розгляду справи сформовано колегію у складі: головуючого судді Діброви Г.І., суддів Ліпчанської Н.В., Лисенко В.А.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 15.02.2016 року у справі №923/1234/14 поновлено провадження у справі у звязку з поверненням справи №923/1234/14 разом з висновком експерта.

Через канцелярію суду 23.03.2016 року представником відповідача подані додаткові пояснення до апеляційної скарги, які судовою колегією залучені до матеріалів справи.

В судовому засіданні представники відповідача підтримали доводи апеляційної скарги в повному обсязі. Представники позивача та третьої особи в судове засідання не зявились. Водночас, на електронну адресу суду надійшли ідентичні за змістом клопотання від позивача та третьої особи про зупинення провадження по справі та про розгляд справи без участі представника за наявними матеріалами справи.

Клопотання про зупинення обґрунтовано порушенням 24.12.2015 року справи про банкрутство Дочірнього підприємства "Слобожанське" Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма "Славія". Розглянувши клопотання позивача та третьої особи про зупинення провадження по справі, судова колегія дійшла висновку про його відхилення, оскільки до клопотання не додано належних та допустимих доказів того, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Адамант" є кредитором відповідача у справі про банкрутство, зокрема, не додано ухвали суду з цього приводу.

В обох клопотаннях про розгляд справи без участі представника, позивачем та третьої особою зазначено: «у звязку з неможливістю прибуття представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Адамант», прошу розглянути справу без участі представника, за наявними у справі матеріалами». Судова колегія задовольняє клопотання представника позивача та третьої особи про розгляд справи без їх представника, у звязку з тим, що участь у судовому процесу є субєктивним правом сторони та з огляду на те, що від позивача та третьої особи клопотання подано одним і тим же представником, явка сторін ухвалою суду не була визнана обовязковою.

Апеляційний господарський суд, у відповідності до статті 101 Господарського процесуального кодексу України, на підставі встановлених фактичних обставин повторно розглядає матеріали господарської справи та викладені в скарзі доводи щодо застосування судом при розгляді справи норм матеріального та процесуального права, що мають значення для справи, при цьому суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Заслухавши пояснення представників відповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права України, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі розгляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду є частково необґрунтованим в частині визначення розміру суми інфляційних втрат та 3 % річних і помилкового стягнення пені та відсотків за користування кредитом, тому підлягає частковому скасуванню з прийняттям нового рішення про часткове задоволення позовних вимог і стягнення вірного розміру нарахованих інфляційних, 3% річних за період прострочки виконання рішення суду, визначений позивачем з відмовою в іншій частині позову, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, між Закритим акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (Банк) та Дочірнім підприємством "Слобожанське" Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма "Славія" (Позичальник) було укладено кредитний договір про відкриття кредитної лінії від 18.05.2005 року №02-51/228, відповідно до умов якого Банк надав Позичальнику кредит, шляхом відкриття кредитної лінії у сумі, яка не може перевищувати 400 000 грн. на умовах, передбачених цим договором. В подальшому додатковими договорами встановлено, що ліміт кредитної лінії не може перевищувати 1 000 000 грн.

Відповідно до пункту 2.2 договору дата остаточного повернення всіх отриманих в межах кредитної лінії сум кредиту 16.05.2008 року.

Положеннями пункту 3.2 договору визначено, що відсотки за користування кредитом сплачуються Позичальником, виходячи із встановленої Банком процентної ставки у розмірі 17 відсотків річних. Договором про внесення змін від 13.11.2008 року №5/1548 до кредитного договору від 18.05.2005 року №02-51/228 було внесені зміни до пункту 3.3 договору та визначено нову відсоткову ставку у розмірі 25% річних.

Пунктом 6.5 договору встановлено, що цей договір діє до повного повернення Позичальником отриманих сум кредитних коштів, сплати у повному обсязі відсотків за користування ним та повного виконання Позичальником будь-яких інших грошових зобовязань, прийнятих ним на себе, згідно умов цього договору.

У звязку з несплатою кредиту у встановлений строк, Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк в особі філії «Херсонського центрального відділення «Промінвестбанку» звернувся до господарського суду з позовною заявою про стягнення з Дочірнього підприємства "Слобожанське" Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма "Славія" заборгованості по кредиту і процентах станом на 29.12.2008 року.

Рішенням господарського суду Херсонської області від 16.01.2009 року у справі №7/520-08, яке набрало законної сили, позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з Дочірнього підприємства "Слобожанське" Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма "Славія" на користь Акціонерного комерційного промислово-інвестиційного банку в особі філії «Херсонського центрального відділення «Промінвестбанку» 832 549 грн. 17 коп. боргу по кредиту, 8860 грн. 39 коп. по оплаті держмита та 118 грн. судових витрат, у задоволені решти позовних вимог відмовлено.

Статтею 35 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори), за винятком встановлених рішенням третейського суду, під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

З огляду на те, що станом на 05.08.2014 року вищевказане рішення суду не було виконано, банк звернувся до господарського суду Херсонської області з позовною заявою про стягнення з відповідача на користь Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» 1 515 489 грн. 61 коп., яка складається з відсотків за неправомірне користування кредитом 999 936 грн. 01 коп., пені 131 477 грн. 31 коп., індексу інфляції 168 370 грн. 73 коп.; 3% річних 215 705 грн. 56 коп.

Таким чином, первісний позивач в якості підстави позову визначив невиконання рішення суду, яким було стягнуто з відповідача суму основного боргу 832 549 грн. 17 коп.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмету і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, які кореспондуються із способами цивільного захисту, зазначеними у статті 16 Цивільного кодексу України, а підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. Предмет і підстава позову сприяють з'ясуванню наявності і характеру спірних правовідносин між сторонами, застосуванню необхідного способу захисту права, визначенню кола доказів, необхідних для підтвердження наявності конкретного цивільного права і обов'язку.

У позовній заяві первісним позивачем самостійно, у відповідності до приписів статті 22 Господарського процесуального кодексу України, визначено період нарахування штрафних санкцій тільки з 01.02.2014 року по 31.07.2014 року.

Відповідно до норм статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Оцінивши у сукупності всі докази по справі, зокрема, висновок судового експерта, розрахунки сторін, наявні в матеріалах справи первинні бухгалтерські документи, судова колегія визначила, що є підтвердженим факт наявності у спірний період у відповідача перед первісним позивачем грошового зобовязання за невиконаним рішенням суду, що набрало законної сили.

Так, за рішенням господарського суду Херсонської області від 16.01.2009 року у справі №7/520-08 сума заборгованості за кредитом складала 832 549 грн. 17 коп., що не потребує доказування в силу норм статті 35 Господарського процесуального кодексу України.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем були здійснено часткові оплати первісному позивачу по цим правовідносинам, а саме: 21.12.2010 року на суму 13 289 грн. 24 коп.; 27.05.2011 року на суму 50 857 грн. 49 коп.; 04.01.2013 року на суму 332 666 грн. 36 коп.; 29.05.2014 року на суму 9 285 грн. 16 коп. Розміри даних сум сторонами не оспорюються, а також підтверджені висновком судово-економічної експертизи.

Отже, станом на 01.02.2014 року (початок заявленого позивачем періоду нарахування штрафних санкцій) за рішенням суду від 16.01.2009 року у справі №7/520-08 існувала заборгованість по кредиту у сумі 435 735 грн. 27 коп., при цьому, з урахуванням оплати від 29.05.2014 року, станом на 30.05.2014 року, заборгованість відповідача за визначеною первісним позивачем підставою позову становила 426 450 грн. 11 коп.

Судовою колегією розглянуті та відхилені доводи відповідача, викладені у додаткових поясненнях до апеляційної скарги про те, що станом на 31.07.2014 року заборгованість за кредитом існувала в сумі 205 274 грн. 69 коп. з посиланням на висновок експерта, оскільки у висновку експерта сума 205 274 грн. 69 коп. вказана як розмір заборгованості відповідача по штрафним санкціям, нарахованим експертом на суми боргу за кредитним договором за загальний період з 29.12.2008 року по 31.07.2014 року. Водночас, судова колегія зазначає, що дана сума взагалі жодним чином не відноситься до визначених самостійно первісним позивачем позовних вимог, оскільки ним вказано іншу підставу позову та інший період нарахування штрафних санкцій.

Зазначення у висновку експерта заборгованості за даним кредитом станом на 31.07.2014 року у сумі 582126 грн. 18 коп. з одночасним зазначенням про списання суми боргу банком з рахунку на позабалансовий рахунок, судовою колегією розглянуто та не може бути враховано при розгляді даних позовних вимог, оскільки сума, визначена експертом, включає заборгованість по всім правовідносинам сторін з 2005 року та визначена як різниця між сумою наданого відповідачу кредиту - 4808617 грн. 23 коп. з 2005 року та сумою, сплаченою ним за цей період первісному позивачу - 4226491 грн. 05 коп., тоді як в даному випадку судом за нормами ст.83 Господарського процесуального кодексу України не розглядаються взагалі всі фактичні кредитні правовідносини відповідача і первісного позивача (суд не може самостійно виходити за межі заявлених вимог), а вирішено питання тільки неналежного виконання відповідачем рішення суду від 16.01.2009 року у справі №7/520-08 у визначений позивачем період.

При цьому, зазначення у висновку експерта того, що 28.12.2010 року банком списано залишок заборгованості з рахунків бухгалтерського балансового обліку на рахунки позабалансового обліку, не свідчить про відсутність заборгованості і її погашення відповідачем, а вказує на те, що сума боргу була стягнута за рішенням суду.

Враховуючи те, що первісний позивач в якості підстави позову визначив саме рішення суду від 16.01.2009 року у справі №7/520-08, ніяких змін до позовних вимог в порядку статті 22 Господарського процесуального кодексу України, до моменту початку розгляду справи по суті судом першої інстанції, не вносив, то позовні вимоги про стягнення заборгованості за відсотками не підлягають задоволенню, оскільки відсотки нараховуються за умовами договору на підтверджену суму боргу, а у висновку експерта зазначено, що залишок заборгованості за нарахованими відсотками по кредиту за кредитним договором від 18.05.2005 року №02-51/228 станом на 31.07.2014 року, визначений за даними бухгалтерського (балансового та позабалансового) обліку банку у розмірі 0,00 грн., тобто позивачем не підтверджено належними засобами доказування нарахування у спірний період заявлених до стягнення відсотків. Крім того, підставою позову позивач визначив рішення суду, а не кредитний договір, і не довів суду можливість нарахування на суми боргу за рішенням суду відсотків.

За таких обставин, відсутні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення відсотків за користування кредитом в розмірі 999 936 грн. 01 коп., в звязку з недоведеністю позивачем правомірності такого нарахування, тому судова колегія відмовляє в їх задоволенні.

Постановами Верховного Суду України від 20.12.2010 року у справі №3-57гс10, від 20.01.2011 року у справі №10/25, від 04.07.2011 року у справі №13/210/10, від 12.09.2011 року у справі №6/433-42/183, від 14.11.2011року у справі №12/207, які є обовязковими для суду в силу приписів статті 111-28 Господарського процесуального кодексу України, визначено, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобовязальних правовідносин сторін договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання інфляційних та 3% річних, стягнення яких передбачено нормами статті 625 Цивільного кодексу України. Чинне законодавство не повязує припинення зобовязання з постановленням судового рішення, а наявність судового акту про стягнення заборгованості не припиняє грошового зобовязання боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, законом встановлено обов'язок боржника у разі прострочення виконання грошового зобов'язання сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних за весь час прострочення виконання зобов'язання.

При цьому, зменшення періоду нарахування інфляційних втрат та 3 % річних є субєктивним правом кредитора.

В позовній заяві позивач просив суд стягнути з відповідача інфляційні втрати за простроченим кредитом з 01.02.2014 року по 31.07.2014 року у сумі 64463 грн. 84 коп. та інфляційні втрати за простроченими процентами з 01.02.2014 року по 31.07.2014 року у сумі 103 906 грн. 89 коп.

Інфляційні нарахування це збільшення суми основного боргу в період прострочки виконання відповідачем його грошового зобовязання з причини девальвації грошової одиниці України протягом місяця і визначається державою як середньомісячний індекс, який розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць; сума, що внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобовязання. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

В період прострочки виконання боржником його грошового зобовязання може мати місце як збільшення суми основного боргу (інфляція), так і зменшення суми основного боргу (дефляція) і для застосування до боржника судом цього виду виключної відповідальності, встановленої законом в звязку з неналежним виконанням грошового зобовязання, необхідні умови існування у боржника простроченого грошового зобовязання протягом місяця. Причому саме визначена сума боргу повинна не змінюватись протягом місяця. Якщо відповідачем здійснювались часткові оплати боргу, то застосовується відповідальність у вигляді інфляційних тільки до тієї суми боргу, що не була сплачена та існувала певний час протягом місяця.

Судова колегія, зазначає, що інфляційні втрати за простроченими процентами з 01.02.2014 року по 31.07.2014 року не підлягають задоволенню з огляду на неправомірність нарахування банком процентів та відсутності відповідної заборгованості. В свою чергу, розрахунок інфляційних втрат за простроченим кредитом з 01.02.2014 року по 31.07.2014 року у сумі 64 463 грн. 84 коп. здійснено невірно, з огляду на помилково визначену суму заборгованості у спірний період. Апеляційний господарський суд, здійснивши власний розрахунок інфляційних втрат, дійшов висновку, що задоволенню підлягають позовні вимоги про стягнення 50 614 грн. 78 коп. інфляційних втрат, як збільшення суми основного боргу відповідача перед позивачем, визначеної рішенням суду від 16.01.2009 року, в звязку з девальвацією грошової одиниці України в період невиконання рішення суду.

Виходячи з вищевикладеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних втрат у сумі 117 755 грн. 95 коп. та залишення без змін рішення суду першої інстанції про стягнення інфляційних в розмірі 50 614 грн. 78 коп.

Також, у позовній заяві позивач просив стягнути з відповідача 3 % річних за простроченим кредитом з 01.02.2014 року по 31.07.2014 року у сумі 128 656 грн. 54 коп. та 3% річних за простроченими процентами у сумі 87 049 грн. 02 коп.

За своєю правовою природою 3% річних є мірою виключної відповідальності за прострочку виконання грошового зобовязання у вигляді плати боржника за користування чужими грошовими коштами в період прострочки виконання ним грошового зобовязання перед кредитором.

Судова колегія, зазначає, що 3% річних за простроченими процентами з 01.02.2014 року по 31.07.2014 року не підлягають задоволенню з огляду на неправомірність нарахування банком процентів та відсутності відповідної заборгованості.

Перевіривши розрахунок 3 % річних за простроченим кредитом з 01.02.2014 року по 31.07.2014 року у сумі 128 656 грн. 54 коп., судова колегія дійшла висновку про його помилковість в частині існування визначених позивачем сум боргу в спірний період, тому, здійснивши власний перерахунок, дійшла висновку про помилковість висновку суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в цій частині в повному обсязі.

Виходячи з вищевикладеного, суд апеляційної інстанції, повторно розглянувши справу, відмовляє в задоволенні позовних вимог про стягнення 3% річних у сумі 209342 грн. 20 коп. та залишає без змін рішення суду першої інстанції про стягнення 3% річних у сумі 6363 грн. 36 коп.

При цьому, судова колегія не приймає до уваги висновок експерта в частині нарахування інфляційних та 3 % річних, оскільки для визначення їх розміру спеціальних знань не вимагається, а також з огляду на його невідповідність в цій частині діючому законодавству. Зокрема, у висновку експерта зазначено про те, що умовами кредитного договору не передбачено нарахування 3% річних за прострочення сплати кредиту, та за наявними матеріалами їх обчислення не вбачається можливим, що суперечить частині 2 статті 625 Цивільного кодексу України та обставинам справи, а інфляційні збитки визначені за інший період, ніж заявлено у позові.

Щодо заявлених позивачем позовних вимог про стягнення пені за прострочку виконання грошового договірного зобовязання, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

У розумінні статті 230 Господарського кодексу України пеня є господарською санкцією у вигляді грошової суми, яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання.

Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано, якщо інше не встановлено умовами договору.

Статтею 253 Цивільного кодексу України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Пунктом 5.3 кредитного договору від 18.05.2005 року №02-51/228 визначено, що за несвоєчасну сплату сум кредиту та/або відсотків за надання кредиту та/або плата за кредит, та/або відсотків за неправомірне користування кредиту позичальник сплачує банку пеню, яка обчислюється від суми простроченого платежу, у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діє у період прострочення та нараховується щоденно.

З даного пункту кредитного договору випливає, що договором не передбачено іншого порядку нарахування пені, ніж визначеного частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України, згідно якої нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконаним.

При цьому, в будь-якому випадку обчислення розміру пені за кожен день прострочення платежу має здійснюватися за правилами, закріпленими у частини 6 статті 232 Господарського процесуального кодексу України, яка надаючи сторонам право за згодою встановлювати певну тривалість періоду нарахування пені, не дозволяє їм змінювати початок перебігу вказаного періоду - з дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане.

Також, приписами частини 6 статті 232 Господарського процесуального кодексу України передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною 6 статті 232 Господарського процесуального кодексу України, строку, за який нараховуються штрафні санкції (пункт 2.5 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 за №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

Тобто, з урахуванням прострочки виконання зобовязання з 2008 року, нарахування позивачем пені за період з 01.02.2014 року по 31.07.2014 року є неправомірним відповідно до норм чинного законодавства, враховуючи і те, що позивачем не доведено суду можливість нарахування пені на суму боргу, визначену рішенням суду в період його невиконання відповідачем, тому такі позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню в частині нарахування інфляційних втрат та 3% річних на невиконану частину грошового зобовязання за рішенням суду в період прострочки його виконання, визначений позивачем з відмовою в іншій частині позову.

Доводи апеляційної скарги частково не прийняті судовою колегією до уваги, оскільки не підтверджені матеріалами справи. Зокрема, відповідачем не доведено належними засобами доказування його посилання на відсутність заборгованості станом на 21.08.2014 року, оскільки державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Херсонській області винесено постанову про закінчення виконавчого провадження тільки 25.06.2015 року, в звязку з фактичним виконанням судового наказу по справі №7/520-08.

З урахуванням вищевикладеного, судова колегія Одеського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що відповідно до вимог статті 43 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду Херсонської області від 25.12.2014 року у справі № 923/1234/14 частково не відповідає нормам матеріального права України, тому підлягає скасуванню в частині задоволення позовних вимог в повному обсязі, в звязку з невірним розрахунком сум, які підлягають стягненню за несвоєчасне виконання рішення суду з прийняттям нового рішення про часткове задоволення позовних вимог і стягнення вірного розміру нарахованих інфляційних, 3% річних за період прострочки виконання рішення суду, визначений позивачем, з відмовою в іншій частині позову, а апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Керуючись статтями 99, 101, 103, 104, 105 Господарського процесуального кодексу України, Одеський апеляційний господарський суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства "Слобожанське" Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма "Славія" на рішення господарського суду Херсонської області від 25.12.2014 року у справі №923/1234/14 задовольнити частково, рішення господарського суду Херсонської області від 25.12.2014 року у справі №923/1234/14 скасувати частково.

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Адамант" до Дочірнього підприємства "Слобожанське" Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма "Славія" про стягнення 1515489 грн. 61 коп. задовольнити частково.

Стягнути з Дочірнього підприємства "Слобожанське" Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма "Славія",73000, м. Херсон, вул. Перекопська, 20, на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Адамант", 73000, м. Херсон, вул. Соборна, буд. 32, 50 614 грн. 78 коп. інфляційних втрат та 6363 грн. 36 коп., 1212 грн. 39 коп. судового збору за розгляд позовної заяви.

Відмовити у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Адамант" до Дочірнього підприємства "Слобожанське" Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма "Славія" про стягнення відсотків за неправомірне користування кредитом 999 936 грн. 01 коп., пені 131 477 грн. 31 коп., інфляційних втрат 117 755 грн. 95 коп.; 3% річних 209342 грн. 20 коп.

Доручити господарському суду Херсонської області видати відповідний наказ.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, направляється сторонам по справі в триденний строк та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України через Одеський апеляційний господарський суд у двадцятиденний строк.

Головуючий суддя ОСОБА_4
Судді ОСОБА_5
ОСОБА_6