ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

22.03.2016р. Справа №905/388/16

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «ДВ Нафтогазовидобувна компанія», м.Київ,

до відповідача: Приватного акціонерного товариства «Центральна збагачувальна фабрика «Вуглегірська», м.Вуглегірськ,

про визнання недійсним договору поставки №01/15 від 01.01.2015р.

Суддя: Паляниця Ю.О.

Секретар судового засідання: Бикова Я.М.

У засіданні брали участь:

від позивача: не зявився

від відповідача: ОСОБА_1 за дов.

СУТЬ СПОРУ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю «ДВ Нафтогазовидобувна компанія», м.Київ звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до відповідача, Приватного акціонерного товариства «Центральна збагачувальна фабрика «Вуглегірська», м.Вуглегірськ про визнання недійсним договору поставки №01/15 від 01.01.2015р., укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «ДВ Нафтогазовидобувна компанія» та Приватним акціонерним товариством «Центральна збагачувальна фабрика «Вуглегірська».

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на укладення вказаного правочину від імені Товариства з обмеженою відповідальністю «ДВ Нафтогазовидобувна компанія» комерційним директором ОСОБА_2 з перевищенням повноважень, що є підставою для визнання недійсним договору поставки.

Позивач у судові засідання 23.02.2016р., 22.03.2016р. не зявився, про розгляд справи був повідомлений належним чином, про що свідчать наявні у матеріалах справи рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень №530, №222.

Відповідач у відзиві на позовну заяву без номеру та дати, що надійшов на адресу суду 19.02.2016р., проти задоволення позову заперечив та зазначив, що позивачем не доведено наявності обставин, з якими закон повязує можливість визнання угод недійсними.

Ухвалою господарського суду від 23.02.2016р. на підставі ст.30 Господарського процесуального кодексу України у судове засідання було викликано посадових осіб Товариства з обмеженою відповідальністю «ДВ Нафтогазовидобувна компанія» - генерального директора ОСОБА_3, комерційного директора ОСОБА_2, для надання пояснень щодо оформлення довіреності №252 від 17.03.2014р., підписання договору №01/15 від 01.01.2015р.

Вказані посадові особи у судове засідання 22.03.2016р. на виклик суду не зявились, будь-яких пояснень не надали.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобовязують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

За приписами ст.30 зазначеного Кодексу України посадові особи зобов'язані з'явитись до господарського суду на його виклик, сповістити про знані їм відомості та обставини у справі, подати на вимогу господарського суду пояснення в письмовій формі.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст.69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, посадових осіб, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Згідно із п.3.9.2 постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

За висновками суду, незважаючи на те, що відповідач, посадові особи Товариства з обмеженою відповідальністю «ДВ Нафтогазовидобувна компанія» у судове засідання 23.03.2016р. на виклик суду не зявились, справа може бути розглянута за наявними в ній документами у відповідності до вимог ст.75 Господарського процесуального кодексу України, а відсутність вказаних учасників судового спору не перешкоджає вирішенню справи по суті.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення відповідача, суд вважає позовні вимоги неправомірними та такими, що не підлягають задоволенню, враховуючи наступне:

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписом ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України зобовязання виникають, зокрема, з договору.

Згідно із ст.712 вказаного нормативно-правового акту за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За змістом ст.265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як свідчать матеріали справи, 01.01.2015р. між Приватним акціонерним товариством «Центральна збагачувальна фабрика «Вуглегірська» (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ДВ Нафтогазовидобувна компанія» (покупець) був укладений договір поставки №01/15.

За змістом п.1.1 вказаного правочину постачальник зобовязується передавати (поставляти) покупцю вугілля марок А (антрацит), П (пісний) (надалі вугілля), а покупець зобовязується приймати зазначене вугілля та оплачувати його вартість на умовах, передбачених цим договором та специфікаціями до нього.

За приписами п.1.2 договору №01/15 від 01.01.2015р. обсяг поставки вугілля визначається покупцем в залежності від виробничої необхідності і доцільності та формується на підставі замовлень покупця на поставку вугілля, що були фактично виконані постачальником та відображені у специфікаціях або додатках до договору.

Згідно із умовами п.п.2.1, 2.2 спірного правочину постачальник зобовязується поставляти, а покупець приймати та оплачувати вугілля за договірною базовою ціною з урахуванням показників якості, що визначається умовами договору та специфікацій до нього. Вартість вугілля за 1 т, що підлягає сплаті покупцем, складається із базової ціни вугілля із врахуванням ймовірних знижок або надбавок, що розраховуються відповідно до пунктів 3.3, 3.4, 3.5 цього договору та специфікацій, та не включає вартість послуг з транспортування вугілля від вантажовідправника до вантажоодержувача.

Покупець оплачує поставлену партію вугілля у розмірі 100% її вартості, вказаної в акті прийому-передачі партії вугілля, протягом 15 календарних днів з моменту постачання (п.3.1 договору №01/15 від 01.01.2015р.).

Відповідно до п.п.4.1, 4.2 укладеного сторонами правочину поставка вугілля здійснюється на умовах СРТ-станція призначення в редакції Правил Інкотермс-2010. Датою відвантаження вважається дата прийняття партії вугілля залізницею до перевезення.

Договір набуває чинності з моменту підписання його уповноваженими представниками обох сторін та скріплення їх підписів печатками і діє до 31.12.2015р. Якщо ні одна із сторін за 30 календарних днів до дня закінчення строку дії договору не заявить про його припинення, договір вважається пролонгованим на строк 1 календарний рік на тих же умовах (п.п.10.1, 10.2 договору №01/15 від 01.01.2015р.).

З боку Приватного акціонерного товариства «Центральна збагачувальна фабрика «Вуглегірська» спірний договір підписаний директором ОСОБА_4, а від імені Товариства з обмеженою відповідальністю «ДВ Нафтогазовидобувна компанія» - комерційним директором ОСОБА_2

Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що одним із способів захисту цивільного права є визнання правочину недійсним.

За приписом ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За змістом постанови №9 від 06.11.2009р. Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Згідно із ст.4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обгрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст.33 вказаного Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

За приписами ст.43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним позивачем повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон повязує визнання угод недійсними.

Як вказувалось вище, 01.01.2015р. Приватним акціонерним товариством «Центральна збагачувальна фабрика «Вуглегірська» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ДВ Нафтогазовидобувна компанія» був укладений договір поставки №01/15. Від імені позивача вказаний правочин було підписано комерційним директором ОСОБА_2, який діяв на підставі довіреності №252 (вих. №ДВ/03-238 від 17.03.2014р.).

За змістом зазначеного документу цією довіреністю Товариство з обмеженою відповідальністю «ДВ Нафтогазовидобувна компанія» в особі генерального директора ОСОБА_3, що діє на підставі статуту, уповноважує комерційного директора товариства ОСОБА_2, бути уповноваженим представником товариства при закупівлі вугілля камяного, для чого ОСОБА_2 надається право проводити переговори в інтересах товариства, підписувати договори купівлі-продажу вугілля камяного, отримувати та подавати всі необхідні повідомлення, довідки та документи, підписувати первинні документи, а також виконувати всі інші, передбачені чинним законодавством України дії для належного виконання цієї довіреності.

Довіреність була видана без права передоручення з визначенням строку дії до 17.03.2015р., підписана генеральним директором ОСОБА_3, скріплена печаткою довірителя.

Твердження позивача щодо недійсності договору поставки №01/15 від 01.01.2015р. зводяться до того, що всупереч положенням ст.244 Цивільного кодексу України у довіреності №252 (вих. №ДВ/03-238 від 17.03.2014р.) не конкретизовано правочин, на вчинення якого особі надаються відповідні повноваження; третю особу, з якою планується вчинити правочин.

Проте, за висновками суду, вказані посилання позивача є безпідставними та такими, що не відповідають фактичним обставинам та матеріалам справи з урахуванням наступного:

За приписами ст.80 Цивільного кодексу України юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку.

Підприємства, установи, організації, створені на засадах угоди юридичними особами і громадянами шляхом об'єднання їх майна та підприємницької діяльності з метою одержання прибутку згідно із ст.1 Закону України «Про господарські товариства» визнаються господарськими товариствами.

Статтею 92 Цивільного кодексу України передбачено, що юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

За приписами ст.4 Закону України «Про господарські товариства» товариство з обмеженою відповідальністю створюється і діє на підставі статуту.

Відповідно до ст.145 Цивільного кодексу України вищим органом товариства з обмеженою відповідальністю є загальні збори його учасників. У товаристві з обмеженою відповідальністю створюється виконавчий орган (колегіальний або одноособовий), який здійснює поточне керівництво його діяльністю і є підзвітним загальним зборам його учасників. Виконавчий орган товариства може бути обраний також і не зі складу учасників товариства. Компетенція виконавчого органу товариства з обмеженою відповідальністю, порядок ухвалення ним рішень і порядок вчинення дій від імені товариства встановлюються цим Кодексом, іншим законом і статутом товариства.

До позовної заяви додано копію статуту Товариства з обмеженою відповідальністю «ДВ Нафтогазовидобувна компанія», що була зареєстрована 26.08.2014р., будь-якого іншого установчого документу до матеріалів справи не представлено. Наразі, наявності обставин внесення змін до статуту після цієї дати позивачем не наведено, а судом не встановлено. При цьому, за змістом позовної заяви саме наведена реакція установчого документу діяла на дату укладання оспорюваного правочину.

Відтак, при прийнятті цього рішення суд виходить з того, що на момент виникнення спірних правовідносин діяла редакція статуту Товариства з обмеженою відповідальністю «ДВ Нафтогазовидобувна компанія», що була зареєстрована 26.08.2014р.

Згідно зі ст.62 Закону України «Про господарські товариства» у товаристві з обмеженою відповідальністю створюється виконавчий орган: колегіальний (дирекція) або одноособовий (директор). Дирекцію очолює генеральний директор. Членами виконавчого органу можуть бути також і особи, які не є учасниками товариства. Дирекція (директор) вирішує усі питання діяльності товариства, за винятком тих, що належать до виключної компетенції загальних зборів учасників. Загальні збори учасників товариства можуть винести рішення про передачу частини повноважень, що належать їм, до компетенції дирекції (директора). Дирекція (директор) підзвітна загальним зборам учасників і організує виконання їх рішень. Дирекція (директор) не вправі приймати рішення, обов'язкові для учасників товариства. Дирекція (директор) діє від імені товариства в межах, встановлених даним Законом та установчими документами. Генеральний директор має право без довіреності виконувати дії від імені товариства. Інші члени дирекції також можуть бути наділені цим правом.

За змістом п.13.4 статуту Товариства з обмеженою відповідальністю «ДВ Нафтогазовидобувна компанія», генеральний директор є одноособовим виконавчим органом товариства. Генеральний директор вирішує всі питання діяльності товариства за винятком тих, що входять до виключної компетенції загальних зборів учасників товариства.

Відповідно до п.13.4.1 статуту позивача генеральний директор, зокрема, керує оперативною та поточною діяльністю товариства, включаючи вирішення питань, повязаних з укладанням договорів (контрактів); розпоряджається майном та коштами товариства, укладає договори, контракти та інші угоди від імені товариства з урахуванням обмежень, встановлених цим статутом, видає довіреності на здійснення цих чи інших юридичних дій.

За змістом спеціального витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців станом на 17.03.2014р. керівником юридичної особи позивача був ОСОБА_3.

З урахуванням приписів вищенаведених норм діючого законодавства, а також положень статуту Товариства з обмеженою відповідальністю «ДВ Нафтогазовидобувна компанія», виходячи з того, що у відповідності до Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» відомості, які наявні у реєстрі вважаються достовірними, суд дійшов висновку, що генеральний директор ОСОБА_3 мав право доручити комерційному директору ОСОБА_2 бути представником товариства при закупівлі вугілля камяного, для чого, зокрема, підписати договір купівлі-продажу вугілля.

Судом також прийнято до уваги, що позивачем в процесі розгляду спору повноваження ОСОБА_3 на видачу довіреностей не оспорювалось.

Одночасно, господарський суд також зауважує, що зі змісту спеціального витягу з Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб-підприємців, який було сформовано станом на дату видачі довіреності, не вбачається жодних обмежень повноважень керівника.

За приписами ст.204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з ч.3 ст.244 вказаного нормативно-правового акту довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин. Довіреність від імені юридичної особи видається її органом або іншою особою, уповноваженою на це її установчими документами, та скріплюється печаткою цієї юридичної особи (ст.ст.245, 246 Цивільного кодексу України).

Довіреність є підставою для представництва і ґрунтується на односторонньому волевиявленні особи, яку представляють і за своєю правовою природою довіреність є одностороннім правочином, правомірність якого презюмується. Аналогічну позицію наведено у постанові від 19.12.2011р. Вищого господарського суду України по справі №5016/2369/2011(6/148).

Виходячи з того, що довіреністю №252 (вих. №ДВ/03-238 від 17.03.2014р.) було уповноважено комерційного директора товариства ОСОБА_2, бути уповноваженим представником товариства при закупівлі вугілля камяного, для чого йому надано право підписувати договори купівлі-продажу вугілля камяного, а згідно з договором №01/15 від 01.01.2015р. сторони узгодили умови поставки та оплати вугілля марок А (антрацит), П (пісний), суд дійшов висновку, що ОСОБА_2 мав право на укладання спірного правочину.

Водночас, відсутність у довіреності конкретизації правочину, на вчинення якого особі надаються відповідні повноваження, а також зазначення третьої особи, з якою планується вчинити правочин, не нівелює її правомірності.

Наразі, доказів скасування довіреності №252 (вих. №ДВ/03-238 від 17.03.2014р.) матеріали справи не містять. При цьому, судом також встановлено, що довіреність від імені Товариства з обмеженою відповідальністю «ДВ Нафтогазовидобувна компанія» було видано особою, яка станом на 17.03.2014р. була керівником товариства, а саме ОСОБА_3, що підтверджується змістом спеціального витягу з Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб-підприємців.

З метою повного та всебічного з'ясування всіх обставин справи ухвалою господарського суду від 23.02.2016р. на підставі ст.30 Господарського процесуального кодексу України у судове засідання було викликано посадових осіб Товариства з обмеженою відповідальністю «ДВ Нафтогазовидобувна компанія» - генерального директора ОСОБА_3, комерційного директора ОСОБА_2, для надання пояснень щодо оформлення довіреності №252 від 17.03.2014р., підписання договору №01/15 від 01.01.2015р.

Вказані особи в судове засідання 22.03.2016р. не зявились, будь-яких пояснень по суті спору не надали.

За таких обставин, враховуючи, що станом на момент укладання оспорюваного правочину саме ОСОБА_3 був керівником товариства позивача, з огляду на те, що статутом товариства генеральному директору надано право на видачу довіреностей, приймаючи до уваги зміст довіреності №252 (вих. №ДВ/03-238 від 17.03.2014р.), господарський суд дійшов висновку про те, що договір поставки №01/15 від 01.01.2015р. з боку Товариства з обмеженою відповідальністю «ДВ Нафтогазовидобувна компанія» було укладено уповноваженою особою.

Крім того, судом враховано, що рішенням господарського суду м.Києва від 17.11.2015р., залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 17.02.2016р., по справі №910/21981/15 за позовом Приватного акціонерного товариства «Центральна збагачувальна фабрика «Вуглегірська», м.Вуглегірськ до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДВ Нафтогазовидобувна компанія», м.Київ про стягнення 1797167,01 грн, позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача 1030903,91 грн основного боргу, 11671,61 грн 3% річних, 360923 грн інфляційних втрат, 210384,88 грн пені, 32277,67 грн витрат по сплаті судового збору.

Виходячи зі змісту вказаних судових актів, підставою позовних вимог було визначено договір №01/15 від 01.01.2015р. При цьому, в межах розгляду справи №910/21981/15 факт отримання товару за договором №01/15 від 01.01.2015р. Товариством з обмеженою відповідальністю «ДВ Нафтогазовидобувна компанія» не заперечувався, а про недійсність вказаного правочину не заявлялось.

Таким чином, приймаючи до уваги вищенаведене, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ДВ Нафтогазовидобувна компанія» до Приватного акціонерного товариства «Центральна збагачувальна фабрика «Вуглегірська» про визнання недійсним договору поставки №01/15 від 01.01.2015р., підлягають залишенню без задоволення.

Згідно із ст.49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір підлягає віднесенню на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Відмовити повністю у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «ДВ Нафтогазовидобувна компанія», м.Київ до Приватного акціонерного товариства «Центральна збагачувальна фабрика «Вуглегірська», м.Вуглегірськ про визнання недійсним договору поставки №01/15 від 01.01.2015р., укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «ДВ Нафтогазовидобувна компанія» та Приватним акціонерним товариством «Центральна збагачувальна фабрика «Вуглегірська».

У судовому засіданні 22.03.2016р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повне рішення складено 28.03.2016р.

Суддя Ю.О.Паляниця