РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.03.2016Справа №910/4035/16

За позовом Публічного акціонерного товариства «Український Бізнес Банк»

До Товариства з обмеженою відповідальністю «Велес-Д»

Про визнання недійсними договору факторингу № 7 від 05.12.2014, договорів про

відступлення права вимоги № 1857 та № 1860 від 05.12.2014

Суддя Сівакова В.В.

Представники сторін:

від позивача Чеха М.В. - по дов. № 132 від 13.01.2016.2016

від відповідача Сергєєва В.С. - по дов. № б/н від 16.02.2016

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані вимоги Публічного акціонерного товариства «Український Бізнес Банк» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Велес-Д» про

1. визнання недійсним договору факторингу № 7 від 05.12.2014;

2. визнання недійсним договору про відступлення права вимоги № 1857 від 05.12.2014 за договором іпотеки № 2365 від 21.12.2011;

3. визнання недійсним договору про відступлення права вимоги № 1860 від 05.12.2014 за договором іпотеки № 1203 від 22.04.2013.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що укладення договору факторингу № 7 від 05.12.2014 відбулось з порушенням вимог законодавства. зазначає, що згідно звіту № 07-08/08-15/РД1 від 12.08.2015 про експертну оцінку ринкової вартості права грошової вимоги ринкова вартість відступленого права грошової вимоги за кредитним договором № 77960/101-27 від 10.04.2008 становить 229 429,97 грн., тоді як сума фінансування (оплати) за договором факторингу № 7 від 05.12.2014 становить 37 063,70 грн. Отже, відчуження відбулось за заниженою ціною, що на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості самих майнових вимог за кредитним договором № 77960/101-27 від 10.04.2008, право вимоги за яким відступлено, що відповідно до ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є підставою для його нікчемності. У зв'язку з цим рішенням Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Білої І.В. № 15 від 08.12.2015 визнано нікчемними спірні договори.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.03.2016 порушено провадження у справі № 910/4035/16 та призначено справу до розгляду на 31.03.2016.

Відповідач у поданому в судовому засіданні 31.03.2016 відзиві на позовну заяву проти задоволення позовних вимог заперечує посилаючись на те, що уповноважена особа Фонду мала провести аудиторський аналіз договорів на предмет їх нікчемності натомість здійснено оцінку, звіт про яку не може бути прийнятий до уваги. Позивач не надає докази того факту, що розмір відступленого права вимоги становить саме 3 706 369, 68 грн., зокрема, банк не надав первинних документів за кредитним договором, що свідчать про стан виконання цього договору, доказів звернення стягнення на предмет іпотеки, за рахунок якого могла бути погашена кредитна заборгованість, або відомості про те, що звернення стягнення не відбулось (станом на час укладення спірних правочинів - 05.12.2015). Також у позові не міститься доказів, що саме внаслідок укладення спірного правочину банк став неплатоспроможний, при тому, що він самостійно визначає свою діяльність та контрагентів для укладення правочинів (принцип свободи договору). Позивачем не подано доказів того, що вартість переданого позивачем права грошової вимоги за спірним договором факторингу є заниженою у порівняні з фактичною заборгованістю за кредитним договором, за яким передавалось право вимоги.

Позивач в судовому засіданні 31.03.2016 позовні вимоги підтримав повністю.

Відповідач в судовому засіданні 31.03.2016 проти позовних вимог заперечив повністю.

В судовому засіданні 31.03.2016, відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

05..12.2014 між Публічним акціонерним товариством «Український Бізнес Банк» (Клієнт, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Велес-Д» (Фактор, відповідач) було укладено договір факторингу № 7 (далі - договір факторингу № 7).

Відповідно до п. 1.1. договору факторингу № 7 в порядку та на умовах, визначених цим договором, позивач продає (переуступає) відповідачу право вимоги до боржника (ОСОБА_5), які включають в себе Кредитний договір (надалі - Кредитний договір, деталі якого містяться у додатку № 1 до цього договору), а відповідач приймає такі права вимоги та зобов'язується передати фінансування в розпорядження позивача за плату.

Загальна сума заборгованості за Кредитним договором на дату набрання чинності цього договору, складає 3 706 369,68 грн. (п. 1.1.4. договору факторингу № 7).

Відповідно до п. 2.1. договору факторингу № 7 відповідач надає фінансування позивачу у національній валюті України в сумі 37 063,70 грн.

Згідно з актом приймання-передачі прав вимоги від 05.12.2014 (додаток № 2 до договору факторингу № 7) позивач передав, а відповідач прийняв права вимоги (з усією документацією), як визначено у договорі факторингу № 7 від 05.12.2014.

Згідно з актом прийому-передачі документів до договору факторингу № 7 від 05.12.2014 (додаток № 3 до договору факторингу № 7) позивач передав, а відповідач прийняв документи, перелік яких визначений в цьому акті.

05.12.2014 між Публічним акціонерним товариством «Український Бізнес Банк» (Первісний іпотекодержатель, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Велес-Д» (Новий іпотекодержатель, відповідач) укладено договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки (посвідченим 21.12.2011 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Навальковською М.М та зареєстрованим в реєстрі за № 2365), який посвідчений 05.12.2014 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Апатенко М.А. та зареєстрований в реєстрі за № 1857 (далі - договір про відступлення № 1857).

Також 05.12.2014 між Публічним акціонерним товариством «Український Бізнес Банк» (Первісний іпотекодержатель, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Велес-Д» (Новий іпотекодержатель, відповідач) укладено договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки (посвідченим 22.04.2013 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Костур У.Т. та зареєстрованим в реєстрі за № 1203), який посвідчений 05.12.2014 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Апатенко М.А. та зареєстрований в реєстрі за № 1860 (далі - договір про відступлення № 1860).

Відповідно до п. 1.1. договорів про відступлення № 1857 та № 1860 в порядку та на умовах, визначених цим договором, позивач відступає (передає), а відповідач набуває (приймає) усе та будь-яке належне позивачу право вимоги за договором іпотеки (з урахуванням всіх внесених до нього змін та доповнень) (надалі - відступлені права), включаючи, але не обмежуючись, право звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки і за рахунок предмету іпотеки задовольнити свої вимоги за Кредитним договором у повному розмірі, у разі невиконання боржником та/або майновим поручителем, зобов'язань за Кредитним договором.

Сторони домовились, що заміна сторони, яка іменується - Іпотекодержатель у зобов'язаннях, що виникли на підставі договору іпотеки, вважається такою, що відбулася, а права вимоги за договором іпотеки вважаються відступленими відповідачу з моменту підписання цього договору, скріплення печатками сторін та нотаріального посвідчення цього договору.

Згідно з п. 1.2. договору про відступлення № 1857 предметом іпотеки за договором іпотеки є: нежилі будівлі, столярний цех «ІІ-І» з цегли загальною площею 308,7 кв. м., ворота № 1, огорожа № 3 та земельна ділянка площею 0,1000 га, кадастровий номер НОМЕР_1, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно з п. 1.2. договору про відступлення № 1860 предметом іпотеки за договором іпотеки є: цегляна будівля столярного цеху ІІ-1 загальною площею 45,3 кв. м., металеві ворота № 2, огорожа (бетонні плити) № 3 що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Відповідно до п. 1.4. договорів про відступлення № 1857 та № 1860 сума невиконаного боржником зобов'язання перед новим кредитором станом на момент укладення цього договору, згідно Кредитного договору та відповідно договору про відступлення права вимоги, становить 3 706 369,68 грн.

Постановою правління Національного банку України № 844 від 25.12.2014 Публічне акціонерне товариство «Український Бізнес Банк» віднесено до категорії неплатоспроможних.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 164 від 25.12.2014 з 26.12.2014 розпочато процедуру виведення Публічного акціонерного товариства «Український Бізнес Банк» з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації.

Постановою правління Національного банку України № 265 від 23.04.2015 постановлено відкликати банківську ліцензію та ліквідувати ПАТ «Український Бізнес Банк».

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 87 від 24.04.2015 з 24.04.2015 розпочато процедуру ліквідації Публічного акціонерного товариства «Український Бізнес Банк».

Спір виник внаслідок того, що на виконання ч. 2 ст. 38 закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноваженою особою Фонду за результатами проведення службового розслідування встановлено, що укладення договору факторингу № 7 відбулось з порушенням вимог законодавства, а рішенням № 15 від 08.12.2015 визнано нікчемними договір факторингу № 7 та договори про відступлення № 1857 та № 1860. Отже, спір про визнання недійсним нікчемних правочинів переданий на вирішення суду.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України).

Виходячи зі змісту ч. 2 ст. 1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків врегульована Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним законом у даних правовідносинах.

Пунктом 16 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено, що тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом, а відповідно до п. 6 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Статтею 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що протягом дії тимчасової адміністрації Фонд зобов'язаний забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, якщо банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору.

Позивач свої доводи підтверджує звітом ТОВ «Ако Есперт» № 07-08/08-15/РД1 від 12.08.2015 про незалежну оцінку прав вимоги за кредитними договорами, зокрема, за кредитним договором № 77960/101-27 від 11.06.2012.

Однак, суд не приймає зазначений звіт у якості належного доказу, виходячи з наступного.

Пунктом 1.19 Положення про виведення неплатоспроспроможного банку з ринку, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 75 від 16.04.2015 (далі - Положення), визначено порядок проведення аналізу договорів на предмет їх нікчемності. Так, уповноважена особа Фонду на тимчасову адміністрацію має право запланувати у кошторисі витрат, пов'язаних зі здійсненням тимчасової адміністрації, витрати на залучення аудитора(ів) для проведення спільної перевірки правочинів (у тому числі договорів) на предмет виявлення таких, що є нікчемними, та інвентаризації банківських активів.

У разі необхідності залучення аудитора(ів) для неплатоспроможного банку та оплати їх послуг уповноважена особа Фонду після затвердження виконавчою дирекцією Фонду кошторису витрат, пов'язаних зі здійсненням тимчасової адміністрації, вносить на розгляд виконавчої дирекції Фонду відповідно до цього Положення зміни до такого кошторису разом з кандидатурами аудитора(ів).

Уповноважена особа Фонду на тимчасову адміністрацію має право залучати аудитора(ів), які визначені Фондом, у межах кошторису витрат, пов'язаних зі здійсненням тимчасової адміністрації.

За умови недостатності коштів у банку для оплати витрат, пов'язаних із залученням до роботи аудитора(ів), виконавча дирекція Фонду може прийняти рішення про надання цільової позики на оплату таких витрат банку за рахунок коштів Фонду.

Таким чином, зазначеним Положенням чітко зазначено, що для проведення перевірки правочинів на предмет виявлення таких, що є нікчемними залучається аудитор, який у своїй діяльності керується Законом України «Про аудиторську діяльність».

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про аудиторську діяльність» аудит - це перевірка даних бухгалтерського обліку і показників фінансової звітності суб'єкта господарювання з метою висловлення незалежної думки аудитора про її достовірність в усіх суттєвих аспектах та відповідність вимогам законів України, положень (стандартів) бухгалтерського обліку або інших правил (внутрішніх положень суб'єктів господарювання) згідно із вимогами користувачів.

Разом з тим, уповноважена особа Фонду не провела аудиторський аналіз договорів факторингу, у тому числі, спірного договору, як це передбачено п. 1.19 Положення, а замість цього звернулась до суб'єкта оціночної діяльності ТОВ «Ако Експерт», який у своїй діяльності керується Законом України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в України», відповідно до якого оцінка майна, майнових прав - це визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами, зазначеними в статті 9 цього Закону, і є результатом практичної діяльності суб'єкта оціночної діяльності.

Своїх доводів щодо залучення для проведення дослідження договорів факторингу саме суб'єкта оціночної діяльності, а не аудитора позивачем суду не надано.

Окрім цього позивачем не доведено того факту, що розмір відступленого права вимоги становить саме 3 706 369,68 грн., зокрема, банк не надав первинних документів за кредитним договором, що свідчать про стан виконання цього договору, доказів звернення стягнення на предмет іпотеки, за рахунок якого могла бути погашена кредитна заборгованість, або відомості про те, що звернення стягнення не відбулось (станом на час укладення спірних правочинів - 05.12.2014).

Також у матеріалах справи не міститься доказів, що саме внаслідок укладення спірного правочину банк став неплатоспроможний, при тому, що він самостійно визначає свою діяльність та контрагентів для укладення правочинів (принцип свободи договору).

Так, пунктами 1, 2 частини 3 статті 38 вказаного Закону України (в редакції, чинній на час укладення спірного договору) передбачено, що правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, якщо банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог; якщо банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим.

Разом з тим, матеріали справи не містять, а позивачем суду не надано доказів того, що вартість переданого позивачем права грошової вимоги за спірним договором факторингу є заниженою у порівнянні з фактичною заборгованістю за кредитним договором, за якими передавалось право вимоги.

Одночасно суд зазначає, що відповідно до глави 2 Положення про порядок формування та використання банками України резервів для відшкодування можливих втрат за активними банківськими операціями, затвердженого Постановою Правління Національного банку України № 23 від 25.01.2012 (далі - Положення), банк з метою формування резерву за активами здійснює оцінку ризиків таких активів, починаючи з дати визнання їх в обліку до дати припинення такого визнання. Банк з метою розрахунку резервів класифікує активи за такими категоріями якості: I (найвища) - немає ризику або ризик є мінімальним; II - помірний ризик; III - значний ризик; IV - високий ризик; V (найнижча) - реалізований ризик. Заборгованість за активами/наданими фінансовими зобов'язаннями, віднесеними до V категорії, є безнадійною. Банк самостійно встановлює порядок визначення показника ризику активу в межах діапазонів, визначених для відповідних категорій якості активів, у тому числі з урахуванням кредитної історії боржника, а також іншої інформації, що забезпечує об'єктивну оцінку подій та обставин, які можуть свідчити про наявність ризиків погашення боргу боржником із перевищенням строків, передбачених умовами договору, або невиконанням договірних умов. Банк класифікує не вище V категорії якості актив, за яким більше ніж 50 відсотків боргу прострочено понад 90 днів.

З урахуванням вимог вищенаведеного Положення заборгованість за кредитним договором, який є предметом спірного договору факторингу, тривалий час класифікується банком як проблемна з найнижчим (реалізованим) ризиком та є безнадійною.

За таких обставин, суд вважає, що позивачем не надано доказів, які свідчать про те, що передане право грошової вимоги за договором факторингу № 7 від 05.12.2014 було відчужене за ціною нижчою або вищою від звичайних відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Крім цього, стаття 627 Цивільного кодексу України встановлює, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 6 Цивільного кодексу України визначено, що:

Сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства.

Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами.

Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Згідно зі ст. 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства, є в тому числі: свобода договору.

Згідно з ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Заявляючи позов про визнання недійсними договорів позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання правочину недійсним і настанням відповідних наслідків.

Згідно ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначаються загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Так, частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до статті 33 та 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивач не надав до суду доказів, які б підтверджували той факт, що договір суперечить нормам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; не довів відсутність необхідного обсягу цивільної дієздатності будь-якої з осіб, яка вчинила спірний правочин; відсутність вільного волевиявлення та невідповідність його внутрішній волі учасника спірного правочину; не спрямованість будь-якої зі сторін на реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином.

Згідно з п. 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Судом встановлено, що правові підстави для визнання недійсними договору факторингу № 7 від 05.12.2014 та договорів про відступлення права вимоги №№ 1857, 1860 від 05.12.2014, відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами про визнання недійсними договорів.

Зважаючи на вищенаведене, позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Український Бізнес Банк» є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню повністю.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст. 49, ст.ст. 82-85 ГПК України,-

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 04.04.2016.

СуддяВ.В. Сівакова