КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" березня 2016 р. Справа№ 911/4117/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Сухового В.Г.

суддів: Жук Г.А.

Мальченко А.О.

при секретарі судового засідання: Товстенку О.Ю.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю ,,Компанія ,,Ніко-Тайс"

на рішення господарського суду Київської області від 11.11.2015р.

у справі № 911/4117/14 (суддя Конюх О.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю ,,Компанія ,,Ніко-Тайс"

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю ,,ПК Трейдсервісгруп"

2) Товариства з обмеженою відповідальністю ,,Агрофірма ,,Постолівська"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Товариство з обмеженою відповідальністю ,,Корпорація ,,Агросинтез"

про стягнення 15 484,40 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю ,,Компанія ,,Ніко-Тайс" (далі - позивач) звернулось в господарський суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю ,,ПК Трейдсервісгруп" (далі - відповідач 1) та Товариства з обмеженою відповідальністю ,,Агрофірма ,,Постолівська" (далі - відповідач 2) з позовом про стягнення нарахованого розміру 3 % річних та інфляційних втрат, в якому просить суд:

1) солідарно стягнути з відповідачів 1 000,00 грн. 3% річних у зв'язку із несвоєчасним виконанням рішення господарського суду Тернопільської області від 11.03.2011р. у справі № 16/3/5022-43/2011, яке набрало законної сили, Угоди № 30-04/14-5 від 30.04.2014р. про заміну кредитора у зобов'язанні (відступлення права вимоги в порядку ст. ст. 512-519 ЦК України) та на підставі договору поруки від 07.08.2014р. №07-08-2014-1;

2) стягнути з відповідачів 6 079,78 грн. 3% річних та 8 404,62 грн. інфляційних втрат у зв'язку із несвоєчасним виконанням рішення господарського суду Тернопільської області від 11.03.2011р. у справі № 16/3/5022-43/2011, яке набрало законної сили, угоди № 30-04/14-5 від 30.04.2014р. про заміну кредитора у зобов'язанні (відступлення права вимоги в порядку ст. ст. 512-519 ЦК України);

3) солідарно стягнути з відповідачів витрати, пов'язані зі сплатою судового збору та витрати на оплату послуг адвоката в сумі 1 000,00 грн.

Рішенням господарського суду Київської області у справі № 911/4117/14 від 24.11.2014р. позов задоволено, стягнуто з відповідача 2 - ТОВ ,,Агрофірма ,,Постолівська" 6 079,78 грн. 3% річних, 8 404,62 грн. інфляційних втрат, 1 709,01 грн. судового збору та 935,42 грн. витрат на правову допомогу; з відповідачів 1 та 2 солідарно стягнуто 1 000,00 грн. 3% річних, 117,99 грн. судового збору та 64,58 грн. витрат на правову допомогу.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 16.07.2015р. зазначене рішення залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 30.09.2015р. рішення господарського суду Київської області та постанову Київського апеляційного господарського суду у справі № 911/4117/14 скасовано, справу направлено до господарського суду Київської області на новий розгляд.

Постанову Вищого господарського суду України мотивовано тим, що судами не взято до уваги той факт, що у рішенні господарського суду Київської області від 22.07.2013р. у справі № 911/2011/13 зазначено про повне погашення заборгованості за рішенням господарського суду Тернопільської області від 11.03.2011р. у справі № 16/3/5022-43/2011 станом на 20.07.2011р., а також той факт, що постановою ДВС Гусятинського РУЮ від 28.02.2012р. виконавчий документ з виконання рішення господарського суду Тернопільської області повернуто стягувачу за його заявою, а виконавче провадження закрито.

Ухвалою господарського суду Київської області від 15.10.2015р. до участі у справі залучено Товариство з обмеженою відповідальністю ,,Корпорація ,,Агросинтез" в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача.

Рішенням господарського суду Київської області від 11.11.2015р. в позові відмовлено.

Не погодившись із зазначеним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, у якій просить рішення господарського суду Київської області від 11.11.2015 у справі № 911/4117/14 скасувати, прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник зазначає, що він не погоджується з прийнятим рішенням, оскільки висновки викладені в судовому рішенні не відповідають фактичним обставинам справи. Зокрема, скаржник вказує, що суд першої інстанції не врахував, що інфляційні нарахування на суму боргу та проценти річних входять до складу грошового зобов'язання та підлягають стягненню.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач 2 зазначає про її необґрунтованість та просить оскаржуване рішення залишити без змін.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 25.01.2016р. апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено її розгляд на 01.03.2016р.

19.02.2016р. на адресу суду надійшло клопотання відповідача 2 про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Відповідно до ст. 74-1 ГПК України господарський суд за власною ініціативою або за клопотанням сторони, третьої особи, прокурора, іншого учасника судового процесу може постановити ухвалу про їх участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Ухвалою суду від 22.02.2016р. задоволено клопотання відповідача 2 про його участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції та доручено забезпечити проведення відеоконференції господарському суду Тернопільської області.

Ухвалою суду від 01.03.2016р. розгляд скарги у справі відкладено на 22.03.2016р. в зв'язку з неявкою представників позивача, відповідача 1 та третьої особи.

В судовому засіданні 22.03.2016р., яке проводилось в режимі відеоконференції, представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги, представник відповідача 2 проти наведених доводів заперечив, представники відповідача 1 та третьої особи не з'явились, про причини неявки суд не повідомили, про час та місце розгляду скарги повідомлені своєчасно та належним чином, про що свідчать повідомлення про вручення поштового відправлення № 891.

Поштове відправлення, надіслане на адресу третьої особи - ТОВ ,,Корпорація ,,Агросинтез" повернулось на адресу суду з відміткою - ,,за закінченням терміну зберігання".

Як роз'яснено п. 3.9.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. № 18 ,,Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог ч. 1 ст. 64 та ст. 87 ГПК.

За змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Таким чином, третя особа вважається належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи.

Відповідно до п. 3.9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011р. ,,Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

За наведених обставин, враховуючи належне повідомлення відповідача 1 та третьої особи про час і місце розгляду справи та відсутність їх заяв про відкладення розгляду справи, колегія суддів вважає за можливе здійснювати апеляційний перегляд за наявними матеріалами справи.

Згідно зі ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Частиною 2 статті 101 ГПК України передбачено, що апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши матеріали апеляційної скарги, дослідивши наявні докази у справі, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача 2, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Рішенням господарського суду Тернопільської області від 11.03.2011р. у справі № 16/3/5022-43/2011, яке є підставою позову у даній справі, встановлено наявність простроченої заборгованості ТОВ ,,Агрофірма ,,Постолівська" перед ТОВ ,,Корпорація ,,Агросинтез", яка виникла у зв'язку з неналежною несвоєчасною сплатою ТОВ ,,Агрофірма ,,Постолівська" коштів за отриманий від ТОВ ,,Корпорація ,,Агросинтез" товар за договором поставки на умовах товарного кредиту від 09.03.2010р. № ТК090310/8.

Так, даним рішенням встановлено, що 09.03.2010р. між ТОВ ,,Корпорація ,,Агросинтез" (постачальник) та ТОВ ,,Агрофірма ,,Постолівська" (покупець) укладено договір поставки на умовах товарного кредиту № ТК090310/8 (далі - Основний договір), відповідно до якого постачальник зобов'язався поставити продавцю хімічні засоби захисту рослин, а покупець зобов'язався прийняти товар, сплатити проценти за користування товарним кредитом.

Зазначеним рішенням частково задоволено позов ТОВ ,,Корпорація ,,Агросинтез" та стягнуто з боржника - ТОВ ,,Агрофірма ,,Постолівська" 94 077,17 грн. основного боргу, 6 687,48 грн. пені, 28 223,15 грн. штрафу, 4 215,25 грн. інфляційних втрат, 65 397,58 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами, 1 986,40 грн. державного мита та 235,10 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу, а всього 200 822,13 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги у даній справі, позивач зазначає про те, що зазначене рішення відповідачем 2 виконано не в повній мірі та із запізненням, у зв'язку з чим у постачальника виникло право нараховувати та стягувати з покупця в порядку ст. 625 ЦК України проценти річних та інфляційні втрати за період прострочення до дати фактичного виконання зобов'язання та погашення заборгованості.

Так, позивач нараховує 3% річних на суму заборгованості 71 834,33 грн. (яка складається з процентів за користування чужими грошовими коштами 65 397,58 грн., інфляційних втрат в сумі 4 215,25 грн., 1 986,40 грн. державного мита та 235,10 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу) за період з 27.05.2011р. по 10.09.2014р., а також інфляційні втрати на зазначену суму заборгованості 71 834,33 грн. за період червень 2011р. по серпень 2014р.

Як зазначає позивач, між первісним кредитором ТОВ ,,Корпорація ,,Агросинтез" та новим кредитором ТОВ ,,Ніко-Тайс" 30.04.2014р. було укладено угоду № 30-04/14-5 про заміну кредитора у зобов'язанні (відступлення права вимоги в порядку ст. 512-519 ЦК України), згідно якої первісний кредитор відступив новому кредитору право вимоги виконання ТОВ ,,Агрофірма ,,Постолівська" зобов'язання щодо сплати 3% річних та інфляційних втрат, набутих первісним кредитором у зв'язку із неналежним, несвоєчасними та неповним виконанням боржником грошового зобов'язання згідно рішення господарського суду Тернопільської області від 11.03.2011р. у справі № 16/3/5022-43/2011, що набрало законної сили.

Крім того, позивач зазначає, що 07.08.2014р. між новим кредитором ТОВ ,,Компанія ,,Ніко-Тайс" та поручителем ТОВ ,,ПК Трейдсервісгруп" укладено Договір поруки №07-08-2014-1, згідно якого поручитель поручається перед кредитором солідарно відповідати за виконання обов'язку ТОВ ,,Агрофірма ,,Постолівська" щодо виконання грошового зобов'язання щодо сплати 3% річних у зв'язку із неналежним, несвоєчасним та неповним виконанням боржником грошового зобов'язання згідно рішення суду. Умовами договору поруки відповідальність поручителя обмежена сумою 3% річних в розмірі 1 000,00 грн.

За таких обставин, позивач просить суд стягнути з відповідачів солідарно 1 000,00 грн. процентів річних, витрати на оплату судового збору та послуг адвоката, а решту нарахованих процентів річних (6 079,78 грн.) та інфляційних втрат (8 404,62 грн.) позивач просить суд стягнути з відповідача 2 ТОВ ,,Агрофірма ,,Постолівська".

Заперечуючи проти позовних вимог у даній справі, відповідач, зокрема, зазначав, що грошове зобов'язання, яке випливає з рішення господарського суду Тернопільської області (зокрема із сплати процентів за користування чужими грошовими коштами, інфляційних втрат, державного мита та витрат на інформаційно-технічне забезпечення) не є господарським зобов'язанням, а тому до нього не може бути застосовано ст. 625 ЦК України.

Колегія суддів з огляду на встановлені у справі обставини справи та наявні докази погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог у даній справі з огляду на таке.

Відповідно до ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Статтею 20 ГК України встановлено, що держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб'єктів господарювання та споживачів. Кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемляють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом. Порядок захисту прав суб'єктів господарювання та споживачів визначається цим Кодексом, іншими законами.

Згідно з ч. 1 ст. 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи, громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Позов - це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб'єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі. Предмет позову - це певна матеріально - правова вимога позивача до відповідача, яка кореспондує зі способами захисту права, визначеними зокрема, ст. 16 Цивільного кодексу України, ст. 20 Господарського кодексу України. Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача.

Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Підставою позовних вимог у даній справі є зазначене в позові рішення господарського суду Тернопільської області від 11.03.2011р. у справі № 16/3/5011-43/2011 та угода № 30-04/14-5 про заміну кредитора у зобов'язанні (відступлення права вимоги в порядку ст.ст. 512-519 ЦК України) від 30.04.2014р.

Рішенням господарського суду Тернопільської області від 11.03.2011р. у справі № 16/3/5022-43/2011 встановлено, що у відповідача 2 наявна заборгованість перед ТОВ ,,Корпорація ,,Агросинтез", яка виникла у зв'язку з неналежною несвоєчасною сплатою ТОВ ,,Агрофірма ,,Постолівська" коштів за отриманий від ТОВ ,,Корпорація ,,Агросинтез" товар за договором поставки на умовах товарного кредиту від 09.03.2010р. № ТК090310/8.

Зазначеним рішенням частково задоволено позов ТОВ ,,Корпорація ,,Агросинтез" та стягнуто з боржника - ТОВ ,,Агрофірма ,,Постолівська" 94 077,17 грн. основного боргу, 6 687,48 грн. пені, 28 223,15 грн. штрафу, 4 215,25 грн. інфляційних втрат, 65 397,58 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами, 1 986,40 грн. державного мита та 235,10 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Як роз'яснено в п. 7.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. № 14 ,,Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Грошове зобов'язання у первісного кредитора, як вбачається з матеріалів справи, виникло з договору поставки від 09.03.2010р., що встановлено рішенням суду від 11.03.2011р. і не потребує доказування.

Однак, за угодою № 30-04/14-5 від 30.04.2014р. (п.п.1.1, 1.2) здійснено заміну кредитора у зобов'язанні ,,щодо сплати розміру 3% річних та інфляційних втрат, набутих первісним кредитором на підставі рішення господарського суду Тернопільської області від 11.03.2011р. у справі № 16/3/5011-43/2011" .

У позовній заяві позивач зазначає, що до нього, як до Нового кредитора, перейшло право вимоги 3% річних та інфляційних втрат у зв'язку з несвоєчасним виконанням боржником (відповідачем) грошового зобов'язання згідно рішення господарського суду від 11.03.2011р., посилаючись на ч. 5 ст. 11 ЦК України та постанову Верховного Суду України від 05.12.2011р. № 16/164(2010).

Також, в позові зазначено, що прострочення виконання даного грошового зобов'язання почалось у зв'язку із вступом рішення господарського суду Тернопільської області від 11.03.2011р. у справі № 16/3/5011-43/2011 в законну силу - 26.05.2011р. у зв'язку з винесенням постанови Львівського апеляційного господарського суду від 26.05.2011р. у справі № 16/3/5022-43/2011.

Отже, за змістом позову підставою виникнення грошового зобов'язання в сумі 71 834,33 грн., на яку нараховано 3% річних та інфляційні, що заявлені до стягнення у даній справі, позивач зазначає саме рішення господарського суду від 11.03.2011р. і обраховує початок прострочення цього грошового зобов'язання - з наступного дня після набрання рішенням суду законної сили.

В позові відсутні посилання на договір поставки від 09.03.2010р., з якого фактично у відповідача виникло грошове зобов'язання.

Правильне визначення у позові його підстави та доведення позивачем відповідних обставин стосовно зазначеної в позові підстави, з якої виникає право вимоги у кредитора до боржника, має істотне значення для правильного вирішення спору, зокрема, встановлення обсягу відповідного права, строку виконання зобов'язання, яким, зокрема, визначається застосування позовної давності, як до основної вимоги, так і до додаткових вимог, тощо.

Як роз'яснено в листі Верховного Суду України від 01.07.2014 ,,Аналіз практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві" судове рішення не змінює суті зобов'язань кредитора та боржника, з рішення суду зобов'язальні правовідносини не виникають, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить в них ясність та визначеність.

Частиною 1 статті 598 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Водночас, для застосування статті 625 Цивільного кодексу України суду необхідно правильно визначити характер спірних правовідносин сторін та встановити існування між сторонами саме грошового зобов'язання.

Визначаючи правову природу грошового зобов'язання, необхідно, перш за все, виходити з правил частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України, відповідно до яких зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (постанова Верховного Суду України від 18.02.2014р. у справі № 302гс14).

Стаття 625 Цивільного кодексу України регулює зобов'язальні правовідносини, тобто поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами та джерелом якого є господарський договір.

Тобто, зміст грошового зобов'язання відповідача перед первісним кредитором полягає у сплаті грошових коштів за отриманий товар в порядку, передбаченому господарським договором поставки на умовах товарного кредиту № ТК 090310/8 від 09.03.2010р., і саме на суму грошового зобов'язання, яке виникло з договору поставки, можуть бути нараховані 3% річних та інфляційні втрати.

Оскільки позивачем в позові зазначено рішення суду від 11.03.2011р., як матеріально - правову підставу позовних вимог, що спростовується обставинами, які встановлено названим рішенням суду (грошове зобов'язання виникло з договору поставки) і не потребує доказуванню, то відсутні підстави для задоволення такого позову.

Відповідно до статей 512, 514 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). При цьому, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, законодавець передбачив право відступлення тільки дійсної вимоги, яка існувала на момент переходу цих прав.

Така правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 02.10.2012 у справі №23/236 та від 16.09.2015р. № 911/3606/13.

Оскільки грошові зобов'язання виникли з договору поставки на умовах товарного кредиту № ТК 090310/8 від 09.03.2010р., то і відступити право вимоги первісний кредитор міг лише за цим договором, а не за рішенням суду.

Таким чином на час укладання угоди від 30.04.2014р. №30-04/14-5 про заміну кредитора у зобов'язанні (відступлення права вимоги в порядку ст.ст. 512-519 ЦК України), жодного права вимоги у зв'язку з неналежним виконанням рішення господарського суду Тернопільської області від 11.03.2011р. у справі № 16/3/5022-43/2011 у ТОВ ,,Корпорація ,,Агросинтез" до ТОВ ,,Агрофірма ,,Постолівська" не було, тому угода від 30.04.2014р. №30-04/14-5 для боржника ТОВ ,,Агрофірма ,,Постолівська" та для нового кредитора ТОВ ,,Компанія ,,Ніко-Тайс" не породжує будь-яких прав та обов'язків, що також є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог у даній справі.

Позивач у позові в порядку ст. 625 ЦК України нараховує інфляційні втрати та 3 % річних на суму заборгованості 71 834,33 грн. (яка складається з процентів за користування чужими грошовими коштами 65 397,58 грн., інфляційних втрат в сумі 4 215,25 грн., 1 986,40 грн. державного мита та 235,10 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу), яка матеріалами справи не підтверджується, оскільки, як встановлено судом, суми державного мита та витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу відповідачем були погашені 20.07.2011р.

Відповідно до частини 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, нарахування позивачем інфляційних та 3% річних на стягнуті судовим рішенням проценти за користування чужими грошовими коштами 65 397,58 грн., інфляційні втрати в сумі 4 215,25 грн., 1 986,40 грн. державного мита та 235,10 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу не відповідає чинному законодавству.

За наведених обставин, позовні вимоги у даній справі є необґрунтованими та задоволенню не підлягають, про що вірно вказав суд першої інстанції.

Крім того, відділом ДВС Гусятинського районного управління юстиції постановою від 22.07.2011р. було відкрито виконавче провадження ВП № 27717606 з примусового виконання наказу від 22.06.2011р., виданого на примусове виконання рішення господарського суду Тернопільської області від 11.03.2011р. у справі № 16/3/5022-43/2011.

Постановою від 28.02.2012р. виконавчий документ (наказ №16/3/5022-43 від 22.06.2011р.) було повернуто стягувачу ТОВ ,,Корпорація "Агросинтез" за його заявою від 03.02.2012р. № 19/12.

Відповідно до ст. 47 Закону України ,,Про виконавче провадження" (в редакції від 22.12.2011р., чинній на момент винесення постанови про повернення виконавчого документу стягувачу) виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, зокрема, якщо є письмова заява стягувача. Про повернення стягувачу виконавчого документа виконавець виносить постанову з обов'язковим мотивуванням підстав її винесення, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред'явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону.

Матеріали справи не містять доказів того, що виконавчий документ з примусового виконання рішення господарського суду Тернопільської області від 11.03.2011р. у справі № 16/3/5022-43/2011 в межах передбачених законом строків до виконання пред'являвся повторно, що свідчить про те, що у первісного кредитора жодних претензій або вимог щодо виконання вказаного судового рішення станом на 30.04.2014р. - дату укладання з ТОВ ,,Компанія ,,Ніко-Тайс" угоди №30-04/14-5 про заміну кредитора у зобов'язанні (відступлення права вимоги в порядку ст.ст. 512-519 ЦК України) - не було і бути не могло, оскільки строк, передбачений ст. 22, пунктом 1) частини 1 ст. 23, частиною 5 ст. 47 Закону України ,,Про виконавче провадження" (в редакції від 22.12.2011р.) для повторного пред'явлення виконавчого документу до виконання вже сплинув.

За договором поруки від 07.08.2014р. № 07-08-2014-1 боржник та поручитель несуть перед кредитором солідарну відповідальність щодо сплати процентів річних за невчасне виконання рішення господарського суду Тернопільської області від 11.03.2011р. у справі № 16/3/5022-43/2011. За змістом солідарного обов'язку як процесуальної співучасті поручителя на боці боржника, оскільки угода про заміну кредитора у зобов'язанні не породжує будь-яких прав та обов'язків для боржника, то вона не породжує жодних прав та обов'язків також і для поручителя.

За наведених вище обставин, позовні вимоги у даній справі є необґрунтованими, а тому задоволенню не підлягають, про що вірно вказав суд першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При цьому, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, як встановлено статтею 34 ГПК України. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доводи апеляційної скарги не є обґрунтованими з підстав наведених вище, а тому колегією суддів відхиляються. У зв'язку з цим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Виходячи з наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення господарського суду Київської області від 11.11.2015 у справі № 911/4117/14 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги відповідно до ст. 49 ГПК України покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 33, 34, 43, 49, 99, 101, 103, 105 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю ,,Компанія ,,Ніко-Тайс" - залишити без задоволення, а рішення господарського суду Київської області від 11.11.2015р. у справі № 911/4117/14 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено у касаційному порядку відповідно до вимог ст.ст. 107-111 ГПК України.

Головуючий суддя В.Г. Суховий

Судді Г.А. Жук

А.О. Мальченко