ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" березня 2016 р. Справа № 914/3817/15

Львівський апеляційний господарський суд у складі суддів:

головуючий суддя Бонк Т.Б.

судді Бойко С.М.

Якімець Г.Г.

при секретарі Борщ І.О.

за участю представників сторін:

від позивача за первісним позовом - не з'явився

від відповідача за первісним позовом - ОСОБА_2, ОСОБА_3 (пред-к за довіреністю)

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 б/н від 22.01.2016 року

на рішення господарського суду Львівської області від 13.01.2016 року (головуючий суддя Щигельська О.І.)

у справі №914/3817/15

за позовом: Управління житлово-комунального господарства і будівництва Трускавецької міської ради, м.Трускавець, Львівська область

до відповідача: Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3, м.Трускавець, Львівська область

про стягнення 55 098,06 грн.

та за зустрічним позовом: Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3, м.Трускавець, Львівська область

до відповідача: Управління житлово-комунального господарства і будівництва Трускавецької міської ради, м.Трускавець, Львівська область

про визнання договору про пайову участь недійсним

ВСТАНОВИВ:

рішенням господарського суду Львівської області від 13.01.2016 року у справі №914/3817/15 первісний позов задоволено повністю. Стягнуто з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь Управління житлово-комунального господарства і будівництва Трускавецької міської ради - 31 120,66грн. заборгованості по оплаті внеску за пайову участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м.Трускавця, 21611,43грн. індексу інфляції, 2365,97грн. 3% річних та 1218,00грн. судового збору. У задоволенні зустрічного позову відмовлено повністю. Повернуто Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_3 із Державного бюджету України 1218,00грн. судового збору.

Рішення суду мотивоване положеннями статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а також тим, що позивачем не подано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідний об'єкт містобудування належить до будинків житлового фонду соціального призначення чи доступного житла, так само як і з поданих документів не вбачається, що об'єкт містобудування є індивідуальним (садибним) житловим будинком. У робочому проекті (шифр 16П-12 2012 року) у п.1.1 пояснювальної записки зазначено, що існуючі офісні приміщення, які реконструюються під житлові приміщення, розташовані на 2-3 поверхах незавершеного будівництва магазину для реалізації харчових продуктів на АДРЕСА_1. ФОП ОСОБА_3 не доведено, що укладення спірного договору після прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію зумовлено саме внаслідок неправомірних дій Управління житлово-комунального господарства і будівництва Трускавецької міської ради, оскільки в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження своєчасного звернення забудовника до Управління житлово-комунального господарства і будівництва Трускавецької міської ради із відповідним зверненням.

В апеляційній скарзі відповідач за первісним позовом просить дане рішення скасувати і прийняти нове, яким відмовити у задоволенні первісних позовних вимог та задоволити зустрічний позов, мотивуючи це тим, що укладаючи договір про пайову участь у створенні і розвитку інфраструктури м.Трускавця, скаржник був переконаний, що зможе проживати в цьому будинку у і тому підписував такий договір. Вважає, що влада незаконно вимагає у нього 7 % пайової участі замість 3х процентів. Суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги доводи стосовно визнання недійсним договору пайової участі в частині п. 2.1.6. договору. Зазначає, що на спірний об'єкт не може бути видано сертифіката відповідності, оскільки він не відноситься до відповідної категорії складності, а відтак така умова договору є незаконною. Звертає увагу на те, що спірний договір між сторонами був укладений 17 квітня 2013 року, а 13.03.2013 року вже було зареєстровано декларацію про готовність об'єкта до експлуатації в інспекції ДАБК у Львівській області. Тобто об'єкт вже був споруджений і він під тиском був змушений укласти договір пайової участі. Вважає, що п.п. 3, 6 ч.4 ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» звільняє його від участі у розвитку інфраструктури міста, а вказаний магазин він вважає об'єктом соціальної інфраструктури. Крім того, вважає, що суд першої інстанції мав би залучити до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Виконавчий комітет Трускавецької міської ради.

У відзиві на апеляційну скаргу Управління житлово-комунального господарства і будівництва Трускавецької міської ради просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення мотивуючи це тим, що докази у справі свідчать про відсутність підстав для звільнення скаржника від сплати суми пайової участі у створення та розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Трускавця в порядку ч. 4 ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Розглянувши наявні у справі матеріали, давши належну оцінку доводам та запереченням, які містяться в апеляційній скарзі та у відзиві, заслухавши думку представників сторін у судових засіданнях, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що між Управлінням житлово-комунального господарства і будівництва Трускавецької міської ради (позивач за первісним позовом) та Приватним підприємцем ОСОБА_3 (забудовник за договором; відповідач за первісним позовом) укладено договір №5.17.04-13 про пайову участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м.Трускавця від 17.04.2013р., за яким забудовник, що здійснює будівництво (реконструкцію, ін.) в адміністративних межах м.Трускавця об'єкту "Реконструкція магазину з офісними приміщеннями під магазин з житловими приміщеннями по АДРЕСА_1" приймає пайову участь у створенні та розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м.Трускавця (п.1.1).

За умовами договору, забудовник зобов'язався перерахувати у визначений цим договором термін суму пайової участі в розмірі 32620,66грн. на спеціальний рахунок міського бюджету м.Трускавця. Розрахунок величини пайової участі є невід'ємною частиною цього договору (п.2.1.1) й долучений до матеріалів справи. Згідно із п.2.1.5 договору, забудовник зобов'язався перерахувати такі кошти в повній сумі єдиним платежем (або за графіком) не пізніше 30 календарних днів після видачі сертифіката відповідності об'єкта будівництва - на момент введення його в експлуатацію.

Згідно п. 2.1.6. договору забудовник зобов'язується надати управлінню копію сертифіката відповідності об'єкту містобудування.

Відповідачем за зустрічним позовом сплачено суму пайової участі лише частково, проведеним 18.04.2013р. платежем на суму 1500,00грн., що підтверджується відповідною квитанцією, копію якої долучено до матеріалів справи та що не заперечується позивачем за первісним позовом.

Таким чином, позивач за первісним позовом зазначає, що у відповідача утворилась заборгованість в розмірі 31120,66грн.

Предметом первісного позову є стягнення з відповідача 31120,66 грн. заборгованості по оплаті внеску за пайову участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м.Трускавця, 21611,43грн. індексу інфляції та 2365,97грн. 3% річних, нарахованих у відповідності до ст.625 ЦК України.

Водночас, Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 подано зустрічну позовну заяву до Управління житлово-комунального господарства і будівництва Трускавецької міської ради про визнання укладеного між сторонами договору №5.17.04-13 про пайову участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м.Трускавця від 17.04.2013р. - недійсним.

Позовні вимоги позивач за зустрічним позовом обґрунтовує тим, що 18.04.2013р. рішенням виконавчого комітету Трускавецької міської ради Львівської області №81 "Про присвоєння поштової адреси магазину з офісними приміщеннями під магазин із житловими приміщеннями по АДРЕСА_1", магазину із житловими приміщеннями загальною площею 153,5 кв.м., власником якого є ОСОБА_3, присвоєно поштову адресу АДРЕСА_1. Позивач за зустрічним позовом наголошує, що з даного рішення вбачається, що ним споруджено магазин із житловими приміщеннями, а відтак, норми п.п. 3, 4 ч.4 ст.40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" звільняють його від участі у розвитку інфраструктури міста, оскільки вказаний магазин розташовано на земельній ділянці загальною площею 0,0054га, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_3, на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого 19.05.2010р. на підставі договору купівлі - продажу земельної ділянки від 18.02.2010р.

Також ФОП ОСОБА_3 звертає увагу на те, що спірний договір укладено 17.04.2013р., тобто вже після реєстрації декларації про готовність об'єкта до експлуатації, що суперечить ч.9 ст.40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", тобто спірний об'єкт вже був споруджений і тоді під тиском місцевої влади він був змушений укласти договір про пайову участь у розвитку інфраструктури міста, що суперечить ч.9 ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Позивач за зустрічним позовом також стверджує, що договір про пайову участь є також недійсним у зв'язку із зафіксованою у ньому незаконною вимогою про надання копії сертифіката відповідності об'єкту містобудування, що суперечить ч.ч.1,2 ст.39 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності".

15.08.2008 року ПП ОСОБА_3 Інспекцією державного архітектурно-будівельного контрою у Л/о було видано Дозвіл на виконання будівельних робіт № 8/21е на будівництво магазину по АДРЕСА_1, основні етапи робіт - будівництво магазину. Термін дії дозволу - до 18.08.2009 року.

Як вбачається з матеріалів справи, ФОП ОСОБА_3 у 2007 році було розроблено Робочий проект на будівництво магазину -павільйону для реалізації продовольчих товарів в комплексі павільйонів на АДРЕСА_1. У 2008 році ФОП ОСОБА_3 було замовлено Робочий проект на реконструкцію існуючих офісних приміщень під житлові приміщення на 2-3 поверхах незавершеного будівництва магазину для реалізації харчових продуктів на АДРЕСА_1.

У матеріалах справи наявна копія Декларації про готовність об'єкта до експлуатації "Реконструкція магазину з офісними приміщеннями під магазин із житловими приміщеннями на АДРЕСА_1" в Інспекції ДАБК у Львівській області за № ЛВ142130710, зареєстрована 13.03.2013 року.

Згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого ОСОБА_3, останній є власником земельної ділянки площею 0,0054 га, цільове призначення якої - комерційна діяльність (будівництво та обслуговування магазину).

17.04.2013 року між сторонами було укладено спірний Договір про пайову участь у створенні та розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м.Трускавець.

18.04.2013 року рішенням виконавчого комітету Трускавецької міської ради № 81 було присвоєно поштову адресу магазину із житловими приміщеннями, загальною площею 153,5 м.кв., по АДРЕСА_1, власник ОСОБА_3

Також, в матеріалах справи наявна копія Декларації про готовність об'єкта до експлуатації «Будівництво магазину з офісними приміщеннями на АДРЕСА_1», зареєстрована 18.06.2013 року.

З матеріалів справи також вбачається, що ОСОБА_3 станом на 27.06.2013 року виготовлено технічний паспорт на нежитлову будівлю по АДРЕСА_1.

03.07.2013 року ОСОБА_3 видано Свідоцтво про право власності на будівлю, нежитлову будівлю по АДРЕСА_1, форма власності - приватна.

Відповідно до ч.ч.1-3, 5 ст.40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту встановлюють органи місцевого самоврядування відповідно до цього Закону. Замовник, який має намір забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов'язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті. Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури. Величина пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається у договорі, укладеному з органом місцевого самоврядування (відповідно до встановленого органом місцевого самоврядування розміру пайової участі у розвитку інфраструктури), з урахуванням загальної кошторисної вартості будівництва об'єкта, визначеної згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами. При цьому не враховуються витрати на придбання та виділення земельної ділянки, звільнення будівельного майданчика від будівель, споруд та інженерних мереж, влаштування внутрішніх і позамайданчикових інженерних мереж і споруд та транспортних комунікацій.

Положення про порядок залучення та встановлення розміру пайової участі (внеску) фізичних та юридичних осіб у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м.Трускавця, а також типова форма договору про пайову участь в створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м.Трускавця, затверджені рішенням Трускавецької міської ради №176 від 26.07.2011р. з подальшими змінами та доповненнями.

Згідно Положення про порядок залучення та встановлення розміру пайової участі (внеску) фізичних та юридичних осіб у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м.Трускавця, затвердженого Рішенням Трускавецької міської ради від 26 липня 2011 року № 176, управлінню житлово-комунального господарства і будівництва Трускавецької міської ради делеговано повноваження на укладення, реєстрацію, внесення змін, припинення дії, розірвання, поновлення договорів про пайову участь фізичних і юридичних осіб у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м.Трускавця.

Як вже встановлено, між Управлінням житлово-комунального господарства і будівництва Трускавецької міської ради (позивач за первісним позовом) та Приватним підприємцем ОСОБА_3 (забудовник за договором; відповідач за первісним позовом) укладено договір №5.17.04-13 про пайову участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м.Трускавця від 17.04.2013р., за яким забудовник, що здійснює будівництво (реконструкцію, ін.) в адміністративних межах м.Трускавця об'єкту "Реконструкція магазину з офісними приміщеннями під магазин з житловими приміщеннями по АДРЕСА_1" приймає пайову участь у створенні та розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м.Трускавця.

Згідно згаданого Положення, під будівництвом розуміється - нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт, прибудова.

В даному випадку згідно Декларації про готовність обєкта до експлуатації від 13.03.13 року мала місце реконструкція магазину з офісними приміщеннями під магазин із житловими приміщеннями.

Згідно ст. ст. 627, 628, 629 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Договором може бути встановлено, що його окремі умови визначаються відповідно до типових умов договорів певного виду, оприлюднених у встановленому порядку.

В апеляційній скарзі скаржник зазначає, що уклав та підписав договір про пайову участь, оскільки він був переконаний, що зможе проживати у спірному об'єкті, але одночасно, всупереч цьому, зазначає також про укладення такого договору під тиском органів місцевого самоврядування. Крім того, зазначає, що такий договір не відповідав чинному законодавству та підлягав переукладення з підстав завищених сум пайової участі, що одночасно суперечить його доводам про визнання такого договору недійсним повністю.

Згідно зазначеного Положення величина пайової участі встановлюється в розмірі 7% загальної кошторисної вартості будівництва об'єкта містобудування - для нежитлових будівель та/або споруд (крім будівель закладів культури та освіти, медичного і оздоровчого призначення); 3 % - для багатоквартирних житлових будинків, індивідуальних житлових будинків загальною площею більше 300,0 м. кв., будівель закладів культури та освіти, медичного і оздоровчого призначення.

Апеляційний господарський суд не вбачає порушення у визначенні величини пайової участі в розмірі 7% в даному випадку, оскільки матеріалами справи не підтверджено належність спірного об'єкта реконструкції до багатоквартирних житлових будинків, індивідуальних житлових будинків загальною площею більше 300,0 м. кв., будівель закладів культури та освіти, медичного і оздоровчого призначення.

Водночас, відповідно до п.п. 3,4,6 ч.4 ст.40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" до пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту не залучаються замовники у разі будівництва: будинків житлового фонду соціального призначення та доступного житла; індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків загальною площею до 300 квадратних метрів, господарських споруд, розташованих на відповідних земельних ділянках; 6) об'єктів будівництва за умови спорудження на цій земельній ділянці об'єктів соціальної інфраструктури.

Так, відповідно до ст.1 Закону України "Про житловий фонд соціального призначення" визначено, що соціальне житло - це житло всіх форм власності (крім соціальних гуртожитків) із житлового фонду соціального призначення, що безоплатно надається громадянам України, які потребують соціального захисту, на підставі договору найму на певний строк.

Згідно із ч.1 ст.4 Закону України "Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва", доступним житлом є збудовані і ті, що будуються за державної підтримки, житлові будинки (комплекси) та квартири.

Водночас, позивачем не подано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідний об'єкт містобудування належить до будинків житлового фонду соціального призначення чи доступного житла, так само як і з поданих документів не вбачається, що об'єкт містобудування є індивідуальним (садибним) житловим будинком. У робочому проекті (шифр 16П-12 2012 року) у п.1.1 пояснювальної записки зазначено, що існуючі офісні приміщення, які реконструюються під житлові приміщення, розташовані на 2-3 поверхах незавершеного будівництва магазину для реалізації харчових продуктів на АДРЕСА_1 в м.Трускаввець.

Згідно Положення соціальна інфраструктура - це об'єкти соціального та культурно-побутового обслуговування населення, призначені для забезпечення стійкого розвитку та функціонування населеного пункту (школи, дитсадки, лікарні).

Відтак, з вищенаведеного вбачається, що об'єкт реконструкції не відноситься також до об'єктів соціальної інфраструктури.

З обох наявних у справі копій Декларацій вбачається, що код збудованого об'єкта - 1230.1. А згідно державного класифікатора будівель та споруд - до коду 1230 відносяться торгівельні будівлі.

Щодо тверджень відповідача за первісним позовом про те, що відповідно до ч.9 ст.40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію, а відтак, оспорюваний договір є недійсним, оскільки укладений після прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію, суд звертає увагу на таке.

Відповідно до п.3.5 Положення про порядок залучення та встановлення розміру пайової участі (внеску) фізичних та юридичних осіб у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м.Трускавця, затвердженого рішенням Трускавецької міської ради №176 від 26.07.2011р., Договір про пайову участь укладається не пізніше п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації звернення забудовника, але до прийняття об'єкта в експлуатацію, а для об'єктів 1-3 категорії складності, до реєстрації інспекцією ДАБК у Львівській області декларації про готовність об'єкта до експлуатації.

Із комплексного аналізу зазначених положень вбачається, що такий договір укладається після звернення забудовника із відповідною заявою до уповноваженого виконавчого органу Трускавецької міської ради, яким, відповідно до п.3.1 зазначеного положення, є Управління житлово-комунального господарства і будівництва Трускавецької міської ради. Водночас, ФО-П ОСОБА_3 не доведено, що укладення спірного договору після прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію, зумовлено саме внаслідок неправомірних дій Управління житлово-комунального господарства і будівництва Трускавецької міської ради, оскільки в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження своєчасного звернення забудовника до Управління житлово-комунального господарства і будівництва Трускавецької міської ради із відповідним зверненням (заявою).

Укладення сторонами спірного договору після прийняття спірного об'єкта в експлуатацію не впливає на його дійсність.

Щодо тверджень позивача за зустрічним позовом про недійсність оспорюваного договору у зв'язку із незаконністю зафіксованої у 2.1.6 договору вимоги про надання копії сертифіката відповідності об'єкту містобудування, оскільки вона, зважаючи на категорію складності відповідного об'єкта, суперечить ч.ч. 1,2 ст.39 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", суд звертає увагу на таке.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст.39 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, що належать до I-III категорій складності, та об'єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об'єкта до експлуатації протягом десяти робочих днів з дня реєстрації заяви. Форма декларації про готовність об'єкта до експлуатації, порядок її подання і реєстрації визначаються Кабінетом Міністрів України. Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, що належать до IV і V категорій складності, здійснюється на підставі акта готовності об'єкта до експлуатації шляхом видачі органами державного архітектурно-будівельного контролю сертифіката у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Форма акта готовності об'єкта до експлуатації, форма сертифіката, порядок його видачі, розмір та порядок внесення плати за видачу сертифіката визначаються Кабінетом Міністрів України. Акт готовності об'єкта до експлуатації підписується замовником, генеральним проектувальником, генеральним підрядником або підрядником (у разі якщо будівельні роботи виконуються без залучення субпідрядників), субпідрядниками, страховиком (якщо об'єкт застрахований).

Відповідно до п.3 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011р. №461, прийняття в експлуатацію об'єктів, шляхом видачі органами державного архітектурно-будівельного контролю сертифіката, стосується об'єктів, що належать до IV і V категорії складності. В той же час, об'єкт містобудування, щодо якого укладено оспорюваний договір, належить до ІІ категорії складності.

У поданому відповідачем за зустрічним позовом відзиві зазначено, що розрахунок складено відповідно до поданої заявником Декларації про готовність об'єкта до експлуатації, а не сертифікату.

Крім того, сам позивач у позові погодився, що платіж пайової участі здійснюється не пізніше 30 календарних днів після видачі не сертифіката, а саме декларації, оскільки у даному випадку відповідачу за первісним позовом видано саме декларацію про готовність об'єкта до експлуатації.

Відповідачем за первісним позовом не доведено того, що позивач вимагав у нього надання саме сертифікату відповідності об'єкта містобудування, зважаючи на те, що йому видано саме Декларацію про готовність об'єкта до експлуатації і позивачу відомо про цей факт.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Тобто якщо пункт договору не відповідає вимогам закону, то такий є нікчемним.

У відповідності до ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно із ч.ч. 1, 3 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Окрім цього, відповідно до ст.217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Апеляційний суд вважає, що позивачем за зустрічним позовом не наведено доказів на підтвердження недійсності правочину, а саме спірного договору пайової участі.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні зустрічного позову.

Щодо вимог позивача за первісним позовом про стягнення 31 120,66грн. заборгованості по оплаті внеску за пайову участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м.Трускавця, 21611,43грн. індексу інфляції, 2365,97грн. 3% річних, суд зазначає, що у відповідності до ст.193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Згідно зі ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Законом, а саме ст.229 ГК України, визначено, що учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов'язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов'язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов'язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно із ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно із ч.1 ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Враховуючи вищенаведене, перевіривши розрахунок стягуваних сум, а також зважаючи на відсутність в матеріалах справи належних та допустимих доказів на підтвердження сплати ФОП ОСОБА_3 пайового внеску у розмірі та в порядку, встановлених договором, та проаналізувавши долучені до позовної заяви розрахунки позовних вимог, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про задоволення первісного позову.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не було залучено до справи третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, а саме виконавчого комітету Трускавецької міської ради, яку позивачем за зустрічним позовом було в позовній заяві включено як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, то апеляційний суд зазначає наступне.

З урахуванням припису частини другої статті 104 ГПК України не підлягає скасуванню рішення суду першої інстанції в разі незалучення ним до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, якщо це не призвело до прийняття неправильного рішення (постанова Пленуму Вищого господарського суду України 17.05.2011 N 7).

В суді апеляційної інстанції скаржником не подавалося клопотання про залучення виконавчого комітету Трускавецької міської ради в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Відповідно до ч.1 ст.49 ГПК України, судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відтак, витрати зі сплати судового збору як за подання до господарського суду позовної заяви Управління житлово-комунального господарства і будівництва Трускавецької міської ради, так і зустрічної позовної заяви Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3, слід покласти на останнього.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3, є інвалідом ІІ групи, що підтверджується копією посвідчення №102450 Відділу соціального забезпечення Трускавецької міської ради, долученою до матеріалів справи.

У відповідності до п.9 ч.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір", від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються інваліди I та II груп, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів.

Відтак, ФО-П ОСОБА_3 є звільненим від сплати судового збору за подання зустрічної позовної заяви, однак, при її поданні до господарського суду ФО-П ОСОБА_3 сплачено судовий збір в розмірі 1218,00грн., що підтверджується квитанцією №0.0.475980181.1 від 15.12.2015р.

Відтак, судом першої інстанції було правомірно повернуто ФОП ОСОБА_3 сплачену за подання зустрічного позову суму судового збору.

Відповідно до ст.ст. 33,34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи наведене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення господарського суду першої інстанції прийняте з урахуванням усіх обставин справи та з дотриманням норм чинного законодавства, а тому не вбачає підстав для його зміни чи скасування.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 104, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ :

1. Рішення господарського суду Львівської області від 13.01.2016 року у справі №914/3817/15 - залишити без змін, апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 б/н від 22.01.2016 року - без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

3. Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Повний текст постанови виготовлений 25.03.2016 р.

Головуючий суддя Бонк Т. Б.

Судді Бойко С.М.

Якімець Г.Г.