ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" березня 2016 р. Справа № 917/1903/15

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Івакіна В.О., суддя Камишева Л.М., суддя Пелипенко Н.М.

при секретарі Пляс Л.Ф.

за участю представників:

позивача ОСОБА_1 (дов. №281015/2 від 28.10.2015 р.)

відповідача - ОСОБА_2 (дов. б/н від 01.09.2015 р.)

третьої особи ОСОБА_2 (дов. №210 від 19.10.2015 р.)

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача (вх.№507П/1-8) на рішення господарського суду Полтавської області від 02 лютого 2016 року у справі

за позовом Публічного акціонерного товариства "Імексбанк", від імені та в інтересах якого діє уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ОСОБА_3, м. Одеса

до Споживчого товариства "Котл Транс", смт. Котельва, Котелевський район, Полтавська область

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_4, с. Наталине, Красноградський район, Харківська область

про стягнення 414 390,02 грн. шляхом звернення стягнення на заставлене майно

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ПАТ "Імексбанк", від імені та в інтересах якого діє уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ОСОБА_3, звернувся до господарського суду Полтавської області з позовом, в якому просив стягнути з СП "Котл Транс" заборгованість по кредитному договору №730 від 12.02.2008 р. в сумі 414 390,02 грн. шляхом звернення стягнення на заставлене майно.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 02.02.2016 р. у справі №917/1903/15 (головуючий суддя Погрібна С.В., суддя Гетя Н.Г., суддя Білоусов С.М.) в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Позивач з рішенням господарського суду першої інстанції не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, вважаючи, що рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить рішення господарського суду скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Відповідач та третя особа проти задоволення апеляційної скарги заперечують, вважають рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу, зокрема, зазначає, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, викладених у клопотанні про поновлення строку позовної давності, а саме: документів, що підтверджують факт сплати СП "Котл Транс" будь-якої суми заборгованості за отриманим кредитом, а відтак, вказане клопотання не підлягає задоволенню. Представник третьої особи в судовому засіданні підтримує позицію відповідача, викладену у відзиві на апеляційну скаргу. Відповідач та третя особа просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення господарського суду без змін.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вислухавши в судовому засіданні пояснення уповноважених представників сторін та третьої особи, перевіривши повноту встановлення місцевим господарським судом обставин, що мають значення для справи, правильність застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

Як свідчать матеріали справи та було вірно встановлено місцевим господарським судом, 12.02.2008 р. між АКБ "Імексбанк" (кредитор), правонаступником якого є ПАТ "Імексбанк", та ОСОБА_4 (позичальник) був укладений договір кредиту № 730, згідно п. 1.1 якого кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, поверненні, строковості, платності та цільового характеру використання, грошові кошти в розмірі 27230,00 Євро зі сплатою 13% річних ( т.1 а.с.10-12).

Пунктом 1.1.1. кредитного договору визначено, що основна сума заборгованості погашається по 25-е число кожного місяця, згідно погодженого в договорі графіку погашення заборгованості.

Кінцевий термін погашення кредиту 10.02.2011 р.: щомісячно, починаючи з березня 2008 року по 10 лютого 2011 року по 757,00 Євро.

Додатковою угодою № 2 від 25.06.2009 р. сторонами було внесено зміни до кредитного договору.

Так, додатковою угодою №2 сторони внесли зміни до пункту 1.1 кредитного договору, виклавши даний пункт в наступній редакції: "Кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, поверненні, строковості, платності та цільового характеру використання, грошові кошти в розмірі 27 230,00 Євро (станом на 25.06.2009 р. залишок - 21 174,00 Євро, що у перерахунку, станом на 25.06.2009 р. становить 226 561,80 грн., а починаючи з 25.06.2009 р. - 226561,80 грн. зі сплатою 13% річних, а починаючи із 25.06.2009 р. - 21% річних".

Крім того, додатковою угодою № 2 сторони внесли зміни до п.п. 1.1.1 кредитного договору, а саме графіку погашення кредиту, згідно якого починаючи з жовтня 2009 року позичальник зобов'язався основну суму заборгованості погашати по 25-е число кожного місяця, до січня 2011 року, рівними частками - по 13 400,00 грн. Залишок заборгованості в сумі 12161,80 грн. позичальник зобов'язався погасити до 10 лютого 2011 року.

П.п.1.3 кредитного договору передбачено, що в забезпечення виконання зобов'язань боржника, щодо погашення кредиту, сплати нарахованих відсотків, можливих штрафних санкцій, а також інших витрат на здійснення забезпеченої заставою вимоги, сторони укладають договір застави.

На виконання умов кредитного договору 12.02.2008 р. між АКБ "Імексбанк" (заставодержатель) та СП "Котл транс" (заставодавець) був укладений договір застави №730 (т. 1 а.с. 15-16).

Відповідно до п.п.1.1. договору застави, заставодавець передав у заставу заставодержателю рухоме майно, а саме:

- автомобіль RENAULT 22GVA1, 2001 року випуску, колір - червоний, тип - вантажний, шасі (кузов, рама, коляска) №VF 622GVA000116029, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу ВІС №029080, видане 20.08.2007р. РЕП 8-го МРВ ДАІ смт. Опішня ВДАІ УМВС у Полтавській області;

- причеп SAMRO S338 RC, 2001 року випуску, колір - червоний, тип - напівпричіп бортовий, шасі (кузов, рама, коляска) №VK1S338FHPG000681, державний реєстраційний номер НОМЕР_2, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу ВІС №029083, видане 22.08.2007р. РЕП 8-го МРВ ДАІ смт. Опішня ВДАІ УМВС у Полтавській області.

Згідно п.п.1.2 договору застави, заставодавець передав заставодержателю в заставу майно з метою забезпечення своєчасного, повного виконання зобовязань позичальником - ОСОБА_4 за кредитним договором №730 від 12.02.2008 р.

Як стверджує позивач, свої зобовязання за кредитним договором №730 від 12.02.2008 р. банк виконав належним чином, в повному обсязі, перерахувавши кошти на поточний рахунок позичальника.

Проте, позичальник - ОСОБА_4, зобовязання з повернення грошових коштів по кредитному договору неналежним чином не виконав, у звязку з чим у останнього станом на 20.08.2015 р. утворилась перед банком заборгованість в розмірі 414 390,02 грн., з яких:

- прострочена заборгованість за кредитом: 107 000,00 грн.;

- поточна заборгованість за процентами: 12 927,65 грн.;

- прострочена заборгованість за процентами: 99 596,10 грн.;

- пеня, що нарахована за порушення строку повернення кредиту та процентів (за період з 12.02.2008 р. по 20.08.2015 р.) - 194 866,27 грн.

У звязку з невиконанням позичальником умов кредитного договору по сплаті кредиту та відсотків за користування кредитом у розмірі, визначеному кредитним договором, ПАТ "Імексбанк", від імені та в інтересах якого діє уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ОСОБА_5 звернувся до господарського суду Полтавської області з позовом стягнення з СП "Котл Транс" заборгованості по кредитному договору №730 від 12.02.2008 р. в сумі 414 390,02 грн. шляхом звернення стягнення на заставлене майно.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що у звязку з неналежним виконання боржником зобовязань зі сплати грошових коштів та процентів за користування кредитом, у позивача в рахунок погашення заборгованості по кредитному договору №730 від 12.02.2008 р., розмір якої станом на 20.08.2015 р. становить 414 390,02 грн., виникло право на звернення стягнення на предмет застави за договором застави №730 від 12.02.2008 р.

Приймаючи оскаржуване рішення, господарський суд Полтавської області суд відмовив в задоволенні позову, в зв'язку із спливом позовної давності та відсутністю поважних причин її пропуску.

Колегія суддів погоджується з висновками господарського суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Предметом даного господарського спору є матеріально-правова вимога про звернення стягнення на предмет застави за договором застави №730 від 12.02.2008 р., в звязку з невиконанням позичальником зобовязання зі сплати грошових коштів та процентів за користування кредитом по кредитному договору №730 від 12.02.2008 р.

Згідно зі статтею 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

У відповідності до пункту 1 статті 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі статтею 1050 Цивільного кодексу України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлена обовязковість договору для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно п.п. 1.1. кредитного договору №730 від 12.02.2008 р. (в редакції додаткової угоди №2 від 25.06.2009 р.) строк погашення кредиту був визначений до 10.02.2011 року.

Колегією суддів встановлено та не заперечується сторонами, що ОСОБА_4 було порушено умови кредитного договору №730 від 12.02.2008 р. в частині повної та своєчасної сплати кредиту та відсотків за користування кредитом, в звязку з чим у позичальника перед банком виникла заборгованість.

На момент розгляду справи позичальник суму заборгованості в добровільному порядку не сплатив, що свідчить про наявність порушеного права кредитора щодо отримання грошових коштів за надання кредиту.

Відповідно до ст. 19 Закону України Про заставу, за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 589 Цивільного кодексу України у разі невиконання зобовязання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Отже, звернення стягнення на предмет застави є способом захисту порушеного права кредитора, однак, завжди похідним від основного про стягнення боргу за основним зобовязанням, виконання якого, власне і забезпечує. Навіть за умови договору про те, що кредитор має право звернення стягнення на предмет застави у випадках, не повязаних з порушенням виконання боржником основного зобовязання, здійснити таке право кредитор не може самостійно без права вимагати дострокового виконання боржником основного зобовязання. В такому разі, строк виконання основного зобовязання позичальника вважатиметься таким, що настав.

Згідно п.п. 1.6. договору застави, зобов'язання забезпечені договором застави, вважаються виконаними, коли заборгованість цілком сплачена, сплачені відсотки та витрати, пов'язані з виконанням обов'язків позичальником по договору кредиту №730 від 12 лютого 2008 року.

Відповідно до п.п. 3.4. договору застави, заставодержатель має право за рахунок предмета застави задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена в договорі кредиту, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги.

За умовами договору застави, заставодержатель має право звернути стягнення на предмет застави, якщо на момент терміну виконання забезпечених заставою зобов'язань за кредитним договором №730 від 12.02.2008 р., вони не будуть виконані (п.п. 4.1. договору застави).

З огляду на наведене, враховуючи наявність порушеного права позивача, беручи до уваги дійсність кредитного договору №730 від 12.02.2008 р. та договору застави №730 від 12.02.2008 р. на момент звернення ПАТ "Імексбанк" з позовом, колегія суддів дійшла висновку про правомірність та обґрунтованість позовних вимог щодо стягнення грошових коштів шляхом звернення стягнення на заставлене майно.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, відповідачем було заявлено про застосування строку позовної давності.

У Цивільному кодексі України позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 Цивільного кодексу України).

Визначення початку відліку позовної давності міститься у статті 261 Цивільного кодексу України, зокрема відповідно до частини 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання, перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання - ч. 5 ст. 261 Цивільного кодексу України.

Статтями 261, 530, 631 Цивільного кодексу України визначено, що в разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України кредитор протягом усього часу до закінчення строку виконання останнього зобов'язання має право заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини позики, що підлягає сплаті разом з нарахованими відсотками, а також стягнути несплачені до моменту звернення кредитора до суду з позовом щомісячні платежі (з відсотками) в межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. В останньому випадку, перебіг позовної давності буде починатись залежно від закінчення строку сплати кожного зі щомісячних платежів.

Отже, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначене періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

З урахуванням наведеного, здійснивши аналіз умов кредитного договору, колегія суддів погоджується з позицією місцевого господарського суду, який вірно зазначив, що відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг строку позовної давності стосовно прострочених щомісячних платежів почав свій перебіг з першого дня кожного місяця починаючи з 01.04.2008 р. по 01.02.2011 р., та закінчився відповідно першого числа кожного місяця з 01.04.2011 р. по 01.02.2014 р., а щодо залишку основного боргу строк позовної давності закінчився 10.02.2014 р.

При цьому, матеріали справи свідчать, що ПАТ "Імексбанк" звернувся до суду з позовом 31.08.2015 р., тобто з пропущенням строку позовної давності.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно відмовив відповідачу в задоволенні клопотання про поновлення пропущеного строку позовної давності, визнавши недоведеним факт наявності поважних причин пропуску строку позовної давності.

Так, господарський суд Полтавської області вірно зазначив, що надані позивачем копії платіжних доручень про часткове погашення тіла кредиту після закінчення строку позовної давності, не можуть свідчити про його переривання, оскільки відповідно до абз. 6 п.4.4.1 постанови Пленуму ВГСУ №10 від 29.05.2013 р. "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" визнання боржником свого боргу після спливу позовної давності не свідчить про переривання перебігу такої давності.

З огляду на вищевказане, колегія суддів вважає безпідставними та необґрунтованими посилання ПАТ "Імексбанк" в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції неправомірно не враховані надані позивачем документи, які свідчать про переривання строку позовної давності, а саме - виписки по рахунку 6001.980 (980 -UAN) за період 12/02/2008 - 20/08/2015р. та згорнутої виписки про операції, з яких, на думку апелянта, вбачається, що за кредитним договором №730 від 12.02.2008 р. здійснювались платежі 19.02.2014 р.

Крім того, вказані документи не можуть вважатись первинними документами в розумінні вимог Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні, в матеріалах справи відсутні належні докази на підтвердження сплати ОСОБА_4 грошових коштів за кредитним договором №730 від 12.02.2008 р. платіжні доручення, чеки, квитанції тощо.

Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.

Бездіяльність боржника (наприклад, неоспорювання ним безспірного списання коштів, якщо така можливість допускається за законом або договором) не свідчить про переривання перебігу позовної давності, оскільки таке переривання можливе лише шляхом вчинення дій.

Позивач у справі не надав жодного належного та допустимого доказу на підтвердження обставин, викладених у клопотанні про поновлення строку позовної давності, а саме не надав документів, які б підтверджували факт сплати СТ Котл транс будь-якої суми заборгованості за отриманим кредитом, а відтак вказане клопотання можна вважати таким, що не підтверджується відповідними засобами доказування в господарському процесі і не підлягає задоволенню.

Частиною третьою статті 267 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (частини четверта, пята статті 267 Цивільного кодексу України).

Згідно ст.266 Цивільного кодексу України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Пунктом 5.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" визначено, що зі спливом позовної давності за вимогою про повернення або сплату коштів спливає й позовна давність за вимогою про сплату процентів, передбачених статтями 536, 625 ЦК України, і сум інфляційних нарахувань, згідно з тією ж статтею 625 ЦК України (незалежно, за який період часу обчислено відповідні суми процентів та інфляційних нарахувань, оскільки такі суми є складовою загальної суми боргу).

Отже, коли судом на підставі досліджених у судовому засіданні доказів буде встановлено, що право особи, про захист якого вона просить, порушене, а стороною у спорі до винесення рішення буде заявлено про застосування позовної давності, і буде встановлено, що строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд на підставі статті 267 Цивільного кодексу України ухвалює рішення про відмову в задоволенні позову за спливом позовної давності.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правомірно відмовлено в задоволенні позовних вимог, у звязку зі спливом строку позовної давності.

Відповідно до вимог ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

В силу вимог ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Апеляційні вимоги не підтверджені належними доказами, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому у суду апеляційної інстанції відсутні правові підстави для їх задоволення.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що рішення господарського суду Полтавської області від 02.02.2016 р. у справі №917/1903/15 прийняте при належному зясуванні обставин, що мають значення для справи та у відповідності до норм матеріального і процесуального права і підстави для його скасування відсутні, в звязку з чим, апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 22, 49, 85, 91, 99, 101, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Полтавської області від 02.02.2016 р. у справі №917/1903/15 залишити без змін.

Повна постанова підписана 24.03.2016 р.

Головуючий суддя Івакіна В.О.

Суддя Камишева Л.М.

Суддя Пелипенко Н.М.