КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" березня 2016 р. Справа№ 910/25229/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Ільєнок Т.В.

суддів: Яковлєва М.Л.

Рудченка С.Г.

при секретарі

судового засідання: Колеснік М.П.

за участі представників сторін:

позивач Козуб М.М. - дов. від 16.09.15 б/н;

Голубенко Ж.А. - дов від 29.10.15 б/н;

відповідач Охріменко О.О. - дов. від 28.12.15 №876.

розглянувши матеріали

апеляційної скарги відповідача ПАТ "Державна продовольчо-зернова

корпорація України"

на Рішення Господарського суду міста Києва

від 09.12.2015

у справі № 910/25229/15 (суддя Босий В.П.)

за позовом ТОВ "Кримський агроторговельний дім"

до відповідача ПАТ "Державна продовольчо-зернова корпорація

України"

про стягнення заборгованості у розмірі 3 088 261,50 грн.

за Договором поставки №15 від 15.02.2015.

ВСТАНОВИВ:

Позивач ТОВ "Кримський агроторговельний дім" (надалі - позивач, ТОВ "КАД") звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до відповідача ПАТ "Державна продовольчо-зернова корпорація України" (надалі - відповідач, ПАТ "ДПЗКУ") про стягнення заборгованості у сумі 3 088 261,50 грн. за Договором поставки від 15.02.2013 № 15, з якої: основний борг у розмірі 1 710 550,00 грн., 3% річних у сумі 124 987,31 грн. та інфляційних у розмірі 1 252 724,19 грн. на підставі ст. 625 ЦК України за період 17.04.2013 по 22.09.2015.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.12.2015 № 910/25229/15 позовні вимоги задоволено повністю, стягнуто з відповідача ПАТ "Державна продовольчо-зернова корпорація України" на користь позивача ТОВ "Кримський агроторговельний дім" заборгованість у розмірі 1 710 550,00 грн., 3% річних у розмірі 124 987,31 грн., інфляційні втрати у розмірі 1 252 724,19 грн..

Не погоджуючись з прийнятим Рішенням, відповідач ПАТ "Державна продовольчо-зернова корпорація України" звернувся до Київського апеляційного господарського суду зі скаргою, в якій просить Рішення Господарського суду міста Києва від 09.12.2015 № 910/25229/15 скасувати та прийняти нове судове рішення, за яким відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, а тому не правильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

За Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.01.2016 для розгляду даної апеляційної скарги сформовано колегію суддів у складі: головуючого судді Ільєнок Т.В., суддів: Рудченка С.Г., Яковлєва М.Л.

Ухвалою КАГС від 22.01.2016 № 910/25229/15 було порушено апеляційне провадження за скаргою відповідача ПАТ "Державна продовольчо-зернова корпорація України" (колегія суддів у складі: головуючого судді Ільєнок Т.В., суддів: Рудченка С.Г., Яковлєва М.Л.) та призначено судове засідання.

Позивач ТОВ "Кримський агроторговельний дім" за своїм Відзивом просив колегію суддів залишити апеляційну скаргу позивача без задоволення, Рішення Господарського суду міста Києва від 09.12.2015 №910/25229/15 без змін, як таке, що прийнято у повній відповідності до вимог діючого законодавства України.

09.03.2016 через відділ канцелярії КАГС від ТОВ "Кримський агроторговельний дім" надійшли два Клопотання про витребування письмових доказів в оригіналі у відповідача, а саме:

- витребувати у відповідача претензію (вимогу) про недопоставку позивачем товару у кількості 406,960 тонн з належним підтвердженням її надіслання;

- витребувати у відповідача докази отримання позивачем заявки/заявку на поставку відповідачеві за Договором поставки від 15.02.2013 № 15 залишкової частини товару у кількості 406,950 тонн з належним підтвердженням їх/її отримання позивачем.

За результатом розгляду названих Клопотань позивача про витребування письмових доказів, колегія суддів ухвалила залишити їх без задоволення, як заявлених безпідставно.

Відповідно до ч. 2 ст. 101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення присутніх представників сторін, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку апеляційну скаргу відповідача ПАТ "Державна продовольчо-зернова корпорація України" залишити без задоволення, Рішення Господарського суду міста Києва від 09.12.2015 по даній справі залишити без змін, приймаючи до уваги наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 15.02.2015 між ТОВ "КАД" (постачальник) та ПАТ "ДПЗКУ" (покупець) був укладений Договір №15 (надалі - "Договір поставки"), відповідно до п. 1.1 якого постачальник зобов'язується у 2013 році поставити покупцю "Добрива азотні, мінеральні чи хімічні" ДК 016:2010 20.15.3 (далі - товар), а покупець прийняти і оплатити такий товар.

Пунктом 1.2 Договору визначено, що найменування (асортимент) та обсяги товару визначаються у специфікації згідно додатку №1 до даного договору, що є невід'ємною частиною цього Договору.

Згідно з п. 4.1 Договору розрахунки проводяться шляхом оплати покупцем поставленого товару протягом 30 календарних днів з дня його отримання. Днем отримання товару вважається день підписання сторонами або їх уповноваженими представниками документів про передачу товару.

Відповідно до п. 5.1 Договору строк поставки товару - 30 календарних днів з моменту отримання постачальником погодженої специфікації від покупця.

За п. 5.2 Договору визначено, що місце та умови поставки (передачі) кожної окремої партії товару визначаються на умовах, які передбачені Специфікаціями до цього Договору, що формуються на кожну окрему заявку покупця, за погодженням сторін, відповідно до вимог Міжнародних правил щодо тлумачення термінів «Інкотермс» (в редакції 2010 року), які застосовуються з урахуванням особливостей, що випливають із умов цього Договору.

Згідно з п. 5.5 Договору вказано, що постачальник готує протягом 2 (двох) календарних днів з моменту отримання заявки від покупця Специфікацію за визначеною формою та направляє її на погодження покупцю.

19.02.2013 та 25.02.2013 сторонами були підписані Специфікації №№ 1, 2, 3 до Договору поставки, якими визначено обсяг та загальну вартість кожної партії продукції.

На виконання умов Договору поставки позивач поставив, а відповідач прийняв товар на загальну суму 2 540 550,00 грн., що підтверджується наступними Видатковими накладними: №РН-0000005 від 20.02.2013, №РН-0000006 від 21.02.2013, №РН-0000007 від 26.02.2013, №РН-0000008 від 27.02.2013, №РН-0000009 від 27.02.2013, №РН-0000010 від 27.02.2013, №РН-0000011 від 04.03.2013, №РН-0000012 від 07.03.2013 та №РН-0000013 від 09.03.2013. (т. 1 а/с 21-29)

В свою чергу, відповідачем частково оплачено поставлений товар на суму 830 000,00 грн., що підтверджується підписаним обома сторонами та скріплений їх печатками Актом звірки взаємних розрахунків за період з 01.01.2013 по 28.08.2013. (т. 1 а/с 50)

Спір у даній справі виник у зв'язку із неналежним, на думку позивача, виконанням відповідачем грошового зобов'язання по оплаті поставленого згідно Договору поставки товару від 15.02.2013 №15, у зв'язку з чим позивач вказує на існування боргу у розмірі - 1 710 550,00 грн.. (2 540 550,00 грн. - 830 000,00 грн.)

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, зазначив про наступне.

Вказаний Договір поставки від 15.02.2013 №15 є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань згідно ст.ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст.ст. 11, 202, 509, 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковими для виконання сторонами.

Судом першої інстанції встановлено, що Видатковими накладними №РН-0000005 від 20.02.2013, №РН-0000006 від 21.02.2013, №РН-0000007 від 26.02.2013, №РН-0000008 від 27.02.2013, №РН-0000009 від 27.02.2013, №РН-0000010 від 27.02.2013, №РН-0000011 від 04.03.2013, №РН-0000012 від 07.03.2013 та №РН-0000013 від 09.03.2013 підтверджується факт виконання позивачем зобов'язання з поставки товару за Договором на суму 2 540 550,00 грн.

Статтею 692 Цивільного кодексу України визначено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відтак, за висновком місцевого господарського суду, з урахуванням положень ст. 530 Цивільного кодексу України та п. 4.1 Договору, відповідач був зобов'язаний розрахуватися за отриманий товар протягом 30 календарних днів з дня його отримання.

Відповідачем частково оплачено поставлений товар на суму 830 000,00 грн., що підтверджується підписаним сторонами Актом звірки взаємних розрахунків за період з 01.01.2013 р. по 28.08.2013. (т.1 а/с 50)

Крім того, місцевим господарським судом зазначено, що Акт звірки взаємних розрахунків, хоча і не є доказом виникнення прав і обов'язків, але може і має оцінюватись судами у випадку сумнівів щодо існування правовідносин та виконання зобов'язання.

Судом першої інстанції встановлено, а відповідачем не спростовано, що наявні у матеріалах справи документи є первинними документами бухгалтерського обліку, належними та допустимими письмовими доказами, що підтверджують існування між сторонами спору зобов'язальних правовідносин, передбачених Договором поставки товару.

Підписавши названий Акт звірки взаємних розрахунків без зауважень, відповідач вчинив дії, що підтверджують існування правовідносин і виконання зобов'язання за видатковими накладними та товарно-транспортними накладними.

Аналогічна правова позиція, щодо оцінки акту звірки взаєморозрахунків, викладена у Постанові Вищого господарського суду України у справі від 15.04.2014 №920/1782/13.

З огляду на вищевикладене, за висновком суду першої інстанції, сума боргу відповідача за поставлений товар становить - 1 710 550,00 грн. та строк виконання грошового зобов'язання на момент подання позовної заяви настав.

Місцевим господарським судом не прийнято до уваги зауваження відповідача, що внаслідок неналежного виконання позивачем зобов'язання з поставки товару у повному об'ємі, у відповідача не виникло обов'язку оплачувати поставлену частину товару, з огляду на таке.

Згідно з п. 4.1 Договору поставки, розрахунки проводяться шляхом оплати покупцем поставленого товару протягом 30 календарних днів з дня його отримання. Днем отримання товару вважається день підписання сторонами або їх уповноваженими представниками документів про передачу товару.

Таким чином, умовами укладеного між сторонами Договору поставки було погоджено обов'язок покупця (відповідача) оплачувати поставлений товар за фактом його отримання, а не за результатами отримання всього обсягу товару, передбаченого Специфікаціями до Договору.

Тобто, термін виконання зобов'язання, що випливає із спірних правовідносин, чітко встановлений вищезазначеним пунктом Договору, а саме - покупець зобов'язаний оплатити товар протягом 30 календарних днів з дня його отримання.

Поряд з цим, судом першої інстанції звернуто увагу і на те, що 28.08.2013 (після настання строку поставки товару за Специфікаціями №№1-3 до Договору поставки) відповідач вчинив дії, що свідчать про визнання ним суми заборгованості за поставлений на виконання умов Договору товар, шляхом підписання Акту звірки взаєморозрахунків за період з 01.01.2013 по 28.08.2013. При цьому, відповідачем не було надано суду жодних належних та допустимих в розумінні приписів ст.ст. 33, 34 ГПК України доказів на підтвердження факту звернення до позивача із претензіями щодо неналежного виконання зобов'язання з поставки товару.

Статтею 610 цього Кодексу визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 613 Цивільного кодексу України, ч. 1 ст. 221 Господарського кодексу України кредитор вважається таким, що прострочив виконання господарського зобов'язання, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку.

Частиною 4 статті 612 Цивільного кодексу України установлено, що прострочення боржника не настає, якщо зобов'язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора.

Судом першої інстанції відзначено, що відповідачем всупереч вказаним нормам чинного законодавства України не доведено яким чином не повна поставка всього обсягу визначеного в Специфікаціях №№1-3 до Договору товару зумовила неможливість виконання ним зобов'язань з оплати поставленої частини спірного товару.

Більш того, з моменту настання строку поставки товару за приписами п. 5.1 Договору, відповідач не був позбавлений права звернутися до суду за захистом своїх порушених прав шляхом стягнення з позивача неустойки за прострочення виконання такого зобов'язання, докази чого в матеріалах справи відсутні.

Серед іншого, судом першої інстанції визнано безпідставними та необґрунтованим ствердження відповідача про недотримання позивачем порядку виставлення рахунків на оплату поставленої продукції, з огляду на наступне.

Умовами Договору поставки сторонами встановлено обов'язок відповідача ПАТ "ДПЗКУ" оплатити поставлений товар 30 календарних днів з дня його отримання, а не з моменту отримання рахунку на оплату такого товару.

При цьому, відсутність рахунків ніяким чином не перешкоджає виконанню зобов'язання з оплати, зважаючи на те, що Договір та безпосередньо Видаткові накладні містять реквізити сторін, у т.ч. дані щодо рахунку позивача.

Також, матеріали справи свідчать про те, що відповідач неодноразово здійснював розрахунки з позивачем за поставлений товар і мав дані щодо реквізитів рахунку. Окрім того, відповідачем не доведено того факту, що він звертався до позивача у зв'язку з неможливістю виконати зобов'язання внаслідок не надання рахунків.

Матеріалами справи підтверджується наявність у відповідача грошового зобов'язання по сплаті на користь позивача на підставі Договору за переданий товар. Відповідачем вказана заборгованість не спростована, доказів її погашення не надано.

Відповідачем обставин, з якими чинне законодавство пов'язує можливість звільнення його від відповідальності за порушення зобов'язання, не наведено.

За вищевикладених обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що вимога ТОВ "КАД" про стягнення з відповідача ПАТ "ДПЗКУ" боргу у розмірі 1 710 550,00 грн. є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Крім основного боргу позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 124 987,31 грн. та інфляційних втрат у сумі 1 252 724,19 грн. на підставі ст. 625 ЦК України за період з 17.04.2013 по 22.09.2015.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач у встановлений строк свого обов'язку по перерахуванню коштів не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов'язання, а тому вважається таким, що прострочив виконання грошового зобов'язання (ст. 612 Цивільного кодексу України) і відповідно наявні всі підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Місцевим господарським судом перевірено, наданий позивачем розрахунок 3% річних у розмірі 124 987,31 грн. та інфляційних втрат у сумі 1 252 724,19 грн., визнано його обґрунтованим та арифметично вірним.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в повному обсязі та стягнення з відповідача ПАТ "ДПЗКУ" на користь позивача ТОВ "КАД" заборгованості у розмірі 1 710 550,00 грн. основного боргу, 3% річних у сумі 124 987,31 грн. та інфляційних втрат у розмірі 1 252 724,19 грн. за період з 17.04.2013 по 22.09.2015.

У доводах апеляційного оскарження відповідач, посилаючись на п. 5.1 Договору поставки, на ст.ст. 610, 612, 613, ЦК України, наголошував на неправомірності задоволення позовних вимог. При цьому, скаржник стверджував, що позивачем були порушені умови Договору в частині поставки товару у встановленій кількості. Зокрема, позивачем було поставлено товар не в повному об'ємі, як те визначено за Специфікаціями № 1, 2, 3, а саме недопоставлено товар за Специфікацією № 1 у кількості - 192,950 т, за Специфікацією № 2 у кількості - 202,000 т, за Специфікацією № 3 у кількості 12,00 т., тобто всього 406,950 т товару. За ствердженням скаржника, він не міг виконати свій обов'язок щодо повної оплати товару, передбачений Договором поставки, оскільки товар не було поставлено позивачем у повному об'ємі. Серед іншого, відповідач заперечує і стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки у нього обов'язок з оплати основного боргу не виник.

Розглянувши матеріали справи, колегія суддів, вважає за необхідне зазначити, що наведені доводи апеляційного оскарження відповідача базуються на тих же доказах та поясненнях, що надавалися у суді першої інстанції, яким вже надана належна правова оцінка вище.

Позивач, заперечуючи наведені зауваження скаржника, наголошував, на тому, що за п. 5.2 Договору визначено, що місце та умови поставки (передачі) кожної окремої партії товару визначаються на умовах, які передбачені Специфікаціями до цього Договору, що формуються на кожну окрему заявку покупця (відповідача) за погодженням сторін. Зі змісту наведеного вбачається, що поставка кожної окремої партії товару здійснюється за окремою заявкою покупця (відповідача). Так, в період з 20.02.2013 по 09.03.2013, позивачем було поставлено відповідачу товар на загальну суму 2 540 550,00 грн., тобто, на виконання пп. 5.1, 5.2 Договору поставки, що підтверджується Видатковими накладними, наданими до матеріалів позову. Крім того, позивачем звернуто увагу, що на залишкову кількість товару в об'ємі 406,950 т на суму 1 748 263,56 грн. не було зроблено та направлено позивачеві заявок, як це визначено п. 5.2 Договору, а тому відповідно відсутні правові підстави здійснювати поставку цієї кількості товару. Позивач наголосив, що він не отримував від відповідача будь-які претензії та вимоги щодо неналежного виконання зобов'язання в частині поставки товару у неповному обсязі за Договором та не звертався до суду з таким позовом за захистом своїх прав. Таким чином, на думку позивача, відсутність повної поставки товару згідно Спеціфикацій №№ 1, 2, 3 ніяким чином не впливає на обов'язок відповідача оплатити поставлену частину товару, оскільки згідно п. 4.1 Договору розрахунки проводяться шляхом оплати покупцем (відповідачем) поставленого товару протягом 30 календарних днів з дня його отримання. Днем отримання товару вважається день підписання сторонами або їх уповноваженими представниками документів про передачу товару. Тобто, строк оплати за поставлений в період з 20.02.2013 по 09.03.2013 товар на загальну суму 2 540 550,00 грн. станом на момент звернення до суду першої інстанції настав. Крім того, позивач наголосив і про те, що факт часткового визнання відповідачем свого обов'язку згідно п. 4.1 Договору щодо оплати товару підтверджується тим, що відповідач в період з 02.04.2013 по 16.04.2013 здійснив часткову оплату в розмірі 830 000,00 грн. за окремі поставлені партії товару.

Колегія суддів приймає до уваги заперечення позивача, крім того, вважає за необхідне зазначити і про те, що за умовами укладеного Договору поставки від 15.02.2013 №15 не передбачено обов'язку покупця (відповідача) оплачувати поставлений товар виключно з моменту отримання всього обсягу товару, передбаченого Специфікаціями до Договору. Відтак, в даному випадку, порядок розрахунків визначено розділом 4 Договору поставки, де за п. 4.1 узгоджено, що розрахунки за товар проводяться шляхом оплати покупцем (відповідачем) поставленого товару протягом 30 календарних днів з дня його отримання.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів встановила, що у даному випадку скаржником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції. Таким чином, апеляційні вимоги відповідача ПАТ "Державна продовольчо-зернова корпорація України" є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, підстав для зміни чи скасування оскарженого Рішення у даній справі колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 32-34, 43, 49, 85, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача ПАТ "Державна продовольчо-зернова корпорація України" залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 09.12.15 № 910/25229/15 залишити без змін.

Постанова Київського апеляційного господарського суду від 31.03.2016 № 910/25229/15 набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова Київського апеляційного господарського суду від 31.03.2016 № 910/25229/15 може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України у 20-денний строк.

Матеріали справи № 910/25229/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя Т.В. Ільєнок

Судді М.Л. Яковлєв

С.Г. Рудченко