РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.03.2016Справа №904/305/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Слант Україна"
до Публічного акціонерного товариства "Українська Залізниця" в особі Регіональної філії "Придніпровська залізниця"
третя особа-1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Публічне акціонерне товариство "Дніпровський крохмалепатоковий комбінат"
третя особа -2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Збагачувальна Фабрика "Богучарская"
про стягнення 20 178,50 грн.
Суддя Стасюк С.В.

Представники сторін:

від позивача не з'явився
від відповідача не з'явився
від третьої особи-1Гончарова М.В. (дов. № 12/150 від 11.02.2016 року)
від третьої особи-2не з'явився

Відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 24 березня 2016 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення у справі.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ :

Товариство з обмеженою відповідальністю "Слант Україна" звернулося до господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Публічного акціонерного товариства "Українська Залізниця" в особі Регіональної філії "Придніпровська залізниця" про стягнення 20 178,50 грн.

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що вагони № 66933789, № 67385989, № 67920876, №60421278 з вугіллям марки ДГ13-50 на станцію «Верхньодніпровськ» (стація призначення) прибули з недостачею, яка підтверджена складеними цією ж станцією комерційними актами АА № 045202/9 від 14.07.2015 року, АА № 045203/10 від 14.07.2015 року, РА № 011483/1б від 11.11.2015 року, РА № 011485/18 від 04.12.2015 року. На думку позивача нестача виникла під час перевезення і відповідальність за понесені позивачем збитки має нести перевізник.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 25.01.2016 року матеріали справи № 904/305/16 було скеровано за підсудністю до Господарського суду міста Києва відповідно до вимог статті 17 Господарського процесуального кодексу України.

01.02.2016 року в результаті автоматизованого розподілу справ у Господарському суді міста Києва справу передано судді Стасюку С.В. для розгляду спору по суті.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.02.2016 року суддя Стасюк С.В. прийняв справу № 904/305/16 до свого провадження, залучив до участі у справі у якості третьої особи-1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Публічне акціонерне товариство "Дніпровський крохмалепатоковий комбінат" та у якості третьої особи-2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Збагачувальна Фабрика "Богучарская", розгляд справи призначено на 25.02.2016 року.

Представник третьої особи-2 в судове засідання 25.02.2016 року не з'явився, вимоги ухвали суду від 03.02.2016 року не виконав, про дату та час слухання справи повідомлявся належним чином.

У судовому засіданні 25.02.2016 року представник позивача надав документи на виконання вимог ухвали суду.

Представник відповідача у судовому засіданні надав усні пояснення по суті спору в яких проти позову заперечив.

Представник третьої особи-1 у судовому засіданні надав документи на виконання вимог ухвали суду та пояснення по суті спору.

Відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України, у судовому засіданні 25.02.2016 року винесено ухвалу про відкладення розгляду справи на 24.03.2016 року.

23.03.2016 року представник третьої особи-1 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва надав письмові пояснення по справі, відповідно до яких підтримав заявлені позовні вимоги.

24.03.2016 року через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву. У поданому відзиві зазначено, що у позивача по справі як власника вантажу відсутнє право на пред'явлення позову, оскільки власник вантажу, якщо він не є відправником або одержувачем вантажу, не має права від свого імені заявляти претензію або позов до залізниці з приводу втрати, нестачі або псування вантажу під час перевезення.

У судовому засіданні 24.03.2016 року представник третьої особи-1 надав усні пояснення по суті спору, відповідно до яких підтримав заявлені позовні вимоги.

Представники позивача, відповідача та третьої особи-2 у судове засідання 24.03.2016 року не з'явилися, про час та дату судового засідання повідомлені належним чином.

Розглянувши подані сторонами матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

08.07.2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Слант Україна" (постачальник) та Публічним акціонерним товариством "Дніпровський крохмалепатоковий комбінат" (покупець) укладено Договір № 08/07, відповідно до якого постачальник зобов'язується передати у власність, а покупець прийняти та оплатити вугільну продукцію, по марочному складу, цінам та в кількості, вказаними у відповідних специфікаціях до Договору.

На виконання умов вказаного Договору, відповідно до залізничних накладних № 52758372 від 10.07.2015 року, № 52758380 від 10.07.2015 року, № 49791304 від 07.11.2015 року, № 50353085 від 01.12.2015 року, відправником - Товариством з обмеженою відповідальністю "Збагачувальна Фабрика "Богучарская" надіслано залізничним транспортом вагони № 66933789, № 67385989, № 67920876, № 60421278 концентрату вугілля на станцію «Верхньодніпровськ». Одержувач, відповідно до залізничних накладних № 52758372 від 10.07.2015 року, № 52758380 від 10.07.2015 року, № 49791304 від 07.11.2015 року, № 50353085 від 01.12.2015 року - Публічне акціонерне товариство "Дніпровський крохмалепатоковий комбінат".

Відповідно до залізничної накладної № 52758372 від 10.07.2015 року на станцію призначення «Верхньодніпровськ» повинен був надійти вагон № 66933789 концентрату вугілля в загальній кількості 63 500 кг., як було визначено залізницею при прийнятті вантажу до перевезення.

Однак, за твердженням позивача, на залізничну станцію «Верхньодніпровськ» надійшов вагон № 66933789 концентрату вугілля в загальній кількості лише 60 300 кг. На станції призначення було встановлено, що маса вантажу є меншою, ніж встановлено у перевізному документі на 3 200 кг.

Вищезазначене підтверджується комерційним актом АА № 045202/9 від 14.07.2015 року.

Відповідно до залізничної накладної № 52758380 від 10.07.2015 року на станцію призначення «Верхньодніпровськ» повинен був надійти вагон № 67385989 концентрату вугілля в загальній кількості 63 500 кг., як було визначено залізницею при прийнятті вантажу до перевезення.

Однак, за твердженням позивача, на залізничну станцію «Верхньодніпровськ» надійшов вагон № 67385989 концентрату вугілля в загальній кількості лише 59 450 кг. На станції призначення було встановлено, що маса вантажу є меншою, ніж встановлено у перевізному документі на 4 050 кг.

Вищезазначене підтверджується комерційним актом АА № 045203/10 від 14.07.2015 року.

Відповідно до залізничної накладної № 49791304 від 07.11.2015 року на станцію призначення «Верхньодніпровськ» повинен був надійти вагон № 67920876 концентрату вугілля в загальній кількості 64 000 кг., як було визначено залізницею при прийнятті вантажу до перевезення.

Однак, за твердженням позивача, на залізничну станцію «Верхньодніпровськ» надійшов вагон № 67920876 концентрату вугілля в загальній кількості лише 51 750 кг. На станції призначення було встановлено, що маса вантажу є меншою, ніж встановлено у перевізному документі на 2 250 кг.

Вищезазначене підтверджується комерційним актом РА № 011483/1б від 11.11.2015 року.

Відповідно до залізничної накладної № 50353085 від 01.12.2015 року на станцію призначення «Верхньодніпровськ» повинен був надійти вагон № 60421278 концентрату вугілля в загальній кількості 64 000 кг., як було визначено залізницею при прийнятті вантажу до перевезення.

Однак, за твердженням позивача, на залізничну станцію «Верхньодніпровськ» надійшов вагон № 60421278 концентрату вугілля в загальній кількості лише 62 240 кг. На станції призначення було встановлено, що маса вантажу є меншою, ніж встановлено у перевізному документі на 1 760 кг.

Вищезазначене підтверджується комерційним актом РА № 011485/18 від 04.12.2015 року.

Позивач зазначив, що відповідач, як перевізник зобов'язувався зберегти та доставити на станцію призначення «Верхньодніпровськ» в вагонах № 66933789, № 67385989, № 67920876, № 60421278 довірені йому 255 000 кг. концентрату вугілля та видати його одержувачу - Публічному акціонерному товариству "Дніпровський крохмалепатоковий комбінат".

Проте, як повідомив позивач, своє зобов'язання відповідач виконав лише частково. На станцію призначення вантаж був доставлений та виданий в меншій кількості, ніж той який був прийнятий для перевезення. Нестача склала 11 260 кг., що підтверджується комерційними актами АА № 045202/9 від 14.07.2015 року, АА № 045203/10 від 14.07.2015 року, РА № 011483/1б від 11.11.2015 року, РА № 011485/18 від 04.12.2015 року, внаслідок чого позивачу завдано збитків у розмірі 20 178,50 грн.

Відповідач проти позову заперечує, посилаючись на те, що у позивача по справі як власника вантажу відсутнє право на пред'явлення позову, оскільки власник вантажу, якщо він не є відправником або одержувачем вантажу, не має права від свого імені заявляти претензію або позов до залізниці з приводу втрати, нестачі або псування вантажу під час перевезення.

Оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 909 Цивільного кодексу України за договором перевезення перевізник зобов'язаний доставити довірений йому відправником вантаж в пункт призначення і видати його уповноваженій на отримання вантажу особі.

Згідно з пунктом 2 статті 924 Цивільного кодексу України перевізник відповідає за втрату, нестачу, псування або пошкодження прийнятого до перевезення вантажу у розмірі фактично заподіяної шкоди, якщо не доведе, що це сталося не з його вини.

Статтею 920 Цивільного кодексу України обумовлено: у разі порушення зобов'язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами).

Відповідно до статті 12 Закону України "Про залізничний транспорт" залізниці повинні забезпечувати збереження вантажів на шляху слідування та на залізничних станціях.

Статтею 23 Закону України "Про залізничний транспорт" передбачено, що перевізники несуть відповідальність за зберігання вантажу з моменту його прийняття і до видачі одержувачу в межах, визначених Статутом залізниць України. Частиною 2 цієї ж статті встановлено, що за незбереження (втрату, нестачу, псування, пошкодження) прийнятого до перевезень вантажу перевізники несуть відповідальність у розмірі фактично заподіяної шкоди, якщо не доведуть, що втрата, нестача, псування, пошкодження виникли з незалежних від них причин.

Стаття 110 Статуту залізниць України передбачає, що залізниця несе відповідальність за збереження вантажу з часу його прийняття до перевезення і до моменту видачі одержувачу.

Згідно з статтею 113 Статуту залізниць України за незбереження прийнятого до перевезення вантажу залізниці несуть відповідальність у розмірі фактично заподіяної шкоди, якщо не доведуть, що втрата, нестача чи пошкодження виникли з не залежних від перевізника причин.

Згідно статті 26 Закону України "Про залізничний транспорт" обставини, які можуть служити підставою для матеріальної відповідальності перевізників вантажу засвідчуються актами; порядок і терміни складення актів визначаються Статутом залізниць України.

Статтею 129 Статуту залізниць України передбачено, що обставини, що можуть бути підставою для матеріальної відповідальності залізниці під час залізничного перевезення, засвідчуються комерційними актами або актами загальної форми, які складають станції залізниць; для засвідчення маси і кількості вантажу з даними, зазначеними у транспортних документах, складається комерційний акт.

Відповідно до статті 130 Статуту залізниць України право на пред'явлення до залізниці претензій та позовів у разі недостачі, псування або пошкодження вантажу має одержувач - за умови пред'явлення накладної, комерційного акта і документа, що засвідчує кількість і вартість відправленого вантажу.

Статтею 133 Статуту залізниць України передбачено, що передача іншим організаціям або громадянам права на пред'явлення претензій та позовів не допускається, за винятком випадків передачі такого права вантажовідправником вантажоодержувачу або вантажоодержувачем вантажовідправнику, а також вантажовідправником або вантажоодержувачем вищій організації або уповноваженій особі, яка виступає від їх імені.

Факт нестачі за спірними перевезеннями матеріалами справи підтверджений, зокрема комерційними актами АА № 045202/9 від 14.07.2015 року, АА № 045203/10 від 14.07.2015 року, РА № 011483/1б від 11.11.2015 року, РА № 011485/18 від 04.12.2015 року.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, оскільки Товариство з обмеженою відповідальністю "Слант Україна" є неналежним позивачем по даній справі з огляду на наступне.

Згідно статті 133 Статуту залізниць України передача права на пред'явлення претензій та позовів допускається у випадку передачі такого права вантажовідправником або вантажоодержувачем уповноваженій особі, яка виступає від їх імені, тобто Товариство з обмеженою відповідальністю "Слант Україна", подаючи позов мало виступити не від свого імені, а від імені вантажовідправника або вантажоодержувача (особи, яка передала права).

Стосовно спорів, пов'язаних з перевезенням вантажів залізницею, перелік таких доказів встановлено пунктами 130 та 133 Статуту залізниць.

Обставини, що можуть бути підставою для матеріальної відповідальності залізниці, вантажовідправника або вантажоодержувача при перевезенні вантажів, засвідчуються комерційними актами або актами загальної форми, які складають станції залізниць у відповідності із пунктом 129 Статуту залізниць України.

Як встановлено судом, позивач звернувся до суду із позовом, яким просив стягнути з відповідача 20 178,50 грн.

Щодо права звернення до залізниці з претензією або і з позовом, з підстав, що випливають із Статуту залізниць України або договору перевезення вантажу, то пункт 130 Статуту залізниць України таке право надає сторонам у договорі перевезення - вантажовідправнику або вантажоодержувачу у відповідних випадках, передбачених Статутом. Власник вантажу (якщо він не є відправником або одержувачем вантажу) не має права від свого імені заявляти позов до залізниці з приводу втрати, нестачі, порчі або псування вантажу під час перевезення.

Залізниця не має права і не наділена повноваженнями визначати, хто саме є власником вантажу, який вона перевозить.

На відміну від права відступлення права вимоги, передбаченого у статті 512 Цивільного кодексу України, спеціальна норма пункту 133 Статуту залізниць України не допускає передачу іншим організаціям або громадянам права на пред'явлення претензій та позовів, за винятком випадків передачі такого права вантажовідправником вантажоодержувачу або вантажоодержувачем вантажовідправнику, а також вантажовідправником або вантажоодержувачем вищій організації або уповноваженій особі, яка виступає від їх імені.

Передача права на пред'явлення претензій і позовів засвідчується переуступним підписом на документі (накладній, квитанції про приймання вантажу, багажній квитанції), а для уповноваженої особи - довіреністю, оформленою згідно із законодавством.

При огляді залізничних накладних встановлено, що переуступні підписи відсутні.

Вантажовласник, якщо він не є вантажовідправником або вантажоодержувачем, у такому випадку має право скористатись можливістю, наданою пунктом 133 Статуту залізниць України - отримати від вантажоодержувача довіреність, оформлену згідно із законодавством, виступати від його імені і заявляти претензійно-позовні вимоги до залізниці (пункт 5 оглядового листа Вищого Господарського Суду України від 29.11.2007 року № 01-8/917 «Про деякі питання судової практики застосування Статуту залізниць України, інших норм транспортного законодавства»).

Виходячи зі змісту статті 130 Статуту залізниць України, позивач як власник вантажу не має права від свого імені заявляти позов до залізниці з приводу втрати, нестачі, порчі або псування вантажу під час перевезення.

З огляду на вищевикладене, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Слант Україна" задоволенню не підлягають.

Відшкодування судових витрат відповідно до статей 44, 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються судом на позивача.

Виходячи з вищенаведеного та керуючись статтями 4, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У позові Товариства з обмеженою відповідальністю "Слант Україна" відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 28.03.2016

Суддя С.В. Стасюк