РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.03.2016Справа №910/3728/16

За позовомПублічного акціонерного товариства "Азбодеревскло"
до Приватного акціонерного товариства "Київ - Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту"
прозобов'язання вчинити дії
суддя Пукшин Л.Г.

Представники:

від позивача Могильников А.В. - представник за довіреністю № 12 від 25.01.16;
від відповідача Товмач С.М. - представник за довіреністю № 142 від 29.12.15

В судовому засіданні 30.03.2016, в порядку ст. 85 ГПК України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передано позов Публічного акціонерного товариства «Азбодеревскло» до Приватного акціонерного товариства "Київ - Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту" про зобов'язання вчинити дії.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що за ПАТ «Азбодеревскло» обліковується земельна ділянка площею 28289,16 кв.м. по вул. Фрунзе, 102 в м. Києві. Позивач сплачує з зазначеної земельної ділянки земельний податок, в той же час на земельній ділянці з обліковим кодом 85:278:001 розташовано майно, що належить відповідачу: залізничні колії та стрілочні переводи. Частиною земельної ділянки з обліковим кодом 85:278:001, на якій розташовані залізничні колії, стрілочні переводи, користується відповідач для надання послуг з перевезення вантажів залізничним транспортом. Позивач зазначає, що відповідач як користувач земельною ділянкою не виконав вимоги законодавства щодо набуття та реєстрації прав на землю, що порушує права та охоронювані законом інтереси позивача, який змушений сплачувати податок з земельної ділянки, якою користується відповідач. Враховуючи викладене, позивач просить суд зобов'язати відповідача як землекористувача декларувати (подавати податкові декларації з плати за землю) та сплачувати земельний податок з частини земельної ділянки з обліковим кодом 85:278:001 площею 9269,16 кв.м. за адресою: м. Київ, вул. Кирилівська (Фрунзе) № 102.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.03.2016 за даною позовною заявою порушено провадження у справі № 910/3728/16 та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 30.03.2016.

29.03.2016 через відділ діловодства суду відповідач надав відзив на позов, відповідно до якого проти позову заперечує в повному обсязі з тих підстав, що позивачем в позовній заяві вказано на спосіб захисту, що не передбачений законодавством України. На думку відповідача, із заявлених позовних вимог вбачається відсутність порушення прав та законних інтересів позивача зі сторони відповідача, що підтверджується відсутністю доказів таких порушень, оскільки розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, організація землеустрою, вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до ст. 12 Земельного кодексу України віднесено до повноваження сільських, селищних, міських рад та їх виконавчих органів у галузі земельних відносин, а право звертатися до суду щодо нарахування та сплати податкових зобов'язань належить контролюючим органам, згідно із п.20.1.36 ст. 20 Податкового кодексу України.

В судове засідання 30.03.16 з'явились представники сторін, представник позивача надав податкові пояснення по суті спору, позовні вимоги просив задовольнити, представник відповідача проти позову заперечував з підстав, викладених у відзиві на позов.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

Рішенням виконавчого комітету Київської міської Ради № 2980 від 19.12.1949 р. «Про додатковий відвід земельної ділянки Київському Державному шиферному заводу для будівництва трубного цеху» було вирішено відвести Київському державному шиферному заводу додатково земельну ділянку по вул. Фрунзе 100 площею біля 4,0 га. Крім того, рішеннями виконавчого комітету Київської міської Ради № 1376 від 10.07.1951 р. та № 373 від 04.03.1958 було додатково відведено Київському Державному шиферному заводу земельні ділянки площею біля 2,5 га та 1,0 га по вул. Фрунзе 102. Також, рішеннями виконавчого комітету Київської міської Ради № 1211 від 21.07.1959 р. «Про додатковий відвод Комбінату азбоцементних виробів земельної ділянки для поширення комбінату» було відведено Комбінату азбоцементних виробів земельну ділянку площею біля 1,4 га по вул. Фрунзе 102 .

Як вбачається з п. 1.1 Статуту позивача Публічне акціонерне товариство «Азбодеревскло» є новим найменуванням Відкритого акціонерного товариства «Азбодеревскло» відповідно до вимог Закону України «Про акціонерні товариства». Товариство створене державним концерном по виробництву цементу і азбестоцементних виробів «Укрцемент» шляхом перетворення Київського комбінату азбестоцементних виробів у відкрите акціонерне товариство відповідно до указу Президента України «Про корпоратизацію підприємств» від 15.06.1993 року. Таким чином, позивач є правонаступником Київського державного шиферного заводу та Комбінату азбоцементних виробів.

З матеріалів справи вбачається, що станом на момент звернення позивача з даним позовом, ПАТ «Азбодеревскло» є користувачем земельної ділянки загальною площею 28289,16 кв.м., що розташована на вул. Фрунзе в м. Києві (код ділянки у базі даних міського земельного кадастру 85:278:001) на підставі технічного звіту по встановленню зовнішніх меж землекористування, що підтверджується листом Департаменту земельних ресурсів від 06.07.2015 вих. № 0 та Витягом з бази даних земельного кадастру (Черговий кадастровий план земельної ділянки 85:278:001 від 04.08.2015).

Позивачем сплачується земельний податок з усієї зазначеної земельної ділянки, що підтверджується наданими ПАТ «Азбодеревскло» податковими деклараціями з плати за землю за 2013 - 2016 роки з доказами їх подання до податкових органів.

В той же час з пояснень сторін вбачається, що на території земельної ділянки з обліковим кодом 85:278:001, яка знаходиться на вул. Фрунзе 102 в м. Києві, розташоване майно, що належить відповідачу, а саме: залізничні колії та стрілочні переводи. Вказана обставина відповідачем не заперечується та підтверджується наявними в матеріалах справи листами ПрАТ "Київ - Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту" № 282 від 25.05.2009, № 779 від 14.08.2013 та № 513 від 11.06.2015.

Листом від 29.01.2016 вих. № 16 позивач запропонував відповідачу на виконання вимог ст. 96 Земельного кодексу України та ст. 269 Податкового кодексу України декларувати та сплачувати земельний податок з земельної ділянки, на якій розташовані залізничні колії та стрілочні переводи за адресою: вул. Фрунзе 102 в м. Києві.

З метою визначення площі земельної ділянки, якою користується відповідач, позивачем було замовлено виконання топографо-геодезичних робіт щодо встановлення в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки під'їзних залізничних колій на території ПАТ «Азбодеревскло». Згідно Плану вставлення меж земельної ділянки та Абрису земельної ділянки, що на замовлення позивача були виконані ФОП ОСОБА_4 (кваліфікаційний сертифікат інженера-геодезиста НОМЕР_1 від 14.05.2014), площа частини земельної ділянки з обліковим кодом 85:278:001, яка знаходиться на вул. Фрунзе 102 в м. Києві, та якою користується відповідач для розміщення власних залізничних колій та стрілочних переводів складає 9269,16 кв.м.

Невиконання відповідачем вимог законодавства щодо набуття, реєстрації прав на землю та сплати земельного податку, на думку позивача, порушує права та охоронювані законом інтереси останнього, зокрема, позивач змушений сплачувати податок з земельної ділянки, якою користується відповідач. Враховуючи викладене, позивач звернувся до господарського суду з вимогою зобов'язати відповідача як землекористувача декларувати (подавати податкові декларації з плати за землю) та сплачувати земельний податок з частини земельної ділянки з обліковим кодом 85:278:001 площею 9269,16 кв.м. за адресою: м. Київ, вул. Кирилівська (Фрунзе) № 102.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Згідно з ч. 2 вказаної статті Земельного кодексу набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Частиною 5 ст. 116 Земельного кодексу України визначено, що земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

З матеріалів справи вбачається, що станом на момент вирішення спору, користувачем всією земельної ділянкою з обліковим кодом 85:278:001 за адресою: м. Київ, вул. Кирилівська (Фрунзе) № 102 загальною площею 28289,16 кв.м. (включаючи спірну земельну ділянку площею 9269,16 кв.м ) відповідно до чинного законодавства України є позивач - ПАТ «Азбодеревскло».

Підстави припинення права користування земельною ділянкою, визначені ст.. 141 Земельного кодексу України, зокрема це: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати; е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини.

Відповідно до ч. 3 та 4 ст.. 142 Земельного кодексу України припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки. Власник земельної ділянки на підставі заяви землекористувача приймає рішення про припинення права користування земельною ділянкою, про що повідомляє органи державної реєстрації.

Листом від 28.01.2016 вих. № 101 відповідач звернувся до позивача з пропозицією розгляду питання щодо нотаріального посвідчення письмової згоди позивача на вилучення або припинення права користування частиною земельної ділянки (код 85:278:001 за адресою: м. Київ, вул. Кирилівська (Фрунзе) № 102) площею 9821,12 кв.м., на якій розташоване майно ПрАТ «Київ-Дніпровське МППЗТ». Вказаний лист був отриманий позивачем 04.02.2016, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення 658. Відповідь на вказаний лист позивачем надано не було, дій щодо надання згоди на вилучення або припинення права користування частиною земельної ділянки (код 85:278:001 за адресою: м. Київ, вул. Кирилівська (Фрунзе) № 102) вчинено не було.

Порядок передачі (надання) земельних ділянок у користування або у власність із земель комунальної власності в місті Києві, визначення загальних положень і особливостей та процедури надання в постійне користування, передачі в оренду та у власність земельних ділянок із земель комунальної власності територіальної громади міста Києва, процедура поділу чи об'єднання земельних ділянок комунальної власності, передачі в суборенду та поновлення договорів оренди земельних ділянок комунальної власності регулюється Тимчасовим порядком передачі (надання) земельних ділянок у користування або у власність із земель комунальної власності в місті Києві, що затверджено рішенням Київської міської ради від 28.02.2013 № 63/9120 (зі змінами та доповненнями), далі - Тимчасовий порядок.

Відповідно до статті 3 Тимчасового порядку передача земельних ділянок в оренду або надання їх у постійне користування здійснюється відповідно до рішення Київської міської ради, яке приймається на підставі відповідної документації із землеустрою, крім випадків, коли відповідно до законодавства та цього Порядку передача в оренду або надання у постійне користування земельної ділянки здійснюється без складання документації із землеустрою.

Матеріали справи не містять та позивачем не надано суду доказів, що Київською міською радою як власником земельної ділянки приймалось відповідне рішення про передачу спірної частини земельної ділянки в користування відповідачу.

Відповідно до ст. 23 закону України «Про транспорт» до земель залізничного транспорту належать землі, надані в користування підприємствам і організаціям залізничного транспорту відповідно до чинного законодавства України. До складу цих земель входять землі, які є смугою відведення залізниць, а саме землі, надані під залізничне полотно та його облаштування, станції з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв'язку, водопостачання, каналізації, захисні і укріплюючі насадження, службові, культурно-побутові приміщення та інші споруди, необхідні для забезпечення роботи залізничного транспорту.

Статтями 67, 68 Земельного кодексу України встановлено, що до земель транспорту належать землі, надані підприємствам, установам та організаціям залізничного, автомобільного транспорту і дорожнього господарства, морського, річкового, авіаційного, трубопровідного транспорту та міського електротранспорту для виконання покладених на них завдань щодо експлуатації, ремонту і розвитку об'єктів транспорту. Землі транспорту можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. До земель залізничного транспорту належать землі смуг відведення залізниць під залізничним полотном та його облаштуванням, станціями з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв'язку, водопостачання, каналізації; під захисними та укріплювальними насадженнями, службовими, культурно-побутовими будівлями та іншими спорудами, необхідними для забезпечення роботи залізничного транспорту.

Відповідно до п. 147. ч. 1. ст. 14 Податкового кодексу України плата за землю - обов'язків платіж у складі податку на майно, який справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Згідно з п. 14.1.72. ст. 14 Податкового кодексу України земельний податок - обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів (далі - податок для цілей розділу XII цього Кодексу).

Згідно ст. 269 Податкового кодексу України платниками податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.

Землекористувачі - юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди (пункт 14.1.73 ПКУ).

Таким чином, оскільки відповідач не набув права постійного землекористування спірною частиною земельної ділянки, вимоги позивача про зобов'язання ПрАТ «Київ-Дніпровське МППЗТ» декларувати та сплачувати земельний податок є необґрунтованими.

Статтею 287 Податкового Кодексу України передбачено, що власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

Згідно зі ст.1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Відповідно до ст.ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Згідно зі ст.ст.33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона за допомогою належних та допустимих доказів повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Судовими доказами, за визначенням ст.ст.32-36 Господарського процесуального кодексу України, слід вважати документи, які можуть підтвердити або спростувати обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України визначено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

При цьому, виходячи із змісту ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, ст.20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб'єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Способами захисту цивільних прав та інтересів, відповідно до ст.16 ЦК України, можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Крім того, Земельним кодексом України передбачені додаткові, крім передбачених ЦКУ та ГКУ, способи захисту прав суб'єктів господарювання. Так, спеціальною нормою, а саме ч.З ст.152 ЗК України передбачено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків.

З огляду на положення зазначених норм та принципу диспозитивності у господарському судочинстві позивач має право вільно обирати способи захисту порушеного права чи інтересу і, зокрема, визначати відповідача за своїми вимогами тощо.

В той же час, суд зазначає, що вимоги позивача про зобов'язання відповідача як землекористувача декларувати (подавати податкові декларації з плати за землю) та сплачувати земельний податок з частини земельної ділянки з обліковим кодом 85:278:001 площею 9269,16 кв.м. за адресою: м. Київ, вул. Кирилівська (Фрунзе) № 102 не відповідають способам захисту права, передбаченим законом. Такі позовні вимоги є юридично неспроможними.

Зокрема, такий спосіб захисту не міститься в переліках способів захисту права, визначених статтею 16 ЦК України та статтею 20 ГК України та не сприятиме відновленню порушених прав та законних інтересів позивача.

Суд погоджується з твердженням відповідача щодо того, що право звертатись до суду щодо нарахування та сплати податкових зобов'язань належить контролюючим органам, а не позивачу, який в той же час не позбавлений права вимагати у відповідача відшкодування вже сплаченого ним земельного податку за частину земельної ділянки, на якій розташоване майно ПрАТ «Київ-Дніпровське МППЗТ».

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Азбодеревскло» у повному обсязі.

Відповідно до статті 49 ГПК України судові витрати покладаються позивача.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 33, 34, 43, 49, 82-85 ГПК України, господарський суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 04.04.2016

Суддя Пукшин Л.Г.