КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" березня 2016 р. Справа№ 910/24093/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дідиченко М.А.

суддів: Руденко М.А.

Шапрана В.В.

при секретарі Петрик М.О.

за участю представників:

від позивача: Кулинич В.П. - представник за довіреністю від 23.03.2016 року;

від відповідача: Пацессор О.А. - представник за довіреністю від 21.03.2016 року;

від третьої особи: не з'явились,

розглянувши у відкритому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Рента Сіті»

на рішення Господарського суду міста Києва від 02.11.2015 року

у справі № 910/24093/15 (суддя Пригунова А.Б.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Арістей»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Рента Сіті»

третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Ніко-Плюс»

про усунення перешкод в користуванні майном

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія Арістей" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Рента Сіті" про усунення перешкод у володінні і користуванні майном, зобов'язавши відповідача повернути Товариству з обмеженою відповідальністю "Компанія Арістей" автозаправний блок - пост АПБ-20.

Позовні вимоги обґрунтовані припиненням орендних відносин щодо приміщення по вул. Якутська, 10 у місті Києві, у зв'язку з чим позивач має намір вивезти належне йому майно, в той час як відповідач чинить перешкоди у реалізації Товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія Арістей" його прав.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.11.2015 року позовні вимоги задоволено повністю.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 02.11.2015 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що в матеріалах справи відсутні докази, які підтверджують перебування автозаправного блок - посту АПБ - 20 на території майнового комплексу по вул. Якутській, 10 у м. Києві. Крім того, позивачем не було надано правовстановлюючих документів на майно.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 15.01.2016 року апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Рента Сіті" прийнято до свого провадження колегією суддів у складі: Дідиченко М. А. (головуюча), Руденко М. А., Пономаренко Є. Ю. та призначено на 24.02.2016 року.

Відповідно до протоколу автоматичної заміни складу суду від 24.02.2016 року, у зв'язку із перебуванням судді Пономаренка Є.Ю. у відпустці, справу № 910/24093/15 передано на розгляд колегії суддів у складі: Дідиченко М.А., Руденко М.А., Шапран В.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 24.02.2016 року № 910/24093/15 прийнято до свого провадження колегією суддів у складі: Дідиченко М. А. (головуюча), Руденко М. А., Шапран В.В.

Представник позивача у судовому засіданні 24.02.2016 року заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представники відповідача та третьої особи сторін у судове засідання 24.02.2016 року не з'явилися, однак через відділ документального забезпечення суду від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв'язку із неможливістю забезпечити явку повноважного представника у судове засідання.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 24.02.2016 року відкладено розгляд справи до 23.03.2016 року.

Представник позивача у судовому засіданні 23.03.2016 року підтримав свою правову позицію.

Представник відповідача у судовому засіданні 23.03.2016 року підтримав доводи апеляційної скарги та просив суд її задовольнити.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, 01.06.2013 року між Публічним акціонерним товариством "Завод будівельних конструкцій" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія Арістей" було укладено договір оренди автостоянки та обслуговування транспортного засобу № 01/13-06 (з урахуванням додаткової угоди № 1 від 01.08.2014 р), за умовами якого позивачу передавалося в тимчасове володіння місце під автостоянку п'яти автомобілів та автозаправного блоку - пост АПБ-20 по вул. Якутській, 10 у місті Києві терміном до 31.05.2014 р.

01.06.2013 року між Публічним акціонерним товариством "Завод будівельних конструкцій" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія Арістей" укладено договір оренди приміщення площею 10 кв.м. по вул. Якутській, 10 у місті Києві для розміщення офісу.

Листом № 01 від 22.08.2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Рента Сіті" повідомило позивача про зміну власника приміщення, яке орендує останній та пропонувало укласти договір оренди приміщення.

01.09.2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія Арістей" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Рента Сіті" укладено договір суборенди нежитлових приміщень № 01/09/14-РС7 об'єктом якого є нежитлове приміщення площею 47, 00 кв.м. по вул. Якутській, 10 у місті Києві на термін до 31.08.2015 року.

01.09.2014 року сторонами підписано акт приймання-передачі вказаних приміщень.

За актом приймання-передачі від 30.11.2014 року позивач повернув Товариству з обмеженою відповідальністю "Рента Сіті" нежитлове приміщення площею 47, 00 кв.м. по вул. Якутській, 10 у місті Києві.

01.12.2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія Арістей" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Рента Сіті" укладено договір суборенди нежитлових приміщень № 01/12/14-РС1 об'єктом якого є нежитлове приміщення площею 47, 00 кв.м. по вул. Якутській, 10 у місті Києві.

У відповідності до договору суборенди № 01/12/14-РС1 від 01.12.2014 р. та на підставі акту прийому-передачі від 01.12.2014 р. відповідач передав, а позивач прийняв в суборенду нежитлове приміщення площею 47, 00 кв.м. по вул. Якутській, 10 у місті Києві.

Листом № 5 від 03.02.2015 року позивач запропонував розірвати договір № 01/12/14-РС1 від 01.12.2014 року.

Листом № 33 від 04.02.2015 року відповідач повідомив, що не заперечує проти розірвання договору.

За актом приймання-передачі від 15.02.2015 року позивач передав, а відповідач прийняв приміщення площею 47, 00 кв.м. по вул. Якутській, 10 у місті Києві.

Листами № 9 від 23.02.2015 р., № 11 від 02.03.2015 р., № 12 від 26.03.2015 р. та № 18 від 13.08.2015 р. позивач повідомляв Товариство з обмеженою відповідальністю "Рента Сіті" про намір вивезти належне йому майно.

Листом № 101 від 25.08.2015 р. відповідач повідомив Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія Арістей" про необхідність надання правовстановлюючих документів на автозаправного блоку - пост АПБ-20 для забезпечення можливості доступу до нього, однак за умови оплати позивачем вартості зберігання такого майна, що станом на 25.08.2015 р. становить понад 70 000, 00 грн.

Звертаючись до суду першої інстанції, позивач стверджує, що дії Товариства з обмеженою відповідальністю "Рента Сіті" щодо ненадання ним доступу Товариству з обмеженою відповідальністю "Компанія Арістей" до належного останньому майна - автозаправного блоку - пост АПБ-20 є протиправними, у зв'язку з чим позивачем в порядку ст. 391 Цивільного кодексу України заявлено вимоги про усунення перешкод у користуванні майном шляхом зобов'язання відповідача повернути таке майно Товариству з обмеженою відповідальністю "Компанія Арістей".

Так, колегією суддів встановлено, що Товариством з обмеженою відповідальністю "Арістей Компані" було продано Товариству з обмеженою відповідальністю "Компанія Арістей" прийнято автозаправний блок - пост АПБ-20, що підтверджується видатковою накладною № А-0000001 від 31.07.2014 р. та податковою накладною від 31.07.2014 р.

До того ж, в матеріалах справи містяться докази здійснення Товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія Арістей" оплати вартості вказаного автозаправного блоку - пост АПБ-20 (платіжне доручення № 740 від 17.06.2015 р.), а також паспорт на вказане обладнання.

При цьому, колегія суддів зазначає, що невідповідність вартості автозаправного блоку, яка зазначена у видатковій накладній № А-0000001 від 31.07.2014 року, сумі перерахованих коштів згідно платіжного доручення № 740 від 17.06.2015 року виникла у зв'язку із тим, що платіжним дорученням № 740 від 17.06.2015 року перераховані кошти в якості оплати не лише за автозаправний блок, але й за оренду автомобіля та ксерокс.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

Разом з тим, згідно з ч. 1 ст. 181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

У відповідності до положень ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

З аналізу наведених норм та вищевикладених обставин, колегія суддів дійшла висновку, що Товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія Арістей" придбано автозаправний блок - пост АПБ-20 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного з Товариством з обмеженою відповідальністю "Арістей Компані" у спрощений спосіб, передбачений ч. 1 ст. 181 Господарського кодексу України шляхом вчинення фактичних дій, а відтак - наявні у справі платіжне доручення № 740 від 17.06.2015 р. та видаткова накладна № А-0000001 від 31.07.2014 р. є правовстановлюючими документами на підтвердження права власності позивача на спірне майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно зі ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

У відповідності до ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

За змістом ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно зі ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до положень статей 391, 396 Цивільного кодексу України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння (п. 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 р. "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав").

Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов'язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод (лист Верховного суду України від 01.07.2013 р. "Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ").

Тож, виходячи з аналізу вищенаведених норм чинного законодавства України та враховуючи висновки судів касаційної інстанції щодо спірних правовідносин, предмет негаторного позову є вимога власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом.

Таким чином, відповідно до положень норм статей 16, 391, 386 Цивільного кодексу України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

У відповідності до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 16 Цивільного кодексу встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Заперечуючи проти позовних вимог апелянт зазначає, що згідно із актом прийому-передачі від 15.02.2015 року вбачається, що нежитлове приміщення було повернуто в задовільному стані з нормальним фізичним зносом та повністю звільнене від майна, що належить суборендарю.

Крім того, апелянт зазначає, що позивачем взагалі не доведено перебування автозаправного блоку на території майнового комплексу по вул. Якутській, 10 у місті Києві.

Водночас, колегія суддів приходить до висновку, що зазначення в акті прийому-передачі від 15.02.2015 року про те, що приміщення повністю звільнене від майна суборендаря було здійснено без фактичного повернення майна суборендаря, зокрема автозаправного блок - посту АПБ-20.

Вказане підтверджується тим, що одразу після підписання акту прийому-передачі від 15.02.2015 року, позивач листами № 9 від 23.02.2015 року та № 11 від 02.03.2015 року звернувся до відповідача із проханням вивезти із території останнього автозаправний блок - пост АПБ-20.

У відповідь на вказаний лист, відповідач листом № 75 від 30.03.2015 року фактично визнав наявність на його території вищевказаного майна, однак відмовив у його вивезенні, оскільки триває судовий спір щодо майновго комплексу, розташованого за адресою: м. Київ, вул. Якутська, 10.

Також, про фактичне перебування автозаправного блок - посту АПБ-20 на своїй території відповідач підтверджує і листом № 10 від 25.08.2015 року, наявного в матеріалах справи.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що матеріалами справи підтверджується перебування на території відповідача автозаправного блок - посту АПБ -20 позивача, яке відповідач не повертає позивачу.

Беручи до уваги вказане, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції прийшов до обгрунтованих висновків щодо задоволення позовних вимог про усунення перешкод у користуванні майном, зобов'язавши відповідача повернути Товариству з обмеженою відповідальністю "Компанія Арістей" автозаправний блок - пост АПБ-20.

За таких обставин висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду міста Києва від 02.11.2015 року у справі № 910/24093/15 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Згідно із ст. 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Рента Сіті» на рішення Господарського суду міста Києва від 02.11.2015 року залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 02.11.2015 року у справі № 910/24093/15 - без змін.

3. Матеріали справи № 910/24093/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя М.А. Дідиченко

Судді М.А. Руденко

В.В. Шапран