ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

22.03.16 Справа № 904/9681/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Фірми "МКТОН" ЛТД", м.Дніпропетровськ

до Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний банк "Новий", м. Дніпропетровськ

Третя особа: Українсько-Індійське товариство з обмеженою відповідальністю "Медична компанія" Магадфарм", м. Дніпропетровськ

про визнання кредитного договору № 772414/К1 від 06.10.2014 р. недійсним

Суддя: Ніколенко М.О.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1 - довіреність від 01.10.15;

ОСОБА_2 - довіреність 01.10.15;

від відповідача: ОСОБА_3 - довіреність № 37-Д від 03.07.15;

від третьої особи: ОСОБА_4О, - довіреність № 02072015 від 02.07.15.

СУТЬ СПОРУ:

ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ ФІРМИ "МКТОН" ЛТД" звернулось до господарського суду Дніпропетровської області з позовом до ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА "АКЦІОНЕРНИЙ ОСОБА_5 "НОВИЙ" про визнання кредитного договору № 772414/К1 від 06.10.2014 р. недійсним. Заявою від 18.11.15 позивач змінив підстави позову з підстав передбачених ст.234 ЦК України на підстави визнання кредитного договору недійсним передбачені ст. 233 ЦК України. Згідно поданої заяви позивач просить визнати недійсним кредитний договір № 77212/К1 від 06.10.14 з підстав укладання його позивачем під впливом тяжкої обставини.

Ухвалою суду від 06.11.15 порушено провадження у справі.

Ухвалою суду від 18.11.15 розгляд справи відкладений до 02.12.15.

У судовому засіданні 01.12.15 оголошено перерву до 17.12.15

Ухвалою суду від 17.12.15 розгляд справи відкладений до 28.12.15

Судове засідання 28.12.15 не відбулося у зв'язку тимчасовою непрацездатністю судді Рудовської І.А.

Розпорядженням № 11 від 11.01.16 та протоколом про автоматичний розподіл справ між суддями (повторний розподіл) від 11.01.16, матеріали справи № 904/9681/15 передано на розгляд судді Ніколенко М.О. у зв'язку тимчасовою непрацездатністю судді Рудовської І.А.

Ухвалою суду від 14.01.16 справу прийнято до провадження суддею Ніколенко М.О. та призначено до розгляду на 09.02.16.

У судовому засіданні 09.02.16 оголошено перерву до 16.02.16.

У судовому засіданні 16.02.16 оголошено перерву до 01.03.16.

У судовому засіданні 01.03.16 оголошено перерву до 22.03.16.

Представник позивача у судове засідання з'явився, підтримав позовні вимоги, просив суд їх задовольнити, надав пояснення по справі, відповів на поставленні питання, заявив клопотання про проведення судово-економічної експертизи, подав заяву про відвід судді.

Представник відповідача у судове засідання з'явився, проти позову заперечив, надав пояснення у справі, відповів на поставленні питання, надав витребувані судом документи.

Представник третьої особи у судове засідання з'явився, надав пояснення по справі, відповів на поставленні питання, надав витребувані судом документи, заявив клопотання про проведення судово-економічної експертизи, подав заяву про відвід судді.

З метою запобігання порушення пункту 1 статті 6 Конвенції щодо права на розгляд справи судом протягом розумного строку та права на справедливий суд, підпункту "с" пункту 3 статті 6 Конвенції щодо права на захист, статті 13 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції щодо права на виконання остаточного рішення суду протягом розумного строку, статті 8 "Право на повагу до приватного та сімейного життя", статті 11 "Свобода зібрань та об'єднання", статті 14 у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції "Право на майно", статті 34 "Індивідуальні заяви", суд ухвалив розглядати справу відповідно до ст. 75 ГПК України за наявними в ній матеріалами.

В порядку статті 85 ГПК України, у судовому засіданні 22.03.16 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши надані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення, оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

В С Т А Н О В И В:

Між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір № 772414/К1 від 06.10.14 (договір-1). Згідно предмету цього договору кредитор, за наявності вільних грошових коштів, зобовязується надати позичальнику грошові кошти у формі відновлювальної відкличної кредитної лінії в національній валюті України на умовах забезпеченості повернення, строковості, відкличності, платності та цільового характеру використання, - «кредит». Надання кредиту буде здійснюватися окремими частинам, надалі за текстом кожна частина окремо -«транш», а в сукупності -«транші», зі сплатою процентів в розмірі 25% річних та комісій, в розмірі та в порядку визначеному кредитором на момент укладання цього договору, в межах максимального ліміту заборгованості в розмірі 760 000,00 грн., та кінцевим терміном заборгованості за кредитом до 06.10.16 на умовах, визначених цим договором (п.1.1). Згідно з п.2.5. кредитного договору, повернення отриманого кредиту Позивачем здійснюється шляхом перерахування грошових коштів в сумах та в терміни, визначених графіком повернення кредиту. Відповідач виконав свої зобов'язання за Договором-2, та надав позивачу кредит в розмірі 760 000,00 грн., що підтверджується меморіальним ордером № TR.167260.727.962 від 06.10.14 (а.с.100).

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначає, що під впливом тяжких економічних обставин був вимушений укласти кредитний договір № 772414/К1, оскільки на момент укладання вказаної угоди перебував у тяжкому фінансовому стані, який загрожував припиненням роботи підприємства, що є свідченням тяжких обставин. А також, зауважив, що фактично не отримував у користування грошові кошти, оскільки ці кошти були спрямовані на погашення заборгованості за валютним кредитом, яка існувала у позивача перед відповідачем за іншим кредитним договором № 1018612/К2 від 11.09.12.

Саме з цих підстав, позивач і просить суд визнати № 772414/К1 від 06.10.14 недійсним в порядку ст. 233 ЦК України.

Як роз'яснено в п. 2.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом. Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 10571 ЦК України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України "Про приватизацію державного майна", частини другої статті 20 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", частини другої статті 15 Закону України "Про оренду землі", статті 12 Закону України "Про іпотеку", частини другої статті 29 Закону України "Про страхування", статті 78 Закону України "Про банки і банківську діяльність", статті 71 Закону України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності" тощо.

Як вказувалося вище, в обґрунтування підстав визнання договору недійсним, позивач посилався на те, що він вчинений на вкрай невигідних для нього умовах, а його укладення було зумовлено фінансовою кризою, зменшенням обсягів збуту продукції позивача, та загрозою банкрутства останнього.

Згідно з ч. 1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Під час вирішення спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статей 230 - 233 ЦК України, слід виходити з того, що такі вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

Ознаками правочину, що підпадає під дію статті 233 ЦК України, є вчинення особою правочину на вкрай невигідних для себе умовах (зокрема, реалізації за низьку оплату майна, що має значну цінність), під впливом тяжкої для неї обставини (наприклад, під загрозою банкрутства) і добровільно, тобто за відсутності насильства, обману чи помилки, можливо, навіть з ініціативи самого позивача. Доведення того, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено або було б вчинено на інших умовах, покладається на позивача. Останній, крім повернення йому одержаного другою стороною, вправі вимагати відшкодування йому завданих збитків і моральної шкоди стороною, яка скористалася тяжкою обставиною (п. 3.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" №11 від 29.05.2013).

Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв діловою обороту, вимог розумності та справедливості.

З огляду на цю норму в поєднанні зі статтею 233 ЦК України, позивачем, має бути доведено наявність тяжких обставин на момент укладання договору, а також те, що, умови оспорюваного договору є вкрай невигідними для нього, і що за відсутності тяжких обставин, він мав би реальну можливість укласти такий договір на більш вигідних умовах та вільно обрати контрагента за власним розсудом.

Нормами ст. 204 вказаного Кодексу встановлена презумпція правомірності правочину. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

В той же час, позивачем не доведено, всупереч ст.ст. 32, 33, 34 ГПК України, підстав, для визнання оспорюваного ним договору недійсною. Надані ж позивачем фінансові звіти та інші фінансові документи, слід розцінювати як неналежні докази існування будь-яких виключних обставин, що спонукали позивача до укладення оспорюваного ним кредитного договору на вкрай невигідних для нього умовах.

Так, відповідно до ст. 42 ГК України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 44 ГК України підприємництво здійснюється на основі, зокрема, комерційного розрахунку та власного комерційного ризику.

Наведені позивачем обставини, передусім є наслідком його господарської діяльності, а також, наслідком його власного комерційного розрахунку та ризику, а не виникли в силу будь-яких обставин. Сам по собі незадовільний фінансовий стан підприємства не є достатнім доказом наявності виняткових тяжких обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним за ст. 233 ЦК України.

Отже, ризики (в тому числі, й ризик банкрутства) при збитковій (нерентабельній) підприємницькій діяльності несе сам суб'єкт господарювання, і, відповідно, нерентабельність та неприбутковість діяльності особи стосується виключно діяльності такої особи. Обрання способів та шляхів покращення фінансових показників діяльності підприємства (в тому числі за допомогою залучення кредитних коштів), є внутрішньою компетенцію керівних органів підприємства. В зв'язку із чим, така обставина, як незадовільний фінансовий стан підприємства, сама по собі не може розцінюватися як обставина, яка спонукала позивача до укладення цього договору на невигідних для нього умовах, та відповідно, бути підставою для визнання оспорюваного договору недійсним.

З цих самих підстав, також, слід відмовити в клопотаннях позивача та третьої особи про проведення судово-економічної експертизи.

По-друге, посилання позивача на світову фінансову кризу (зокрема стрімке знецінення національної грошової валюти), як на одну з підстав, що спонукала його до укладення спірного договору і, відповідно, для визнання цього договору недійсним, відхиляється судом як з вищенаведених підстав (ризик підприємницької діяльності), так і виходячи з того, що фінансова світова криза не є істотною тяжкою обставиною для позивача, оскільки економічна криза носить загальний характер та стосується обох договірних сторін (такої правової позиції дотримується Верховний Суд України у постанові від 21.02.2011 у справі №9/219-09).

Позивач не надав суду жодних належних та допустимих доказів того, що оспорюваний договір взагалі містить будь-які вкрай невигідні умови, і що за відсутності тяжких обставин, він мав би реальну можливість укласти такий договір на більш вигідних умовах та вільно обрати контрагента за власним розсудом. В цій частині його твердження залишились голослівними.

За таких обставин, в позові слід відмовити.

Такої ж правової позиції дотримується Вищий господарський суд України в аналогічних справах (див. Постанову ВГСУ від 17.02.2016 у справі № 910/22657/15).

Згідно зі ст. 49 ГПК України, судовий збір покладається на позивача.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.193 Господарського Кодексу України, ст. ст. 11, 525, 526, 611, 612, 1049, 1054 Цивільного кодексу України, ст. ст. 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом. Рішення може бути оскаржено до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області протягом 10 днів з дня підписання повного рішення.

Повне рішення складено 25.03.16.

Суддя М.О.Ніколенко