ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Постанова

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.03.2016 справа № 908/4801/14

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючогоОСОБА_1
суддів:ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю представників сторін:
від позивача:ОСОБА_4 за дов. б/н від 01.02.2016,
від відповідача:ОСОБА_5 за дов. б/н від 01.12.2015,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргуТовариства з обмеженою відповідальністю "Таврійська олійножирова компанія", м. Мелітополь Запорізької області,
на рішення господарського суду Запорізької області
від10.12.2015
по справі№908/4801/14 (ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 О.)
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Таврійська олійножирова компанія", м. Мелітополь Запорізької області,
доПриватного акціонерного товариства "Мелітопольський олійноекстракційний завод", м. Мелітополь Запорізької області,
про та зустрічним позовом до пропро усунення перешкод у користуванні майном та стягнення 1 799 139, 38 грн. Приватного акціонерного товариства "Мелітопольський олійноекстракційний завод", м. Мелітополь Запорізької області, Товариства з обмеженою відповідальністю "Таврійська олійножирова компанія", м. Мелітополь Запорізької області, стягнення 124 000, 00 грн.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Таврійська олійножирова компанія» (далі ТОВ «Таврійська олійножирова компанія») звернулось до господарського суду Запорізької області з позовом до Приватного акціонерного товариства «Мелітопольський олійноекстракційний завод» (далі ПрАТ «МОЕЗ») про усунення перешкод у користуванні майном, зобовязання повернути майно та стягнення заборгованості з орендної плати в розмірі 588 041, 04 грн., пені в сумі 28 954, 68 грн., 3 % річних у розмірі 5 299, 71 грн. та інфляційних втрат в сумі 34 834, 65 грн.

19.08.2015 до канцелярії господарського суду надійшла заява ПрАТ «МОЕЗ» про відмову від зустрічних позовних вимог до ТОВ «Таврійська олійножирова компанія» про стягнення 124 000, 00 грн. ПрАТ «МОЕЗ» обґрунтовує відмову від позовних вимог за зустрічним позовом тим, що відповідач за первісним позовом обрав інший спосіб захисту своїх прав і звернувся до господарського суду Запорізької області з позовом до ТОВ «Таврійська олійножирова компанія» про визнання права спільної часткової власності у справі № 908/4151/15.

19.08.2015 до канцелярії господарського суду Запорізької області надійшла заява ТОВ «Таврійська олійножирова компанія» про відмову від позовних вимог про усунення перешкод у користуванні майном та зобовязання повернути майно. Позивач за первісним позовом обґрунтував таку відмову тим, що відповідач за первісним позовом не визнав вимогу про дострокове розірвання спірного Договору оренди, а тому останній є чинним. У звязку з цим ТОВ «Таврійська олійножирова компанія» вважає, вимога про усунення перешкод у користуванні майном та зобовязання повернути майно заявлена передчасно.

19.08.2015 до канцелярії господарського суду Запорізької області надійшла заява ТОВ «Таврійська олійножирова компанія» про збільшення позовних вимог, в якій позивач просить стягнути з відповідача заборгованість з орендної плати в розмірі 1 167 642, 00 грн., пеню в сумі 28 954, 68 грн., 3 % річних у розмірі 17 925, 17 грн. та інфляційні втрати в сумі 584 617, 53 грн.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 10.12.2015 у задоволенні позовних вимог ТОВ «Таврійська олійножирова компанія» про стягнення заборгованості з орендної плати в розмірі 1 167 642, 00 грн., пені в сумі 28 954, 68 грн., 3 % річних у розмірі 17 925, 17 грн. та інфляційних втрат у сумі 584 617, 53 грн. відмовлено; прийнято відмову ТОВ «Таврійська олійножирова компанія» від позову в частині вимог про усунення перешкод у користуванні майном та зобовязання повернення майна та відмову ПрАТ «МОЕЗ» від зустрічних позовних вимог про стягнення 124 000, 00 грн.

ТОВ «Таврійська олійножирова компанія», не погодившись з прийнятим судовим рішенням звернулось до Донецького апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Запорізької області від 10.12.2015 у справі № 908/4801/14 в частині відмови у задоволенні позовних вимог ТОВ «Таврійська олійножирова компанія» та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Зокрема, заявник апеляційної скарги посилається на порушення судом першої інстанції норм як матеріального, так і процесуального права. Апелянт вважає, що місцевий господарський суд не надав належної оцінки доказам існування Договору оренди № 09/О від 01.12.2012, зокрема листуванню сторін та судовим рішенням у справах №№ 908/4151/15 та 908/5027/14, а тому дійшов невірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог за необґрунтованістю. Крім того, апелянт зазначає, що його не було належним чином повідомлено про час та місце проведення судового засідання, в якому було винесено оскаржуване рішення, що є безумовною підставою для скасування такого судового акта. В апеляційній скарзі наведені й інші доводи, які на думку заявника апеляційної скарги є підставою для його скасування.

ПрАТ «МОЕЗ» у відзиві на апеляційну скаргу не вбачає підстав для її задоволення та просить залишити рішення місцевого господарського суду без змін. Відповідач за первісним позовом також зазначає, що ПрАТ «МОЕЗ» є співвласником території, на якій розташована частина комплексу, передана за спірним Договором оренди, а тому не повинно сплачувати орендну плату за користування своєю власністю.

Представник позивача за первісним позовом у судовому засіданні просить апеляційну скаргу задовольнити, а рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача за первісним позовом у судовому засіданні просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення місцевого господарського суду залишити без змін.

Колегія суддів Донецького апеляційного господарського суду відповідно до ст. 101 ГПК України та на підставі встановлених фактичних обставин переглядає матеріали господарської справи та викладені в скарзі доводи щодо застосування судом при розгляді норм як матеріального, так і процесуального права, що мають значення для справи. Апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд,

В С Т А Н О В И В :

Між ТОВ «Таврійська олійножирова компанія» та ПрАТ «Мелітопольський олійноекстракційний завод» 01.12.2012 було укладено Договір оренди № 09/О (далі Договір), за умовами якого Орендодавець передає, а Орендар приймає у строкове платне користування майно: комплекс будівель, споруд та підїзної колії, загальною площею 461,1 м2, яке знаходиться за адресою: Запорізька область, м. Мелітополь, вул. Фрунзе, 33 (т. 1, а. с. 11-13)

Відповідно до п. 1.3 Договору вартість майна, що передається в оренду, визначена відповідно до експертного висновку та становить 2 594 761, 00 грн.

Згідно з п. 3.1. Договору орендна плата складає 64 869, 00 грн. на місяць та перераховується Орендарем на розрахунковий рахунок орендодавця згідно з виставленими рахунками не пізніше 25-го числа наступного місяця.

У п. 5.2. договору передбачено право орендодавця достроково розірвати договір оренди у випадку прострочення сплати орендної плати більше 30 днів незалежно від причини прострочення та за умови письмового попередження про це орендаря за 10 календарних днів.

Згідно з п. 6.3 Договору у разі відсутності заяви однієї зі сторін про припинення або зміну умов цього договору після закінчення строку його чинності протягом одного місяця, договір підлягає продовженню на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором, з урахуванням змін у законодавстві на дату продовження цього договору.

Договір укладено строком на 35 місяців з 01.12.2012 до 31.10.2015 включно (п. 6.1 Договору).

За актом приймання-передачі від 01.12.2012 комплекс будівель, споруд та підїздних колій, загальна площа будівель 461, 1 м2, який знаходиться за адресою: Запорізька область, м. Мелітополь, вул. Фрунзе, 33, був переданий ПрАТ «МОЕЗ» (т. 1, а. с. 14).

31.07.2014 Орендар надіслав на адресу ТОВ «Таврійська олійножирова компанія» лист № 2227/23, в якому пропонував зменшити розмір орендної плати шляхом укладення додаткової угоди до спірного Договору.

У подальшому ТОВ «Таврійська олійножирова компанія» листом від 07.08.2014 повідомило ПрАТ «Мелітопольський олійноекстракційний завод» про дострокове розірвання Договору оренди № 09/О від 01.12.2012 на підставі п. 5.2 цього Договору, у звязку з систематичною несплатою орендарем орендної плати (т. 1, а. с. 15-16).

У відповідь на зазначений лист ПрАТ «Мелітопольський олійноекстракційний завод» листом від 15.08.2014 № 2389/23 повідомило, що не визнає вимогу про дострокове розірвання Договору, оскільки вважає себе належним орендарем (т. 1, а.с. 19).

Оскільки ПрАТ «МОЕЗ» не сплачувало орендну плату за спірним Договором ТОВ «Таврійська олійножирова компанія» звернулось до господарського суду з позовом про стягнення з Орендаря заборгованості з орендної плати.

Проте, відповідач за первісним позовом не визнає вимог ТОВ «Таврійська олійножирова компанія», посилаючись, зокрема, на те, що у ПрАТ «МОЕЗ» відсутній оригінал Договору оренди № 09/О від 01.12.2012, а тому вважає, що стягнення заборгованості за Договором, якого не існує, є неможливим.

Ухвалою від 01.12.2015 господарський суд Запорізької області витребував у позивача оригінал Договору оренди № 09/О від 01.12.2012 для огляду, однак вимоги суду позивач не виконав, посилаючись на можливе викрадення витребуваного Договору колишнім представником ТОВ «Таврійська олійножирова компанія».

Оскільки позивач за первісним позовом не надав витребувані судом документи, суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, встановила, що до канцелярії господарського суду Запорізької області 19.08.2015 надійшла зустрічна позовна заява ПрАТ «МОЕЗ» про встановлення безоплатного права земельного сервітуту, до якої була додана копія Договору оренди № 09/О від 01.12.2012, засвідчена належним чином (т. 2, а. с. 34-36).

Посилання представника відповідача за первісним позовом на те, що копія спірного Договору була знята з копії, наданої ТОВ «Таврійська олійножирова компанія», апеляційний суд до уваги не бере з огляду на відсутність інших позначок на копії Договору оренди № 09/О від 01.12.2012, наявній у матеріалах справи.

Також, як вбачається з матеріалів справи, факт існування між сторонами орендних відносин за Договором оренди № 09/О від 01.12.2012 встановлено судовими рішеннями у справах №№ 908/4151/15 та 908/5027/14, які набули законної сили у встановленому законом порядку, а тому цей факт не потребує доказування при розгляді цієї справи на підставі ст. 35 ГПК України.

Щодо твердження представника відповідача за первісним позовом про те, що зазначені судові рішення є зміною підстав позову і вони не можуть бути прийняті судом в якості доказів, то колегія суддів не бере його до уваги з огляду на те, що підставою позову є орендні відносини за Договором оренди № 09/О від 01.12.2012, а судові рішення лише підтверджують існування оспорюваного Договору оренди.

Крім того, відповідач за первісним позовом зазначає, що ПрАТ «МОЕЗ» на підставі Договору купівлі-продажу від 29.06.2005 є співвласником території, на якій знаходиться майно, передане за спірним Договором оренди, а тому не повинно сплачувати орендну плату за користування своєю власністю.

Колегія суддів вважає, що таке твердження відповідача за первісним позовом є необґрунтованим, безпідставним і таким, що спростовується матеріалами справи.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом Договору купівлі продажу від 29.06.2005 є 4/25 частин комплексу, що знаходиться за адресою: Запорізька область, м. Мелітополь, вул. Фрунзе, 33, а саме: гараж Г-1, убиральня У-1 та навіс Є-1 (т. 3, а. с. 116-117).

Водночас предметом Договору оренди № 09/О від 01.12.2012 є будівлі А-1 загальною площею 154, 9 м2, склад Б-1 загальною площею 254, 8 м2, будівля В-1 загальною площею 3,4 м2, будівля Д-1 загальною площею 48, 6 м2, № 4 огорожа та № 5 залізнична гілка.

Отже, колегія суддів доходить висновку, що комплекс будівель, що знаходиться за адресою: Запорізька область, м. Мелітополь, вул. Фрунзе, 33, належить сторонам у справі на праві спільної часткової власності в розумінні ст. 356 ЦК України, тобто із визначенням часток кожної зі сторін у праві власності на це майно.

Виходячи з цього, ПрАТ «МОЕЗ» може здійснювати правомочності власника щодо володіння, користування і розпорядження лише своєю часткою майна, тобто 4/25 частин комплексу (гараж Г-1, убиральня У-1 та навіс Є-1), а порядок користування іншою частиною комплексу правомірно встановлено Договором оренди № 09/О від 01.12.2012.

Статтею 193 ГК України встановлено обовязок субєктів господарювання та інших учасників господарських відносин виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобовязання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Стаття 526 ЦК України передбачає, що зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обовязковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Частиною 1 ст. 762 ЦК України передбачено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Статтею 610 Цивільного кодексу України встановлено, що порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Як вбачається з матеріалів справи, в порушення п.п. 3.1, 3.2 Договору відповідач не сплачував орендну плату за Договором.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів доходить висновку, що з ПрАТ «МОЕЗ» підлягає стягненню заборгованість зі сплати орендної плати в розмірі 1 167 642, 00 грн. за період з січня 2014 року по серпень 2015 року, а рішення місцевого господарського суду підлягає скасуванню в цій частині.

На підставі п. 5.1 Договору ТОВ «Таврійська олійножирова компанія» заявило до стягнення пеню в сумі 28 954, 68 грн. за період з 26.03.2014 по 26.10.2014.

Стаття 216 ГК України передбачає відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених ГК України, іншими законами і договором.

Згідно з п. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобовязання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.

Частиною 1 ст. 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання.

Частиною 6 ст. 232 ГК України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано.

Перевіривши розрахунок пені, колегія суддів вважає, що він є невірним, оскільки позивач за первісним позовом невірно визначив дату, з якої у Орендодавця на підставі п. 5.1 Договору виникає право вимагати стягнення штрафних санкцій.

Так, згідно з п. 5.1 Договору, пеня за порушення умов Договору підлягає стягненню за прострочення сплати орендної плати більше ніж на 30 днів.

Оскільки в силу п. 3.1 Договору орендна плата перераховується Орендарем на розрахунковий рахунок Орендодавця не пізніше 25-го числа наступного місяця, право на стягнення пені за Договором виникає у Орендодавця за прострочення сплати орендної плати: за січень 2014 року 28.03.2014, за лютий 2014 року 25.04.2014, за березень 2014 року 26.05.2014, за квітень 2014 року 25.06.2014, за травень 2014 року 25.07.2014, за червень 2014 року 25.08.2014, за липень 2014 року 25.09.2014.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що з ПрАТ «МОЕЗ» підлягає стягненню пеня за прострочення сплати орендної плати в сумі 28 026, 97 грн.

ТОВ «Таврійська олійножирова компанія» на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України також заявило до стягнення 3 % річних у розмірі 17 925, 17 грн. та інфляційні втрати в сумі 584 617, 53 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши арифметичний розрахунок 3 % річних, наданий позивачем за первісним позовом, колегія суддів вважає його арифметично вірним, а тому з ПрАТ «МОЕЗ» підлягає стягненню сума відсотків річних у розмірі 17 925, 17 грн. за період з 26.03.2014 по 18.08.2015.

Позивачем також заявлено до стягнення інфляційні втрати у розмірі 584 617, 53 грн. за період з квітня 2014 року по липень 2015 року.

Колегія суддів, враховуючи лист Верховного суду України № 62-97 від 03.04.1997 та п. 3 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань» від 17.12.2013 № 14, перевіривши арифметичний розрахунок, наданий позивачем за первісним позовом, вважає, що з ПрАТ «МОЕЗ» підлягають стягненню інфляційні втрати в розмірі 584 617, 53 грн. за період з квітня 2014 року по липень 2015 року.

Щодо заяв сторін про відмову від позовних вимог колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Статтею 22 ГПК України передбачено право позивача відмовитись від позову. Водночас, за приписами ч. 6 зазначеної статті ГПК України, господарський суд не приймає відмови від позову, якщо ці дії суперечать законодавству або порушують чиї-небудь права і охоронювані законом інтереси.

Згідно з п. 4.6 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» від 26.12.2011 № 18 у випадках відмови позивача від позову (п. 4 ч. 1 ст. 80 ГПК України) господарському суду слід керуватись ч. 6 ст. 22 ГПК України, тобто перевіряти, чи не суперечить ця відмова законодавству та чи не порушує вона інтереси інших осіб.

Якщо у справі заявлено кілька позовних вимог і позивач відмовився від деяких з них, провадження у справі на підставі п. 4 ч. 1 ст. 80 ГПК України припиняється у частині тих вимог, від яких було заявлено відмову (за умови, що судом не буде застосовано припис ч. 6 ст. 22 ГПК України щодо неприйняття відмови від позовних вимог), а розгляд решти позовних вимог здійснюється в загальному порядку.

Оскільки суд першої інстанції дослідив підстави відмови сторін від позовних вимог і не виявив порушення приписів чинного законодавства, прав і законних інтересів сторін та інших осіб та припинив провадження у справі в цій частині позовних вимог, колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд правильно застосував приписи ст.ст. 22, 80 ГПК України, а тому в цій частині оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.

Щодо доводів ТОВ «Таврійська олійножирова компанія» про те, що про час та місце розгляду справи позивача за первісним позовом не було повідомлено належним чином, то колегія суддів їх до уваги не бере, оскільки вони спростовуються матеріалами справи.

Так, у матеріалах справи міститься повідомлення про вручення поштового відправлення (т. 3, а. с. 80), яке є підтвердженням надсилання ухвали господарського суду Запорізької області від 01.12.2015 на адресу ТОВ «Таврійська олійножирова компанія», а тому позивач за первісним позовом про час та місце розгляду справи вважається повідомленим належним чином.

На підставі вищенаведеного колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга ТОВ «Таврійська олійножирова компанія» підлягає частковому задоволенню, а рішення господарського суду Запорізької області від 10.12.2015 у справі № 908/4801/14 підлягає скасуванню в частині відмови у стягненні з відповідача на користь позивача заборгованості з орендної плати в розмірі 1 167 642, 00 грн., пені в сумі 28 026, 97, 3 % річних у розмірі 17 925, 17 та інфляційних втрат у сумі 584 617, 53 грн. з мотивів, викладених вище.

Відповідно до ст. 49 ГПК України витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 49, 99, 101, 102, 103, 105 ГПК України, Донецький апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Таврійська олійножирова компанія», м. Мелітополь Запорізької області, на рішення господарського суду Запорізької області від 10.12.2015 у справі № 908/4801/14 задовольнити частково.

Рішення господарського суду Запорізької області від 10.12.2015 у справі № 908/4801/14 частково скасувати.

Викласти абзац перший резолютивної частини рішення в такій редакції:

«Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Таврійська олійножирова компанія», м. Мелітополь Запорізької області, задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Мелітопольський олійноекстракційний завод» (72312, Запорізька область, м. Мелітополь, вул. Фрунзе, 31, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Таврійська олійножирова компанія» (72312, Запорізька область, м. Мелітополь, вул. К. Маркса, 17, ) заборгованість зі сплати орендної плати в розмірі 1 167 642, 00 грн., пеню в сумі 28 026, 97 грн., 3 % річних у розмірі 17 925, 17 грн. та інфляційні втрати в сумі 584 617, 53 грн.

В іншій частині позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Таврійська олійножирова компанія», м. Мелітополь Запорізької області, відмовити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Мелітопольський олійноекстракційний завод» (72312, Запорізька область, м. Мелітополь, вул. Фрунзе, 31, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Таврійська олійножирова компанія» (72312, Запорізька область, м. Мелітополь, вул. К. Маркса, 17, ) судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 34 138, 18 грн.»

В іншій частині рішення залишити без змін.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Мелітопольський олійноекстракційний завод» (72312, Запорізька область, м. Мелітополь, вул. Фрунзе, 31, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Таврійська олійножирова компанія» (72312, Запорізька область, м. Мелітополь, вул. К. Маркса, 17, ) судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 29 670, 49 грн.

Господарському суду Запорізької області видати відповідні накази.

Постанова набуває законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у касаційному порядку через Донецький апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий О.А. Скакун

Судді: К.І. Бойченко

ОСОБА_3