ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2016 року Справа № 915/1998/15

Господарський суд Миколаївської області, у складі судді Гриньової-Новицької Т.В.,

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1, дов. №0501 від 05.01.2016;

від відповідача: ОСОБА_2, дов. б/н від 07.11.2015,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом Публічного акціонерного товариства «Спеціалізована фірма «Мисфа»,

54007, м. Миколаїв, вул. Казарського, 2-Г,

до Комунального підприємства «Експлуатаційне лінійне управління автодоріг»,

54003, м. Миколаїв, вул. Гречишникова, 54,

про стягнення неустойки в сумі 610000 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Спеціалізована фірма «Мисфа» (далі позивач, орендодавець) звернулося до господарського суду з позовом про стягнення з Комунального підприємства «Експлуатаційне лінійне управління автодоріг» (далі відповідач, орендар) неустойки за неповернення орендованого майна у сумі 610000 грн. Також позивач просить відшкодувати йому за рахунок відповідача 9150 грн. судового збору, сплаченого за розгляд вказаної позовної заяви судом.

Користуючись правом, наданим йому ст. 22 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК), заявою №28/03-16 від 28.03.2016 позивач зменшив позовні вимоги на 260000 грн. і просить стягнути з відповідача 350000 грн. неустойки, нарахованої в межах трирічного строку позовної давності. Оскільки з заявою про зменшення позовних вимог позивач звернувся до суду з додержанням правил, встановлених ст. 22 ГПК, суд прийняв цю заяву до розгляду.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на порушення відповідачем умов п. 11 договору оренди та вимог ст. 785 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), згідно з якими у разі припинення договору орендар зобовязаний негайно повернути орендодавцеві обєкт оренди. Факт неповернення відповідачем обєкта оренди встановлений рішенням Господарського суду Миколаївської області у справі від 27.10.2015 №915/1457/15, яке набрало законної сили.

Відповідач позов не визнав, вважає договір оренди нікчемним як такий, що спрямований на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження обєктами права власності українського народу землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (ст. 14 Конституції України). Відповідач вважає, що обєктом оренди є частина земельної ділянки площею 1,1 га, а згідно зі ст. 4 Закону України «Про оренду землі» орендодавцями земельних ділянок, що перебувають у державній власності, є органи виконавчої влади, які відповідно до закону передають земельні ділянки у власність або користування. Відтак, позивач не вправі самостійно, на власний розсуд передавати земельну ділянку або її частину в строкове платне користування іншій особі, отримувати (вимагати) від неї грошові кошти.

Відзивом без номеру і дати (вх. №5542/16 від 22.03.2016) відповідач зазначив, що на підставі договору купівлі-продажу від 27.03.2009 він є власником 20/1000 часток нежитлового обєкту, розташованого за адресою: Миколаївська область, Жовтневий район, смт. Воскресенське, вул. Миру, 18. Тому, відповідно до ч. ч. 4, 5 ст. 120 Земельного кодексу України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду фізичними або юридичними особами, які не можуть мати у власності земельних ділянок, до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій розташований жилий будинок, будівля або споруда, на умовах оренди. Отже відповідач має право на частину території, що є обєктом оренди, тому його зобовязання з повернення обєкту оренди є припиненим на підставі ст. 606 ЦК, згідно з якою зобовязання припиняється поєднанням боржника і кредитора і одній особі.

Крім того, відповідач просить суд застосувати позовну давність для вимог про стягнення неустойки за період з 29.09.2010 по 04.11.2015 та відмовити позивачу в позові на підставі ч. 4 ст. 267 ЦК, згідно з якою сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

22.03.2016 відповідач звернувся до суду з зустрічним позовом про визнання договору оренди недійсним, однак ухвалою від 25.03.2016 суд повернув зустрічну позовну заяву без розгляду на підставі п.п. 1. 2, 3 ч. 1 ст.63 ГПК.

У звязку з надходженням зустрічної позовної заяви у судовому засіданні 22.03.2016 суд оголошував перерву; 31.03.2016 засідання поновлено.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши і оцінивши докази у їх сукупності, господарський суд дійшов висновку про задоволення позову, виходячи з такого:

29.09.2009 між сторонами був укладений договір оренди частини виробничої бази (далі - Договір), відповідно до умов якого позивач передав, а відповідач прийняв в строкове платне користування частину території виробничої бази загальною площею 1,1 га, розташованої за адресою: Миколаївська область, Жовтневий район, смт. Воскресенське, вул. Миру, 18.

Згідно з п.п. 3-5, 11 Договору його укладено на строк з 29.09.2009 по 28.09.2010; орендна плата становить 5000 грн. і вноситься попередньою оплатою до 5-го числа кожного місяця; після припинення дії договору орендар повертає орендодавцеві обєкт оренди, яким згідно з актом приймання передачі від 01.10.2009 є «частина території виробничої бази з частичним покриттям з залізобетонних плит площиною 2445,5 кв.м.»

Відповідно до п. 17 Договору його дія припиняється, зокрема, у разі закінчення строку, на який його було укладено.

Припинення Договору з 29.09.2010 сторони не заперечують, крім того цей факт встановлений рішенням Господарського суду Миколаївської області від 27.10.2015 у справі №915/1457/15 за позовом Публічного акціонерного товариства «Спеціалізована фірма «Мисфа» до Комунального підприємства «Експлуатаційне лінійне управління автодоріг» про стягнення 308029 грн. 06 коп. заборгованості за Договором оренди частини виробничої бази від 29.09.2009, яке набрало законної сили 13.11.2015.

Згідно зі ст. 785 ЦК та п. 11 Договору у разі припинення договору найму наймач (орендар) зобовязаний негайно повернути наймодавцеві (орендодавцеві) річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Частиною другою цієї статті передбачено, що у разі невиконання наймачем обовязку щодо повернення речі наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

За таких обставин позивач вправі вимагати від відповідача сплати неустойки у розмірі 10000 грн. на місяць за користування обєктом оренди за час прострочення, а саме з 29.09.2010 (момент припинення Договору) по 30.11.2015 (момент звернення до суду з позовом). Своїм правом позивач скористався частково і заявою №28/03-16 від 28.03.2016 просить суд стягнути з відповідача 350000 грн. неустойки за період з 30.11.2012 по 04.07.2015 і з 13.08.2015 по 04.11.2015. Неустойку за період з 05.07.2015 по 12.08.2015 в сумі 10000 грн. було стягнуто раніше згаданим рішенням Господарського суду Миколаївської області від 27.10.2015 у справі №915/1457/15.

Згідно з ч. 3 ст. 35 ГПК обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Отже, факт існування господарського правопорушення, яке полягає у неповерненні відповідачем обєкта оренди, встановлений рішенням Господарського суду Миколаївської області від 27.10.2015 у справі №915/1457/15 і не підлягає доведенню під час розгляду даної справи №915/1998/15.

Вимоги позивача ґрунтуються на нормах чинного цивільного законодавства України, Договорі сторін та фактах, встановлених рішенням Господарського суду Миколаївської області від 27.10.2015 у справі №915/1457/15, яке набрало законної сили 13.11.2015, тому підлягають задоволенню у повному обсязі.

Заперечення відповідача спростовуються матеріалами справи і не можуть вплинути на висновок суду про задоволення позову.

Відповідно до ст. 49 ГПК судові витрати у сумі 5250 грн. покладаються на відповідача.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. На підставі цього, 3900 грн. судового збору може бути повернено позивачу за його письмовою заявою.

Керуючись ст. ст. 22, 35, 44, 49, 82-85 ГПК, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Комунального підприємства «Експлуатаційне лінійне управління автодоріг» (54003, м. Миколаїв, вул. Гречишникова, 54, ідентифікаційний код 03349499) на користь Публічного акціонерного товариства «Спеціалізована фірма «Мисфа» (54007, м. Миколаїв, вул. Казарського, 2-Г, ідентифікаційний код 05473097) неустойку у сумі 350000 (триста пятдесят тисяч) грн. та судовий збір у сумі 5250 (пять тисяч двісті пятдесят) грн.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 ГПК.

Згідно зі ст. 84 повне рішення складено та підписано 5 квітня 2016 року.

Суддя Т.В.Гриньова-Новицька