КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" березня 2016 р. Справа№ 910/3236/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Ткаченка Б.О.

суддів: Зеленіна В.О.

Синиці О.Ф.

За участю секретаря судового засідання Бородулі В.В.

представників сторін:

від позивача - Новіков С.Ю., дов. № 1601 від 29.12.2015 р.;

від відповідача - Шегера І.П., дов. № 12-У від 10.12.2015 р.

розглянувши матеріали

апеляційної скарги Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної

акціонерної компанії «Нафтогаз України»

на рішення Господарського суду міста Києва

від 01.12.2015 року

у справі № 910/3236/15-г (суддя Отрош І.М.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз»

до Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної

акціонерної компанії «Нафтогаз України»

про стягнення 458 893,18 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.12.2015 року по справі № 910/3236/15-г позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» на користь Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» суму основного боргу у розмірі 366 708,66 грн., 3% річних у розмірі 19 229,60 грн. та судовий збір у розмірі 7 718,76 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Дочірнє підприємство «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 01.12.2015 року по справі № 910/3236/15-г скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Судові витрати покласти на позивача.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 29.02.2016 року апеляційну скаргу Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» було прийнято до провадження у складі колегії суддів: головуючий суддя - Ткаченко Б.О., судді: Зеленін В.О., Синиця О.Ф. та призначено до розгляду на 28.03.2016 року.

21.03.2016 року через Відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що судом першої інстанції було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального та процесуального права, що призвело до прийняття невірного судового рішення.

Представник Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафогаз України» у поясненнях, наданих у судовому засіданні, підтримав доводи, викладені в його апеляційній скарзі, просив суд Господарського суду міста Києва від 01.12.2015 року по справі № 910/3236/15-г скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представник Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» у поясненнях, наданих у судовому засіданні, заперечував проти доводів апелянта, викладених в апеляційній скарзі, просив суд відмовити в задоволенні скарги та залишити без змін оскаржуване судове рішення місцевого господарського суду як таке, що прийняте з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

30.09.2010 року між Дочірньою компанією «Укртрансгаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», повним правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Укртрансгаз» (далі - постачальник, позивач, ПАТ «Укртрансгаз») та Дочірнім підприємством «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (далі - покупець, відповідач, ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України») було укладено договір поставки № Д-1111-73/182-Д (далі - Договір).

За умовами Договору постачальник зобов'язується поставити у зумовлені строки покупцеві матеріали для роботи сервісного центру (товар), а покупець зобов'язується прийняти та оплатити товар на умовах даного Договору.

Відповідно до п. 1.2 Договору товар поставляється єдиною партією. Асортимент, кількість, ціна за одиницю та загальна вартість товару вказані у специфікації, яка оформлюється у вигляді додатку до даного Договору і є його невід'ємною частиною.

Як передбачено п. 2.1 Договору, постачальник зобов'язується передати, а покупець зобов'язується вивезти товар власними силами на умовах EXW.

Згідно з п. 2.2 Договору оплата товару здійснюється протягом 30 робочих днів з дня надходження товару, що постачається за даним договором, у розмірі 100% вартості обладнання, відповідно до умов п. 6.3 даного Договору, на підставі накладної на отримання товарно-матеріальних цінностей уповноваженому представнику покупця, який діє на підставі оригіналу довіреності на отримання товарно-матеріальних цінностей встановленого зразка. Датою передачі товару є дата оформлення та підписання уповноваженими представниками сторін накладної.

Пунктом 2.3 Договору передбачено, що постачальник повинен передати покупцю накладну на відпуск товарно-матеріальних цінностей. Податкову накладну на товар і на вимогу покупця копію сертифіката відповідності. Покупець повинен надати постачальнику довіреність типової форми № М-2.

Відповідно до п. 6.3 Договору оплата здійснюється після поставки товару, що постачається за даним договором у розмірі 100 % вартості.

Положеннями п. 10.1 Договору встановлено, що він набуває чинності з дати його підписання сторонами та діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за даним Договором.

30.09.2010 року на виконання умов Договору позивачем було поставлено відповідачу, узгоджений у специфікації товар загальною вартістю 366 708,66 грн., також складено накладну № 64 від 30.09.2010 року (а.с. 11).

Проте, відповідач свої зобов'язання з оплати поставленого товару не виконав, у зв'язку з чим ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» заборгувало ПАТ «Укртрансгаз» 366 708,66 грн.

З огляду на зазначене, ПАТ «Укртрансгаз» звернулося з позовною заявою та просить стягнути на його користь з ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» 366 708,66 грн. заборгованості за Договором, а також 14 015,30 грн. пені за період з 11.11.2010 року по 09.05.2011 року, 25 669,60 грн. 7 % штрафу від простроченої суми, 33 064,06 грн. 3% річних за період з 11.11.2010 року по 11.11.2013 року та 19 435,56 грн. інфляційних втрат за період з листопада 2010 року по жовтень 2013 року.

Відповідно до ст. ст. 11, 629 ЦК України договір є однією з підстав виникнення зобов'язань та є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 712 Цивільного кодексу України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

За приписами ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) - п. 1 ст. 530 ЦК України.

Згідно ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Сторони у своїх поясненнях підтверджують поставку позивачем товару 30.09.2010 року за умовами Договору на загальну суму 366 708,66 грн.

Крім того, у матеріалах справи міститься видаткова накладна № 64 від 30.09.2010 року на суму 366 708,66 грн., яка підтверджує факт належної поставки продукції та прийняття її відповідачем без жодних зауважень.

Сторонами також було підписано акти звірки взаємних розрахунків станом на 31.03.2013 року (а.с. 61) та 30.09.2013 року (а.с. 12).

У актах загальна сума заборгованості відповідача відображена за укладеними між сторонами договорами у загальному розмірі 1 106 612,92 грн., зокрема і за Договором поставки № Д-1111-73/182-Д від 30.09.2010 року.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що позивачем надано довідку про розшифровку заборгованості по акту, в якій зазначено всі договори з сумами заборгованості, що увійшли до акту звірки. Згідно пояснень сторін за жодним із вказаних договорів, які увійшли до актів звірок, не відбулося погашення заборгованості.

Посилання відповідача на відсутність необхідних реквізитів у накладній колегія суддів відхиляє з огляду на те, що сплата проводиться за реквізитами сторін передбаченими у Договорі, а у випадку їх зміни, сторони зобов'язані повідомити одна одну протягом двох календарних днів у відповідності до п. 11.7 Договору.

Твердження відповідача стосовно ненадання заявником рахунку-фактури на оплату поставленого товару не нівелює обов'язку покупця оплатити отримай товар.

За своєю правовою природою рахунок-фактура є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перераховувати грошові кошти в якості оплати та ніяким чином не засвідчує обсяг поставленої продукції.

Ненадання рахунку-фактури не є відкладальною умовою в розумінні ст. 212 Цивільного кодексу України та не є простроченням кредитора в розумінні ст. 613 Цивільного кодексу України.

Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд України у постанові № 37/405 від 29.09.2009 року та Вищий господарський суд України у постанові від 18.06.2013 року по справі № 923/38/13-г.

Крім цього, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що головний бухгалтер має право підписувати акти звірки взаєморозрахунків між сторонами, з огляду на положення ч. 4 ст. 8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та на відсутність обмежень у статутних документах відповідача та посадових інструкціях головного бухгалтера РВУ «Донецькавтогаз» ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» щодо дій головного бухгалтера з підписання актів звірки взаємних розрахунків з контрагентами по господарських договорах. Слід зазначити, що акти звірки взаємних розрахунків скріплені печатками підприємств.

Аналогічна правова позиція наведена у постанові Вищого господарського суду України від 29.07.2015 року по справі № 910/5010/15-г.

Статтею 631 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони здійснюють свої права і виконують свої обов'язки відповідно до договору протягом строку його дії.

Підписання відповідачем накладної підтверджує факт здійснення господарської операції та є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар. Строк виконання відповідного грошового зобов'язання визначається за правилами, встановленими ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України.

За таких обставин, прийняття відповідачем продукції від позивача є підставою виникнення у відповідача зобов'язання оплатити вказану продукцію відповідно до змісту товаросупровідних документів на неї.

Оскільки товар був переданий відповідачу 30.09.2010 року, то з наступного дня одержання товару у відповідача виник обов'язок оплатити протягом 30 днів цей товар, відповідно до п. 2.2 Договору, а у позивача відповідно вимагати його оплати.

Докази погашення заборгованості у матеріалах справи відсутні.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення заборгованості по Договору з відповідача на користь позивача у сумі 366 708,66 грн.

Проте, відповідачем 10.03.2015 року подано клопотання про застосування строків позовної давності.

Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки. За правилами статті 261 ЦК України перебіг строку позовної давності починається, зокрема, від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Враховуючи зазначені приписи, а також те, що між сторонами було підписано акти звірки взаємних розрахунків від 31.03.2013 року та 30.09.2013 року, за якими до загальної суми заборгованості було включено і заборгованість за даним Договором і ці акти підписані уповноваженими посадовими особами сторін, без будь-яких зауважень, то позовна давність за вказаною поставкою за Договором перервалась і її перебіг розпочався заново з 31.03.2013 року та з 30.09.2013 року і на момент звернення позивача до суду із вимогами про стягнення заборгованості - 13.02.2015 року не спливла, у зв'язку з чим доводи скаржника про пропуск позивачем позовної давності щодо заявлених позовних вимог і про застосування якого заявлено відповідачем, як на підставу для відмови у позові, колегія суддів вважає необґрунтованими, не підтвердженими відповідними доказами та такими, що спростовуються обставинами справи, які встановлені судами попередніх інстанцій.

За таких обставин, заява відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності щодо вимог про стягнення основної заборгованості судом відхиляється, а вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 366 708,66 грн. підлягають задоволенню.

Крім того, позивач нарахував та просить стягнути з відповідача за період з 11.11.2010 року по 09.05.2011 року 14 015,30 грн. пені та 25 669,60 грн. штрафу за прострочення грошового зобов'язання.

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Приписами ст. 549 Цивільного кодексу України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

У відповідності до ст. 230 Господарського кодексу України, передбачено, зокрема, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Статтею 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» встановлено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочу платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, що передбачено ст. 3 даного Закону.

Відповідно до п. 7.2 Договору за невиконання або неналежне виконання покупцем своїх зобов'язань по оплаті товару, згідно п. 6.3 даного Договору, покупець виплачує постачальнику пеню у розмірі облікової ставки Національного банку України за кожен день прострочення..

Згідно ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Оскільки останнім днем нарахування пені позивач визначив 09.05.2011 року, що відповідає шестимісячним межам її нарахування, то строк позовної давності до вказаних вимог, станом на дату подачі позову - 06.03.2015 року, закінчився.

З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені, з огляду на пропущення строку позовної давності.

Колегія суддів стосовно стягнення 25 669,60 грн. штрафу зазначає, що положеннями Договору не передбачено нарахування та стягнення штрафу.

Щодо посилання на положення ст. 231 Господарського кодексу України, то слід відзначити, що штрафні санкції, передбачені абз. 3 ч. 2 ст. 231 ГК України, застосовується за допущене прострочення виконання лише не грошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товару, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких й вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафних санкцій (п. 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17.12.2013 року № 14).

Сплата відповідачем суми коштів у розмірі 366 708,66 грн. є грошовим зобов'язанням, а отже, стягнення штрафу на підставі ст. 231 Господарського кодексу України у даному випадку є неправомірним та безпідставним.

З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення штрафу.

Стосовно вимог позивача щодо стягнення з відповідача за період з 11.11.2010 року по 11.11.2013 року 3 % річних в розмірі 33 064,06 грн. та інфляційних втрат за період з листопада 2010 року по жовтень 2013 року у розмірі 19 435,56 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з положеннями ст. 257 Цивільного кодексу України, до вимог про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки.

При цьому, переривання строку позовної давності за вимогами про стягнення основного боргу не свідчить про переривання такого строку за вимогами про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Вищого господарського суду України від 17.07.2013 року по справі № 910/4129/14.

Судом першої інстанції було стягнуто 3 % річних в розмірі 19 229,60 грн. та відмовлено у частині стягнення інфляційних втрат.

Оскільки позов було подано 13.02.2015 року, а також враховуючи період розрахунку позивача, то 3 % річні та інфляційні втрати підлягають до стягнення у межах строку позовної давності за період з 13.02.2012 року по 11.11.2013 року, а не з 11.11.2010 року, як визначено позивачем.

Колегія суддів, провівши повторний арифметичний розрахунок, враховуючи вірний період нарахування, погоджується з висновком суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача на користь позивача 19 229,60 грн. 3 % річних.

Щодо інфляційних втрат, то враховуючи вірний період нарахування, інфляційного збільшення боргу не відбулося (була дефляція), у зв'язку з чим в цій частині позовних вимог суд першої інстанції обґрунтовано відмовив.

З огляду на встановлені вище обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача 366 708,66 грн. основного боргу за Договором та 19 229,60 грн. 3 % річних.

Згідно ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обставини, викладені Дочірнім підприємством «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» в апеляційній скарзі, не знайшли підтвердження під час розгляду даної справи.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду міста Києва від 01.12.2015 року по справі № 910/3236/15-г прийнято з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційна скарга Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» задоволенню не підлягає.

У зв'язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на Дочірнє підприємство «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (апелянта).

Керуючись ст.ст. 32-34, 43, 49, 99, 101-103, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 01.12.2015 року по справі № 910/3236/15-г залишити без змін.

2. Матеріали справи № 910/3236/15-г повернути до Господарського суду міста. Києва

3. Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя Б.О. Ткаченко

Судді В.О. Зеленін

О.Ф. Синиця

Повний текст рішення складено 31.03.2016 року.