РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.03.2016Справа №910/29487/15

За позовом Науково-технічного комплексу «Інститут електрозварювання ім. Є.О.Патона» Національної академії наук України

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр трансферу технологій «Інститут електрозварювання ім. Є.О. Патона»

про стягнення 18 151,78 грн.

Суддя Селівон А.М.

Представники сторін:

Від позивача: Демченко Н.М.- представник, довіреність б/н від 25.02.2016 р.,

Шкляревська Л.М. - представник, довіреність б/н від 25.02.2016 р.,

(Деревянченко Р.А. - представник, довіреність б/н від 13.01.2016 р. - у судових засіданнях 26.01.2016 р. та 09.02.2016 р.);

Від відповідача : не з'явились.

В судовому засіданні на підставі ч.2 ст.85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Науково-технічний комплекс «Інститут електрозварювання ім. Є.О.Патона» Національної академії наук України звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр трансферу технологій «Інститут електрозварювання ім. Є.О. Патона» про стягнення коштів у розмірі 18 151,78 грн., а також судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 1 827,00 грн..

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов Договору №033-А0906 безоплатного тимчасового користування нерухомим майном НАН України від 01.09.2006 в частині своєчасної плати за отримані послуги, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість, за наявності якої позивачем нараховані пеня, проценти річних та втрати від інфляції.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.11.15 р. позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі № 910/29487/15 та справу призначено до розгляду на 28.12.2015 р..

Ухвалами Господарського суду м. Києва від 28.12.2015 р. та 09.02.16 р. розгляд справи відкладено на 26.01.2016 р. та 01.03.2016 р. відповідно.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 26.01.2016 р. продовжено строк розгляду спору на п'ятнадцять днів та відкладено розгляд справи на 09.02.2016 р..

У судове засідання 28.12.2015 р. уповноважені представники сторін не з'явились.

Про дату, час і місце розгляду даної справи сторони повідомлені належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення: № 991 та №009.

У судові засідання 26.01.16 р., 09.02.16 р. та 01.03.16 р. з'явився уповноважений представник позивача.

Уповноважений представник відповідача у вказані судові засідання не з'явився.

Про дату, час і місце розгляду даної справи 26.01.16 р. відповідач повідомлений належним чином, що підтверджується наявним у матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення: № 179.

Копія ухвали суду від 26.01.2016 р., яка направлялась відповідачу на адресу, зазначену позивачем в позовній заяві, а саме: 03150 м. Київ, вул. Горького, 66, на час проведення судового засідання 09.02.2016 р. на адресу Господарського суду м. Києва не повернулась.

Судом здійснено запит з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» щодо відстеження пересилання поштового відправлення №852, в якому зазначено, що станом на 09.02.2016 р. поштове відправлення вручено адресату за довіреністю 08.02.2016 р.

Про дату, час і місце розгляду даної справи 01.03.16 р. відповідач повідомлений належним чином, що підтверджується наявним у матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення: № 913.

Судом повідомлено, що до початку судового засідання 26.01.2016 р. через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника позивача надійшло клопотання про долучення документів до матеріалів справи б/н та б/д, серед яких, зокрема, клопотання про продовження строку розгляду справи. Зазначені документи долучені судом до матеріалів справи.

У судовому засіданні представник позивача подав клопотання про долучення документів до матеріалів справи б/н від 09.02.2016, яке судом задоволено, документи долучені до матеріалів справи.

До початку судового засідання 01.03.2016 р. через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника позивача надійшло клопотання б/н б/д про зменшення суми позовних вимог, в якому представник позивача зазначає про помилкове врахування при підготовці позовної заяви та розрахунків акту № ОУ-0000077 за квітень 2013 р. та необхідність врахування в якості доказу по справі акту № ОУ -000081 від 30.04.13 р. на суму 940,66 грн., а також просить суд стягнути з відповідача 16 768,65 грн., з яких сума основного боргу - 12 850,02 грн., відсотки річних - 402,15 грн., інфляційні втрати - 2 374,98 грн., пеня - 1 141,50 грн.

Відповідно до ч. 4 ст. 22 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Згідно п. 3.10. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України» (далі - Постанова №18) під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено у позовній заяві. Згідно з частиною третьою ст. 55 ГПК України ціну позову вказує позивач. Отже, у разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої вирішується спір.

Таким чином, дослідивши в судовому засіданні 01.03.2016 р. зміст позовної заяви та подану позивачем заяву про зменшення розміру позовних вимог, враховуючи той факт, що позивач розпорядився своїм процесуальним правом і зменшив розміри основного боргу, відсотків річних, інфляційних втрат та пені, судом розцінено останню як заяву про зменшення розміру позовних вимог в зазначених частинах.

Враховуючи, що зменшення розміру позовних вимог є правом позивача, передбаченим ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, не суперечить законодавству, не порушує чиї-небудь права та охоронювані законом інтереси, суд приймає вищевказану заяву позивача про зменшення розміру позовних вимог до розгляду і спір вирішується з її урахуванням.

Також, до початку судового засідання 01.03.2016 р. через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника позивача надійшло клопотання б/н б/д про долучення документів до матеріалів справи, яке судом задоволено, документи долучені до матеріалів справи.

Крім того, до початку судового засідання 01.03.2016 р. через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника позивача надійшли письмові пояснення з додатками, в яких останній зазначає, зокрема, що стягнення здійснюється за актами до Договору № 009-А0112 від 01.01.12 р., при цьому акт № ОУ-000077 за квітень 2013 р. був наданий помилково та не має відношення до справи. Пояснення судом долучені до матеріалів справи.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог, окрім наявних в матеріалах справи, позивачем на час проведення судового засідання 03.12.15 р. суду не надано.

Від відповідача заяв та клопотань процесуального характеру на час проведення судових засідань 26.01.2016 р., 09.02.2016 р. та 01.03.2016 р. до суду не надходило.

Документи, витребувані ухвалами суду від 28.12.2015 р., 26.01.2016 р. та 09.02.2016 р., відповідачем суду не надані.

Про поважні причини неявки представника відповідача суд не повідомлено.

Відповідно до 2.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.11 р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (далі - Постанова № 18) якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Згідно п. 3.9.2 Постанови № 18 у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Окрім того, відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

З огляду на вищевикладене, оскільки явка представника відповідача в судові засідання обов'язковою не визнавалась, відповідач не скористався належним йому процесуальним правом приймати участь в судових засіданнях, відповідачем не надано суду відзиву на позовну заяву, будь-яких письмових пояснень та інших доказів, що впливають на вирішення даного спору по суті, беручи до уваги відсутність процесуальних заяв та клопотань відповідача на час розгляду справи, а також той факт, що представник позивача проти розгляду справи без участі представника відповідача не заперечував, суд, на підставі ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, здійснював розгляд справи за відсутності уповноваженого представника відповідача, виключно за наявними у справі матеріалами.

При цьому, оскільки суд неодноразово відкладав розгляд справи, надаючи учасникам судового процесу можливість реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи обмежені процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, не знаходив підстав для відкладення розгляду справи.

Судом прийнято до уваги, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника.

Враховуючи відсутність на час проведення судових засідань клопотань представників позивача щодо здійснення фіксації судового засідання по розгляду даної справи технічними засобами, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судовий процес відображено у протоколах судових засідань.

Перед початком розгляду справи в судових засіданнях представників позивача було ознайомлено з правами та обов'язками відповідно до ст.ст. 20, 22, 60, 74 та ч. 5 ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Представники позивача в судових засіданнях повідомили суд, що права та обов'язки стороні зрозумілі.

Відводу судді представниками позивача не заявлено.

В судовому засіданні 01.03.2016 р. представники позивача підтримали заявлені позовні вимоги з підстав, викладених в позовній заяві.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення представників позивача, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши наданими позивачем доказами та оглянувши в судовому засіданні їх оригінали, суд

В С Т А Н О В И В:

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як встановлено судом за матеріалами справи, 01.01.2012 р. між Науково-технічного комплексу «Інститут електрозварювання ім. Є.О.Патона» Національної академії наук України (орендодавець за договором, позивач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Центр трансферу технологій «Інститут електрозварювання ім. Є.О. Патона» (орендар за договором, відповідач у справі) укладено Договір оренди №009-А0112 нерухомого майна, що знаходиться на балансі НТК «ІЕЗ ім. Є.О. Патона НАН України» (далі - Договір), відповідно до умов якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування нерухоме державне майно, що знаходиться на балансі НТК «ІЕЗ ім. Є.О. Патона», за адресою: вул. Горького, 66, корп. 5, поверх 3, кімната 15, поверх 4, кімната 2, загальною площею 48,6 м2, приведеною площею 65,61 м2, вартість приміщення - 348364,8 грн. 1 м2 - 7168 грн. за експертною оцінкою станом на 30 листопада 2011 р. (п.1.1 Договору).

Відповідно до п. 1.2 Договору майно передається в оренду під офіс.

Статтями 2-6 Договору сторони погодили орендну плату, інші платежі за договором та порядок розрахунків, передачу приміщення в оренду орендарю та його повернення орендодавцю, страхування приміщення, права та обов'язки орендодавця, орендаря та відповідальність сторін тощо.

Вказаний Договір підписаний представниками орендаря та орендодавця та скріплений печатками сторін.

Судом встановлено, що укладений Договір за своїм змістом та правовою природою є договором найму (оренди), який підпадає під правове регулювання норм глави 58 Цивільного кодексу України та §5 глави 30 Господарського кодексу України.

Відповідно до ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ). В силу частини 6 названої статті до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Аналогічне визначення договору оренди міститься і в ст. 759 Цивільного кодексу України.

Договір оренди відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України є укладеним з моменту досягнення сторонами згоди з усіх істотних умов.

Водночас, оскільки орендоване майно є державною власністю, то відносини сторін даного Договору регулюються також Законом України «Про оренду державного та комунального майна, який є спеціальним законом з питань оренди комунального майна.

У відповідності до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Договір оренди відповідно до ст. 11 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», а також ст. 638 Цивільного кодексу України є укладеним з моменту досягнення сторонами згоди з усіх істотних умов.

За змістом частиною 1 ст. 763 Цивільного кодексу України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Частиною 1 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» встановлено, що термін договору оренди визначається за погодженням сторін. Термін договору оренди не може бути меншим, ніж п'ять років, якщо орендар не пропонує менший термін.

Відповідно до п. 7.1 Договору цей Договір набуває чинності з дня підписання акту приймання-передачі і діє до 31 грудня 2012 року включно.

Строк дії даного Договору не може бути продовжений автоматично. Фактичне використання майна після закінчення дії договору не є продовженням Договору на новий строк.

У відповідності до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Частиною 1 статті 13 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» передбачено, що передача об'єкта оренди орендодавцем орендареві здійснюється у строки і на умовах, визначених у договорі оренди.

Згідно ст. 765 Цивільного кодексу України наймодавець зобов'язаний передати наймачеві майно у користування негайно або у строк, встановлений договором найму.

У відповідності до п.2.1 Договору майно передається орендодавцем орендарю за актом приймання-передачі. Право користування та зобов'язання за цим Договором з'являються у орендаря з дати підписання сторонами цього Договору та акту приймання-передачі майна.

Судом встановлено за матеріалами справи, що у відповідності до умов Договору позивач передав, а відповідач прийняв у користування нерухоме майно - офісні приміщення, що знаходяться за адресою: м. Київ, вул. Горького, 66, корпус №5 та розташовані: на 3 (третьому) поверсі кім. №15 (16,2 м2); на 4 (четвертому) поверсі кім. №2 (32,4 м2), загальною площею 48,6 кв.м, що підтверджується відповідним належним чином оформленим Актом передачі приміщень НТК «ІЕЗ ім. Є.О. Патона» НАН України від 01.01.2012 р., підписаним обома сторонами без зауважень. Копія вказаного акту міститься в матеріалах справи.

За таких обставин господарським судом встановлено, що Науково-технічним комплексом «Інститут електрозварювання ім. Є.О.Патона» Національної академії наук України було належним чином виконано свій обов'язок з передачі Товариству з обмеженою відповідальністю «Центр трансферу технологій «Інститут електрозварювання ім. Є.О. Патона» на підставі Договору орендованого приміщення, а відповідачем прийнято вказане приміщення в оренду без будь - яких зауважень.

Як встановлено судом за матеріалами справи, підтверджено представником позивача в судовому засіданні та відповідачем не спростовано, останній користувався орендованим майном (офісним приміщеннями), зокрема, протягом березня 2013 р. - липня 2014 р..

Доказів повернення орендованого майна орендодавцю з оренди матеріали справи не містять.

Згідно абз. 1 ч. 1, ч. 5 ст. 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму, плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

За приписами ч. 1 ст. 286 Господарського кодексу України орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках.

Частиною 3 ст. 18 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» встановлено обов'язок орендаря вносити орендну плату своєчасно та в повному обсязі.

Згідно частин 1 та 3 ст. 19 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендар за користування об'єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності, строки внесення орендної плати визначаються у договорі.

Відповідно до п. 3.1 Договору орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої Кабінетом Міністрів України від 01.10.95 р. № 786 та №961 від 14.09.2011 р. або за результатами конкурсу на право оренди державного майна і становить за базовий місяць розрахунку (останній місяць, за який є інформація про індекс інфляції) - грудень 2011 р. при 18% орендній ставці: за 1 м2 - 107,73 грн.; за все приміщення - 5 235,68 грн.; ПДВ - 1 047,14 грн. Разом до сплати за місяць - 6 282,82 грн.

Крім орендної плати орендар сплачує орендодавцю по розрахункам орендодавця: відшкодування комунальних платежів (додаток № 1); послуги допоміжних підрозділів (додаток № 2).

Орендар сплачує авансом за два місяці вперед орендну плату та інші платежі згідно п.3.2, а надалі за кожний місяць - до 20-го числа місяця, наступного за розрахунковим, згідно одержаних рахунків (п.3.3 Договору).

При цьому відповідно до п. 3.4 Договору орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць.

Окрім того, як передбачено п. 3.8 Договору, орендну плату та інші платежі за Договором орендар сплачує до дня фактичного звільнення приміщень. Закінчення дії строку Договору не звільняє орендаря від сплати заборгованості, якщо така виникла, у повному обсязі, враховуючи санкції.

Згідно наявних матеріалів справи за період лютий 2013 р. - липень 2014 р. позивачем було надано відповідачу послуги з утримання об'єкту оренди на загальну суму 12850,02 грн., що підтверджується відповідними підписаними обома сторонами без зауважень актами здачі-прийняття робіт (надання послуг) з відшкодування за енергоресурси та господарське обслуговування за відповідні періоди: №ОУ-0000040 від 28.02.2013 р., №ОУ-0000059 від 31.03.2013 р., №ОУ-0000081 від 30.04.2013 р., №ОУ-0000101 від 31.05.2013 р., №ОУ-0000122 від 30.06.2013 р., №ОУ-0000142 від 30.07.2013 р., №ОУ-0000161 від 31.08.2013 р., №ОУ-0000179 від 30.09.2013 р., №ОУ-0000208 від 31.10.2013 р., №ОУ-0000237 від 30.11.2013 р., №ОУ-0000258 від 31.12.2013 р., №ОУ-0000017 від 31.01.2014 р., №ОУ-0000039 від 28.01.2014 р., №ОУ-0000058 від 31.03.2014 р., №ОУ-0000080 від 31.04.2014 р., №ОУ-0000098 від 31.05.2014 р., №ОУ-0000116 від 30.06.2014 р., №ОУ-0000135 від 31.07.2014 р., копії яких наявні в матеріалах справи.

Як визначено п.п. 4.1.3 Договору орендодавець зобов'язується надавати орендарю рахунки платежів до 15 числа кожного місяця.

Так, у відповідності до зазначеного положення Договору позивачем були виставлені відповідачу відповідні рахунки-фактури, а саме: №СФ-0000044 від 28.02.2013 р. на суму 1 064,34 грн., №СФ-0000064 від 31.03.2013 р. на суму 525,40 грн., №СФ-0000092 від 30.04.2013 р. на суму 940,66 грн., №СФ-0000112 від 31.05.2013 р. на суму 558,60 грн., №СФ-0000141 від 30.06.2013 р. на суму 378,66 грн., №СФ-0000164 від 31.07.2013 р. на суму 373,97 грн., №СФ-0000183 від 31.08.2013 р. на суму 358,38 грн., №СФ-0000212 від 30.09.2013 р. на суму 348,91 грн., №СФ-0000245 від 31.10.2013 р. на суму 447,20 грн., №СФ-0000273 від 30.11.2013 р. на суму 401,41 грн., №СФ-0000298 від 31.12.2013 р. на суму 818,64 грн., №СФ-0000018 від 31.01.2014 р. на суму 1 705,40 грн., №СФ-0000038 від 28.02.2014 р. на суму 1 571,09 грн., №СФ-0000060 від 31.03.2014 р. на суму 1 362,59 грн., №СФ-0000082 від 30.04.2014 р. на суму 919,52 грн., №СФ-0000103 від 31.05.2014 р. на суму 379,74 грн., №СФ-0000126 від 30.06.2014 р. на суму 397,48 грн., №СФ-0000148 від 31.07.2014 р. на суму 298,03 грн., копії яких надані позивачем.

Факт оренди офісних приміщень, а також понесення витрат позивача на утримання об'єкта оренди та їх обсяг відповідачем не заперечувався.

Доказів опротестування виставлених позивачем за період лютий 2013 р. - липень 2014 р. актів здачі-прийняття робіт (надання послуг) та рахунків - фактур за спірний період до суду не надходило, будь-які заперечення з боку відповідача щодо повного та належного виконання Науково-технічним комплексом «Інститут електрозварювання ім. Є.О.Патона» Національної академії наук України умов Договору, а також наявності письмових претензій або зауважень щодо утримання та обслуговування об'єкту оренди до суду з боку відповідача не надходило.

Будь-які заперечення щодо повного та належного виконання позивачем умов Договору з боку відповідача відсутні.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивачем виконано прийняте на себе зобов'язання по утриманню та обслуговуванню об'єкту оренди у відповідності до умов Договору в обсягах, зазначених в актах здачі - приймання робіт (надання послуг) за лютий 2013 р. - липень 2014 р. та відповідному до нього розрахунку, а відповідачем, у свою чергу, прийнято послуги з утримання орендованого майна без будь - яких зауважень щодо вказаних обсягів та змісту їх витрат.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частин 1, 2 ст. 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Як стверджує позивач, в порушення умов Договору відповідач свої договірні зобов'язання щодо перерахування коштів на відшкодування енергоресурсів та господарське обслуговування орендованого майна в обумовлені Договором строки належним чином не здійснив.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Відповідно до частини 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

В силу ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Таким чином, як вбачається з матеріалів справи та підтверджено представником позивача в судовому засіданні, відповідач свої зобов'язання щодо сплати відшкодування за енергоресурси та господарське обслуговування у встановлений строк, всупереч вимогам цивільного та господарського законодавства, а також умовам Договору не виконав, в результаті чого у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем за наведеним Договором у зазначеному вище розмірі, яку останній просив суд стягнути в поданій позовній заяві.

У відповідності до ст. 124, пунктів 2, 3, 4 частини 2 ст. 129 Конституції України, ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України, основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України покладено на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства. При цьому відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження відсутності боргу, письмових пояснень щодо неможливості надання таких доказів, або ж фактів, що заперечують викладені позивачем позовні вимоги.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Доказів визнання недійсним чи розірвання Договору оренди № 009-А0112 нерухомого майна, що знаходиться на балансі НТК «ІЕЗ ім. Є.О. Патона НАН України» від 01.01.2012 р. або його окремих положень суду не надано.

Будь-які заперечення щодо порядку укладення та досягнення згоди по всіх істотних умовах Договору оренди №009-А0112 нерухомого майна від 01.01.2012 р. на час його підписання з боку Науково-технічного комплексу «Інститут електрозварювання ім. Є.О.Патона» Національної академії наук України та Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр трансферу технологій «Інститут електрозварювання ім. Є.О. Патона» відсутні.

Враховуючи вищевикладене, виходячи з того, що позов доведений позивачем, факт невиконання відповідачем зобов'язань підтверджується матеріалами справи, розмір заборгованості відповідає фактичним обставинам та на момент прийняття рішення доказів погашення заборгованості в заявленій позивачем сумі відповідач суду не представив, як і доказів, що спростовують вищевикладені обставини, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача 12850,02 грн. заборгованості з відшкодування комунальних витрат та господарського обслуговування об'єкту оренди підлягають задоволенню в повному обсязі.

Окрім цього суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Згідно з частиною 2 статті 9 названого Кодексу законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання. Відповідні особливості щодо наслідків порушення грошових зобов'язань у зазначеній сфері визначено статтями 229-232, 234, 343 Господарського кодексу України та нормами Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань".

З урахуванням приписів статті 549, частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Так, виходячи з положень частини 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно частини 1 ст. 546, ст. 547 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (частина 1 ст. 548 Цивільного кодексу України).

У відповідності до ст. 549 Цивільного кодексу неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного або неналежно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Також відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Пунктом 3.6 Договору передбачено, що сума орендної плати, перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі, підлягає індексації і стягується в установленому законом порядку з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на дату нарахування пені від суми заборгованості за кожний день прострочення, включаючи день оплати.

Враховуючи вищевикладене та у зв'язку з простроченням відповідачем виконання зобов'язання щодо сплати орендної плати у термін, визначений умовами Договору оренди №009-А0112 нерухомого майна, що знаходиться на балансі НТК «ІЕЗ ім. Є.О. Патона НАН України» від 01.01.2012 р. позивачем нараховано та пред'явлено до стягнення пеню в сумі 1141,50 грн. за період з 21.03.13 р. по 29.12.14 р., а також 3% річних в сумі 402,15 грн. за період з 21.03.13 р. по 29.12.14 р. та інфляційні нарахування в сумі 2 374,98 грн. за період березень 2013 р. - грудень 2014 р., які останній просить суд стягнути з відповідача відповідно до наданих розрахунків.

Згідно пункту 1.12. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.13 р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" (далі - Постанова №14) з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з'ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов'язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов'язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

В свою чергу, відповідачем не подано суду контррозрахунку заявлених до стягнення позовних вимог або доказів наявності заперечень щодо здійсненого позивачем розрахунку.

Крім того, суд зазначає, що згідно частини 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Як зазначено в пункті 2.5 Постанови № 14 щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Отже, за висновками суду, положення п.3.6 Договору щодо нарахування пені за кожен день прострочення не дає іншого (більшого або меншого) визначення тривалості періоду нарахування пені, ніж передбачений положеннями ст. 232 Господарського кодексу України та Постановою №14, а тому нарахування пені за Договором повинно здійснюватись виключно у визначеному господарським законодавством загальному порядку.

Згідно з п. 3 Постанови №14 інфляційні нарахування на суму боргу здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Згідно листа Верховного Суду України від 03.04.1997 №62-97 р. при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць; тому умовно слід вважати, що сума, яка внесена за період з 01 по 15 число відповідного місяця, наприклад травня, індексується за період з урахуванням травня, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця - червня.

Окрім цього як зазначено в п. 1.9 Постанови № 14 якщо у договорі виконання грошового зобов'язання визначається до настання певного терміну, наприклад, до 1 серпня 2014 року (частина друга статті 252 ЦК України), то останнім днем виконання такого зобов'язання вважається день, що передує цьому терміну (в даному прикладі - 31 липня 2014 року).

Отже, оскільки умовами п. 3.3. Договору встановлений термін оплати за Договором до 20-го числа місяця, наступного за розрахунковим, граничний строк оплати та, відповідно, початок періоду прострочення виконання зобов'язання повинен визначатись з урахуванням вказаних приписів законодавства. Натомість, як встановлено судом, нарахування пені та процентів річних здійснювались позивачем починаючи з 21 числа місяця, наступного за розрахунковим.

За результатами здійсненої за допомогою інформаційно - правової системи «ЛІГА: Закон» перевірки нарахування позивачем заявлених до стягнення пені та відсотків річних судом встановлено, що позивачем також при здійсненні розрахунку пені та процентів річних не враховувались приписи ч. 5 ст. 254 ЦК України, згідно якої останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день, отже розмір нарахованих позивачем пені та відсотків річних, враховуючи визначений позивачем період нарахування, становить 1070,95 грн. пені, 357,02 грн. відсотків річних, та є меншим, ніж нараховано та заявлено до стягнення позивачем, тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача пені та процентів річних за несвоєчасну сплату послуг з утримання об'єкта оренди за Договором підлягають частковому задоволенню в сумах, визначених судом, а саме 1070,95 грн. пені та 357,02 грн. процентів річних.

Розмір втрат від інфляції, перерахований судом у відповідності до вимог законодавства та умов Договору в межах визначеного позивачем періоду враховуючи помилкове нарахування позивачем втрат від інфляції з урахуванням місяців, які є місяцями, в яких орендна плата за Договором підлягає оплаті, становить 2556,77 грн., а отже є більшим, ніж заявлено позивачем. Проте, виходячи з того, що збільшення розміру позовних вимог є правом позивача, передбаченим ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, яким позивач не скористався, суд не вправі самостійно збільшувати розмір позовних вимог, зокрема, в частині втрат від інфляції, тому позовні вимоги в частині стягнення втрат від інфляції за несвоєчасну оплату послуг з утримання об'єкту оренди підлягають задоволенню в сумі, нарахованій позивачем, а саме 2374,98 грн. втрат від інфляції.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 23.03.12 р. "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Враховуючи вищевикладене, виходячи з того, що позов частково доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем не спростований, суд доходить висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Оскільки спір виник у зв'язку з неправомірними діями відповідача, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись 124, 129 Конституції України, ст. ст. 4-2, 4-3, 33, 43, 49, 75, 82-85, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр трансферу технологій «Інститут електрозварювання ім. Є.О. Патона» (03150, м. Київ, вул. Горького, 66; ) на користь Науково-технічного комплексу «Інститут електрозварювання ім. Є.О.Патона» Національної академії наук України (03680, м. Київ, вул. Боженка, 11; ) 12 850,02 грн. основного боргу, 1070,95 грн. пені, 357,02 грн. процентів річних, 2374,98 грн. інфляційних втрат та 1209,60 грн. судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Повний текст рішення складено та підписано 25 березня 2016 р..

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання протягом 10 днів з дня складання та підписання повного тексту рішення апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Суддя А.М. Селівон