ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

29.03.16р. Справа № 908/5861/15

За позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Конвеєр", с.Кам'янсько-Дніпровський район, Запорізька область

до публічного акціонерного товариства "ОСОБА_1 Аваль", м.Київ в особі Дніпропетровської обласної дирекції публічного акціонерного товариства "ОСОБА_1 Аваль", м.Дніпропетровськ

про визнання зобов`язання поруки припиненим

Суддя Петренко І.В.

Секретар судового засідання Пономарьов Є.О.

Представники:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: представник ОСОБА_2, довіреність №633/15 від 06.11.2015р.

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Конвеєр", с.Велика Знамянка, Дніпровський район, Запорізька область (далі по тексту - позивач) звернулося до господарського суду з позовною заявою до публічного акціонерного товариства "ОСОБА_1 Аваль", м.Київ в особі Дніпропетровської обласної дирекції публічного акціонерного товариства "ОСОБА_1 Аваль", м.Дніпропетровськ (далі по тексту - відповідач) в якій позивач просить суд:

- визнати припиненими правовідносини за договором поруки №010/02-12/490, який укладений 21.04.2005р. між Акціонерним поштово-пенсійним банком "Аваль" в особі Запорізької обласної дирекції та товариством з обмеженою відповідальністю "Конвеєр";

- визнати відсутність у публічного акціонерного товариства "ОСОБА_1 Аваль" права вимоги виконання товариством з обмеженою відповідальністю "Конвеєр" зобов'язань з договором поруки №010/02-12/490, який укладено 21.04.2005р. між Акціонерним поштово-пенсійним банком "Аваль" в особі Запорізької обласної дирекції та товариством з обмеженою відповідальністю "Конвеєр".

Судові витрати по справі позивач просив суд стягнути з відповідача.

За результатами розгляду позовної заяви від 26.11.2015р. за вих.№б/н ухвалою господарського суду Запорізької області від 27.11.2015р. порушено провадження по справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Конвеєр" до публічного акціонерного товариства "ОСОБА_1 Аваль" в особі Запорізької обласної дирекції публічного акціонерного товариства "ОСОБА_1 Аваль" та призначено слухання на 13.01.2016р.

За результатами судового засідання, яке відбулося 13.01.2016р. оголошено перерву до 25.01.2016р.

Ухвалою від 25.01.2016р. матеріали справи №908/5861/15 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Конвеєр" до публічного акціонерного товариства "ОСОБА_1 Аваль" в особі Дніпропетровської обласної дирекції публічного акціонерного товариства "ОСОБА_1 Аваль" направлено за територіальною підсудністю до господарського суду Дніпропетровської області.

Згідно з протоколом від 04.02.2016р. автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу №908/5861/15 розподілено на суддю-доповідача ОСОБА_3, який керуючись ст. ст. 2-1, 61, 64, 65 Господарського процесуального кодексу України ухвалив прийняти справу №908/5861/15 до свого провадження; призначив до розгляду в засіданні на 10.03.16р.

Суд розгляд справи відкладав з 10.03.2016р. на 29.03.2016р.

Відповідно до п.3.9.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

У разі присутності сторони або іншого учасника судового процесу в судовому засіданні протокол судового засідання, в якому відображені відомості про явку сторін (пункт 4 частини другої статті 811 ГПК), є належним підтвердженням повідомлення такої сторони (іншого учасника судового процесу) про час і місце наступного судового засідання.

За змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду.

Позивач про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, яке повернулося на адресу господарського суду 23.03.2016р. з відміткою представника позивача про отримання ухвали суду 17.03.2016р. та явкою представника в судове засідання.

Відповідач про час та місце судового засідання повідомлений належним чином, що підтверджується відомостями про явку представника відображеними в протоколі судового засідання від 10.03.2016р.

29.03.2016р. повноважний представник позивача в судове засідання не з'явився, причини неявки не повідомив, про розгляд справи повідомлений належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням.

Повноважний представник відповідача в судове засідання з'явився, позовні вимоги не визнає просить суд в їх задоволенні відмовити.

Абзацом 1 п. 3.9.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.11р. за №18 визначено, що у випадку незявлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання представника сторони - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без його участі, якщо нез'явлення цього представника не перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Неявка учасника судового процесу в судове засідання не є підставою для скасування судового рішення, якщо ухвалу, в якій зазначено час і місце такого засідання, надіслано йому в порядку, зазначеному в підпункті 3.9.1 підпункту 3.9 цього пункту постанови.

Пунктом 3.14. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. за № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" визначено, що нез'явлення представників учасників судового процесу в судові засідання без поважних причин та без повідомлення причин, якщо їх явку судом визнано обов'язковою, також може розцінюватися судом як зловживання процесуальними правами.

Відповідна практика, спрямована на умисне затягування судового процесу, порушує права інших учасників судового процесу та суперечить вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку.

На думку суду неявка у судове засідання представника відповідача не перешкоджає розгляду справи за наявними матеріалами.

Отже, з метою уникнення умисного затягування судового процесу з боку відповідача та недопущення порушення прав позивача господарський суд розглянув справу по суті позовних вимог.

В судовому засіданні оглянуто всі оригінали первинних документів на підставі яких виник спір.

Суд розглянув справу за наявними в ній матеріалами відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

Судом, враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Враховуючи вимоги статті 69 Господарського процесуального кодексу України щодо строків розгляду справи у судовому засіданні, яке відбулося 29.03.2016р. в порядку ст.85 Господарського процесуального кодексу України, оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Клопотання про здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не заявлялось.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представника відповідача, -

ВСТАНОВИВ:

21.05.2005р. між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого стало відкрите акціонерне товариство «ОСОБА_1 Аваль», а після зміни найменування - публічне акціонерне товариство «ОСОБА_1 Аваль» (далі по тексту - відповідач, банк) в особі Запорізької обласної дирекції та товариством з обмеженою відповідальністю «Агропро мислова компанія «СОЛОХА» (далі по тексту - позичальник) укладено генеральну кредитну угоду №010/02-12/484.

Відповідно до умов генеральної кредитної угоди, банк проводить кредитні операції в межах загального ліміту заборгованості в розмірі 3000000,00 (три мільйони) долара США з загальним терміном користування кредитними коштами по всіх кредитним договорам, який не повинен перевищувати 36 (тридцять шість) місяців.

21.04.2005р. між позивачем та відповідачем укладено договір поруки №010/02-12/490, за умовами якого, поручитель, на добровільних засадах, зобов'язався відповідати перед кредитором по зобов'язанням боржника - товариства з обмеженою відповідальністю «Агропромислова компанія «СОЛОХА», які виникають з умов Генеральної кредитної угоди .№010'02-12/484 від 21.04.2005р., а також усіх додатків до неї, які укладені або можуть бути укладені до закінчення строку дії генеральної кредитної угоди.

Постановою господарського суду Запорізької області від 18.06.2009р. по справі №16/82/09 товариство з обмеженою відповідальністю «Агропромислова компанія «Солоха» визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 30.03.2011р. по справі №16/82/09 затверджено ліквідаційний баланс банкрута - товариства з обмеженою відповідальністю «Агропромислова компанія «Солоха» та звіт ліквідатора.

Банкрута - товариство з обмеженою відповідальністю «Агропромислова компанія «Солоха» ліквідовано, провадження у справі припинено.

Позивач звертає увагу суду, що ухвалою господарського суду Запорізької області від 06.09.2010р. по справі №16/82/09-21/181/10 про банкрутство товариства з обмеженою відповідальністю «Агропромислова компанія «Солоха», вимоги відповідача включено до реєстру вимог кредиторів.

Вимоги відповідача частково задоволені за рахунок продажу майна вартістю 4717853,40грн., яке перебувало у заставі відповідача.

Решта вимог залишились незадоволеними.

Позивач посилається на положення частини 6 статті 31 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (у редакції що діяла на момент виникнення спірних правовідносин), вимоги заявлені до боржника за зобов'язаннями останнього, у випадку не задоволення їх у процесі банкрутства цього боржника за недостатністю майна, вважаються погашеними.

У мотивувальній частині ухвали господарського суду Запорізької області від 30.03.2011р. по справі №16/82/09 зазначено, що відповідно до пункту 6 статті 31 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», вимоги, не задоволені за недостатністю майна, вважаються погашеними.

Отже, враховуючи наведене, позивач вважає, що вимоги відповідача до товариства з обмеженою відповідальністю «Агропромислова компанія «Солоха» є погашеними з 30.03.2011р.

Відповідно до інформації, яка міститься в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців 07.04.2011р. до Єдиного державного реєстру внесено запис номер 8000017 про припинення юридичної особи товариства з обмеженою відповідальністю «Агропромислова компанія «Солоха», у зв'язку з визнанням її банкрутом.

Оскільки правовідносини за договором поруки №010/02-12/490 від 21.04.2005р. є припиненими внаслідок ліквідації товариства з обмеженою відповідальністю «Агропромислова компанія «Солоха», у позивача відсутнє право вимоги до відповідача в частині виконання відповідачем зобов'язань за спірним договором поруки.

Позивач зазначає, що аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 27.08.2012р. по справі №5006/2/10 пн/2012.

Посилаючись на положення статей 559, 598 Цивільного кодексу України позивач констатує, що порука припиняється у разі припинення основного зобов'язання, отже, припинення юридичної особи у зв'язку з визнанням її банкрутом та визнання вимог кредиторів погашеними, свідчить про припинення зобов'язання за кредитним договором, яке у свою чергу, є підставою для припинення зобов'язань за договором поруки.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного суду України від 07.11.2012р. у справі №6-129цс12 та відповідно до приписів статті 111-28 Господарського процесуального кодексу України.

В свою чергу, відповідач скористався наданим йому правом на судовий захист, надав відзив на позов в якому повідомив наступне.

28.01.2009р. Кам'янсько-Дніпровський районний суд по справі №2-5/2009 ухвалив рішення про стягнення в солідарно заборгованості як з позичальника, так і з поручителів, в тому числі з позивача в сумі 19235669,83грн., а також судових витрат у сумі 1730,00грн., у зв'язку з неналежним виконанням позивачальником зобов'язань за генеральною кредитною угодою №010/02-12/484 від 21.04.2005р. та кредитними договорами, які були укладені в рамках її дії.

28.01.2009р. видано виконавчий лист.

18.06.2009р. постановою господарського суду Запорізької області по справі №16/82/09 товариство з обмеженою відповідальністю «Агропромислова компанія «Солоха» визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру.

30.03.2011р. ухвалою господарського суду Запорізької області по справі №16/82/09 затверджено ліквідаційний баланс банкрута - товариства з обмеженою відповідальністю «Агропромислова компанія «Солоха» та звіт ліквідатора.

07.04.2011р. до Єдиного державного реєстру внесено запис за номером 8000017 про припинення юридичної особи товариства з обмеженою відповідальністю «Агропромислова компанія «Солоха».

Отже, відповідач вважає, що зобов'язання, що виникло внаслідок порушення товариством з обмеженою відповідальністю «Агропромислова компанія «Солоха» умов генеральної кредитної угоди №010/02-12/484 від 21.04.2005р. та кредитних договорів укладених в рамках її дії, не припинилися, оскільки були покладені рішенням Кам'янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 28.01.2009р. по справі №2-5/2009 на позивача, як поручителя згідно чинного договору поруки, ще до припинення юридичної особи товариства з обмеженою відповідальністю «Агропромислова компанія «Солоха» згідно ухвали господарського суду Запорізької області від 30.03.2011р. та запису від 07.04.2011р. за №8000017 в Єдиний державний реєстр.

Відповідач звернувся до суду з заявою за вих.№14 від 05.01.2016р. про застосування строків позовної давності, яка обґрунтована наступним.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач вважає, що його права і законні інтереси були порушені від дня прийняття (30.03.2011р.) господарським судом Запорізької області ухвали по справі №16/82/09-21/181/10 про затвердження ліквідаційного балансу та ліквідацію банкрута (позивачальника) - товариства з обмеженою відповідальністю "Агропромислова компанія "Солоха", в якості забезпечення виконання зобов'язань якого по генеральній кредитній угоді №010/02-12/484 від 21.04.2005р., позивач уклав з відповідачем договір поруки №010/02-12/490 від 21.04.2005р.

Отже, як вважає відповідач, строк позовної давності відносно вимог позивача про визнання припиненими правовідносин за договором поруки, визнання відсутності у відповідача права вимоги виконання позивачем зобов'язань за договором поруки, сплив 31.03.2014р. (30.03.2014р. - вихідний день).

Позивач звернувся до суду з даною позовною заявою лише в листопаді 2015р., тобто через рік і сім місяців після спливу позовної давності.

Якщо позивач вважає, що його права і інтереси були порушені від дня (07.04.2011р.) внесення відомостей до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців про припинення юридичної особи товариства з обмеженою відповідальністю «Агропромислова компанія «Солоха» на підставі ухвали господарського суду Запорізької області від 30.03.2011р. по справі №16/82/09-21/181/10, то строк позовної давності відносно вимог позивача відносно вимог позивача про визнання припиненими правовідносин за договором поруки, визнання відсутності у відповідача права вимоги виконання позивачем зобов'язань за договором поруки, сплив 07.04.2014р.

Позивач звернувся до суду з даною позовною заявою лише в листопаді 2015р., тобто через рік і шість місяців після спливу позовної давності.

Відповідач надав суду доповнення до відзиву в яких звернув увагу суду на наступні обставини.

Позивач невірно трактує ухвалу господарського суду Запорізької області від 30.03.2011р. по справі №16/82/09, а саме позивач зазначає, що вимоги позивача частково задоволені за рахунок продажу майна банкрута вартістю 4717853,40грн.

Вказані обставини не відповідають дійсності.

В зазначеній ухвалі визначено початкову вартість майна банкрута товариства з обмеженою відповідальністю «Агропромислова компанія «Солоха», після її уцінки, згідно протоколу комітету кредиторів №7 від 08.06.2010р.

Згідно з частиною другою статті 43 та статтею 33 Господарського кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Якщо подані сторонами та іншими учасниками судового процесу докази є недостатніми, господарський суд може за їх клопотанням чи за власною ініціативою витребувати в порядку підготовки справи до розгляду необхідні для цього письмові і речові докази, інші матеріали.

Доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово (стаття 32 цього Кодексу).

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами процесуального законодавства, рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

Пунктом 2.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. за №10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів визначено, що за змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Дослідивши матеріали справи, оригінали документів наданих позивачем на вимогу суду в судове засідання та заслухавши повноважного представника відповідача в судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги, слід визнати необґрунтованими, документально недоведеними, такими, що суперечать чинному законодавству України, а отже є такими, що не підлягають задоволенню.

Господарський суд звертає увагу, позовна давність не застосовується, в позові відмовлено з підстав його необґрунтованості.

Відмовляючи у задоволенні позову господарський суд виходить з того, що у наявності є рішення Кам'янсько-Дніпровського районного суду по справі №2-5/2009 від 28.01.2009р. про стягнення солідарно заборгованості як з позичальника, так і з поручителів, в тому числі з позивача в сумі 19235669,83грн., а також судових витрат у сумі 1730,00грн., у зв'язку з неналежним виконанням позивачальником зобов'язань за генеральною кредитною угодою №010/02-12/484 від 21.04.2005р. та кредитними договорами, які були укладені в рамках її дії.

Припинення правовідносин за договором поруки №010/02-12/490 від 21.04.2005р. тягне за собою невиконання рішення Кам'янсько-Дніпровського районного суду по справі №2-5/2009 від 28.01.2009р.

Відповідач звернувся до товариства з обмеженою відповідальністю «Агропромислова компанія «Солоха», до позивача та до інших поручителів з позовом про стягнення заборгованості за генеральною кредитною угодою №010/02-12/484 від 21.04.2005р. та кредитними договорами, які були укладені в рамках її дії і на момент ухвалення рішення Кам'янсько-Дніпровського районного суду по справі №2-5/2009 від 28.01.2009р. юридична особа боржника (товариства з обмеженою відповідальністю «Агропромислова компанія «Солоха») не була припинена, внесення запису про припинення до єдиного державного реєстру було здійснено після розгляду справи у суді, а тому зобов'язання за кредитним договором та за договорами поруки не були припинені.

Посилаючись на вказані обставини господарський суд дійшов висновку, що оскільки рішення суду про стягнення зокрема з поручителя (позивача) заборгованості ухвалено до визнання банкрутом товариства з обмеженою відповідальністю «Агропромислова компанія «Солоха», то визнання підприємства банкрутом не впливає на виконання зобов'язання поручителя (позивача).

Аналогічна правова позиція висвітлена в ухвалі від 02.04.2014р. по справі №6-41482св13 суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Таким чином, положення статті 559 Цивільного кодексу України стосовно припинення поруки з припиненням забезпеченого нею зобов'язання не може застосовуватися до правовідносин, у яких обов'язок поручителя щодо виконання зобов'язання за основним договором виник з рішення суду, а не лише з договору поруки.

Правовий аналіз зазначених норм матеріального права свідчить про те, що припинення основного зобов'язання внаслідок ліквідації юридичної особи - боржника за цим зобов'язанням не припиняє поруки, якщо кредитор реалізував своє право на стягнення заборгованості до припинення юридичної особи - боржника.

Отже, оскільки право на стягнення з поручителя заборгованості (шляхом звернення до суду з позовом, за результатами розгляду справи за яким ухвалено судове рішення про стягнення цієї заборгованості зокрема з поручителя) було реалізоване кредитором до ліквідації боржника, то ліквідація останнього не свідчить про припинення зобов'язання поручителя.

Аналогічна правова позиція висвітлена в постанові від 25.11.2015р. по справі №6-172цс15 суддів судової палати у цивільних справах Верховного суду України.

Приймаючи рішення господарський суд виходив із наступного.

За частиною першою статті 559 Цивільного кодексу України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Статтею 609 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання припиняється ліквідацією юридичної особи (боржника або кредитора), крім випадків, коли законом або іншими нормативно-правовими актами виконання зобов'язання ліквідованої юридичної особи покладається на іншу юридичну особу, зокрема за зобов'язаннями про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю.

Згідно із частиною п'ятою статті 11 Цивільного кодексу України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Відповідно до пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України, статті 115 Господарського процесуального кодексу України однією з основних засад судочинства є обов'язковість рішень суду.

За статтею 115 Господарського процесуального кодексу України визначено, що рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

Відповідно до положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір при відмові в позові покладається на позивача.

З урахуванням положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покласти на позивача.

До уваги. Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються апеляційним судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Пленум Вищого господарського суду України у п. 9 постанови від 17.05.2011 року № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України", роз'яснив, що у вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з'ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об'єктивно оцінити поважність цих причин. При цьому обґрунтування неможливості подання доказів суду першої інстанції згідно із зазначеною нормою Господарського процесуального кодексу України покладається саме на заявника (скаржника), а апеляційний господарський суд лише перевіряє та оцінює їх поважність і не зобов'язаний самостійно з'ясовувати відповідні причини. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.

Аналогічна правова позиція підтримана постановами Вищого господарського суду України від 24.12.2014р. по справі № 904/9428/13, від 23.11.2015р. по справі №904/2640/15, недотримання якої стало підставою скасування постанови Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Керуючись ст. 129 Конституції України, ст.ст. 11, 559, 609 Цивільного кодексу України, ст.ст. 1, 2, 12, 21, 32, 33, 34, 36, 44, 49, 75, 82-85, 115-117 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимоги відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання і може бути оскарженим протягом цього строку до Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи Дніпропетровським апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено

01.04.2016року

Суддя ОСОБА_3