КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" березня 2016 р. Справа№ 911/4565/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Жук Г.А.

суддів: Мартюк А.І.

Мальченко А.О.

секретар судового засідання Яценко І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на рішення Господарського суду Київської області від 21.12.2015 року

у справі № 911/4565/15 (суддя - Карпечкін Т.П.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Шмега-Транс»

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

про стягнення 29 307,57 грн.

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явились

від відповідача: ОСОБА_3. довіреність б/н від 04.11.2015 року

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Шмега-Транс» (позивач у справі) звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (відповідач у справі) про стягнення 29 307, 57 грн (з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог).

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем встановлених договором строків оплати вартості наданих послуг з перевезення вантажу, а тому на підставі умов договору, та чинного законодавства просить стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 15 200,00 грн основного боргу, 4 752,78 грн пені, 374,79 грн - 3% річних та 8 980,00 грн - інфляційних втрат.

Рішенням Господарського суду Київської області від 21.12.2015 року, позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Шмега-Транс» 15200 грн. основного боргу, 374,79 грн. 3% річних, 8980 грн. інфляційних та 1020, 47 грн. витрат по сплаті судового збору. В частині позовних вимог про стягнення 4 752,78 грн пені - відмовлено.

Рішення місцевого господарського суду мотивоване тим, що позивачем належними та допустимими доказами доведено факт порушення відповідачем договірних зобов'язань, та відповідно встановлено правомірність позовних вимог в частині стягнення боргу, 3% річних та інфляційних втрат. Разом з цим, дослідивши, що умови договору не містять положення про застосування такої міри відповідальності як пеня за невиконання чи неналежне виконання грошового обов'язку, суд відмовив у стягнення пені.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач, Фізична особа-підприємець ОСОБА_2, подав апеляційну скаргу (вх. № 77/16 від 25.01.2016 року), в якій просить рішення Господарського суду Київської області скасувати частково та постановити нове рішення, яким у позові Товариства з обмеженою відповідальністю «Шмега-Транс» до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 відмовити у повному обсязі.

В апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що місцевим господарським судом було неповно досліджено обставини справи, а тому висновки суду не відповідають дійсним правовідносинам, що існували між сторонами. Так, апелянт стверджує, що строк виконання зобов'язання з оплати вартості послуг перевезення не настав, а відповідно не має місця і порушення такого зобов'язання, оскільки позивач всупереч п. 2.2.14 договору не надав всіх документів, необхідних для проведення оплати.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 01.02.2016 року апеляційну скаргу (вх. № 77/16 від 25.01.2016 року) Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 прийнято до провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя -Жук Г.А., судді - Мальченко А.О., Суховий В.Г. та призначено розгляд справи на 14.03.2016 року.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 14.03.2016 року відповідно до п.1 ч.1 ст. 77 ГПК України було відкладено розгляд справи на 28.03.2016 року у зв'язку з неявкою у судове засідання представників сторін.

У зв'язку з перебуванням судді Сухового В.Г. на семінарі, протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів справу №911/4565/15 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Жук Г.А., судді: Мартюк А.І., Мальченко А.О. Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 25.03.2016 року справу №911/4565/15 було прийнято до провадження визначеним складом колегії суддів.

У судовому засіданні 28.03.2016 року представник відповідача підтримав вимоги апеляційної скарги, просив рішення Господарського суду Київської області скасувати частково та постановити нове рішення, яким у позові Товариства з обмеженою відповідальністю «Шмега-Транс» до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 відмовити у повному обсязі..

У судове засідання 28.03.2016 року представники позивача повторно не з'явились, про причини неявки суд не повідомили, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи повідомленням про вручення поштового відправлення №049 (а.с. 177).

Відповідно до ч. 1-2 ст. 77 ГПК України, господарський суд відкладає розгляд справи в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні, зокрема, такими обставинами є нез'явлення в засідання представників сторін. Тобто, можливість розгляду справи за відсутності будь-кого із учасників процесу, якщо присутні учасники не заперечують, вирішується суддею.

Беручи до уваги належне повідомлення позивача про розгляд апеляційної скарги, строки розгляду апеляційної скарги, встановлені ст. 102 ГПК України, відсутність заяв та клопотань про відкладення розгляду справи, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника позивача за наявними в ній матеріалами, так як їх нез'явлення не перешкоджає вирішенню спору.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, у процесі перегляду справи, апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Колегія суддів Київського апеляційного господарського суду, розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права встановила наступне.

01.11.2014 року між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (експедитор-замовник за договором, відповідач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Шмега-Транс» (перевізник за договором, позивач у справі) укладено договір №01/11/14 надання та організації послуг (а.с. 14-17, оригінал якого міститься в матеріалах справи), відповідно до п. 1.1. якого перевізник взяв на себе зобов'язання перевозити наданий йому екепедитором-замовником вантаж в міжнародному та міжміському сполученні автомобільним транспортом, і видати вантаж уповноваженій особі замовника (або іншій особі) на його одержання, та надати при цьому інші додаткові передбачені цим договором послуги, а замовник зобов'язався після прийняття наданих послуг, сплатити за них обумовлену плату.

Згідно з п.1.3. договору загальна ціна даного договору визначається виходячи з вказаних в заявках розміру плати всіх наданих перевізником послуг по кожному окремому перевезенні, що узгоджується сторонами, та сумарно становить загальну ціну договору.

Як визначено сторонами у п. 1.4. договору, кожне окреме перевезення здійснюється на основі заявки, яка при погоджені сторонами являється невід'ємною частиною даного договору. Розмір та обсяг робіт перевізника визначають всі подані замовником заявки.

Пункт 2.1. (2.1.6.) договору визначає, що замовник зобов'язаний забезпечити оплату перевізнику по даному договору в порядку та згідно заявок.

Відповідно до п. 3.2. договору оплату за послуги замовник здійснює протягом 20 банківських днів після та за умови отримання від перевізника оригінальних документів, вказаних в п.2.2.14., якщо інше не вказано в заявці. Оплата проводиться на основі оригіналу договору з мокрими відтисками печаток і всіх правильно оформлених документів, вказаних в п.2.2.14. договору.

Як передбачено п.7.9. договору він набирає сили з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2014 року.

Судом встановлено, що сторонами була погоджена заявка на транспорт №14/11 від 14.11.2014 року (а.с. 18) щодо перевезення вантажу за маршрутом Антверпен (Бельгия) - Роттердам (Голландия)-Украина -г. Киев, зі строком доставки - 01.12.2014 року та вартістю послуг 42 690,56 грн.

Згідно п. 11 Заявки оплата за послуги перевезення здійснюється протягом 7-10 банківських днів після отримання оригіналів документів, рахунку, акту, податкової накладної, договору.

На виконання узгодженої сторонами заявки №14/11 від 14.11.2014 року позивач надав експедитору-замовнику транспортні послуги, а саме перевіз вантаж за маршрутом, що вказаний у заявці. Вказані транспортні послуги на загальну суму 42690,56 грн були надані в повному обсязі та без претензій зі сторони відповідача, що підтверджується оформленими та поданим до суду міжнародно-транспортними накладними (а.с. 19-22) та складеним за результатом такого перевезення Актом здачі-прийняття робіт (надання послуг) №СФ - 0000648 від 02.12.2014 року (а.с. 23, оригінал акту поданий позивача, а.с. 70).

Наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями (а.с. 80-102) та банківськими виписками (а.с.117-118) підтверджується, що Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 оплатила позивачеві вартість наданих ним послуг з перевезення частково, а саме протягом січня-жовтня 2015 року оплатила лише 27490,56 грн. Таким чином, заборгованість відповідача за надані ТОВ «Шмега-Транс» послуги з перевезення становить 15 200,00 грн, яку і просить стягнути позивач згідно поданої заяви від 21.10.2015 року про зменшення позовних вимог (а.с. 57).

Відповідно до ч.2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п.1 ч.2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Дослідивши умови укладеного між сторонами договору, колегія суддів зазначає, що за своєю правовою природою вказаний договір є договором перевезення вантажу.

Відповідно до приписів ст. 909 ЦК України та ст.307 Господарського Кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі, а вантажовідправник зобов'язується сплатити за ввезення вантажу встановлену плату.

Частиною 2 статті 307 Господарського кодексу України визначено, що укладання договору перевезення вантажу підтверджується складанням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента, тощо) відповідно до вимог законодавства.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» перевезення вантажів супроводжується товарно-транспортними документами, складеними мовою міжнародного спілкування залежно від обраного виду транспорту або державною мовою, якщо вантажі перевозяться в Україні. Таким документом може бути, серед інших, міжнародна автомобільна накладна (CMR).

Відповідно до Закону України «Про приєднання України до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів» від 01.08.2006 Україна приєдналася до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів, вчиненої 19 травня 1956 в м. Женеві (далі - Конвенція).

Частиною першою статті 1 Конвенції передбачено, що вона застосовується до будь-якого договору дорожнього перевезення вантажів за винагороду за допомогою автомобілів у випадку, коли місце прийняття до перевезення вантажу та місце, передбачене для його здачі, знаходяться на території двох різних держав, одна з яких є учасником Конвенції.

Згідно з ст. 4-5 Конвенції договір перевезення підтверджується складанням вантажної накладної. Відсутність, неправильність чи утрата вантажної накладної не впливають на існування та чинність договору перевезення, до якого й у цьому випадку застосовуються положення цієї Конвенції.

Вантажна накладна складається в трьох оригінальних примірниках, підписаних відправником і перевізником. Ці підписи можуть бути надруковані чи замінені печатками відправника і перевізника, якщо це допускається законодавством країни, в якій складена вантажна накладна. Перший примірник передається відправнику, другий супроводжує вантаж, а третій залишається у перевізника.

Статтею 9 Конвенції передбачено, що вантажна накладна є первинним доказом укладання договору перевезення, умов цього договору і прийняття вантажу перевізником.

Враховуючи наведені приписи Конвенції, а також чинного законодавства саме міжнародна автомобільна накладна (CMR) є первинним доказом не лише щодо укладення договору перевезення, але й первинним доказом прийняття вантажу та надання визначених договором послуг щодо його перевезення.

Як уже зазначалось вище, поданими позивачем міжнародними товарно-транспортними накладними, які містять відмітку одержувача вантажу, та підписаним обома сторонами Актом здачі-прийняття робіт, підтверджується факт виконання позивачем своїх договірних зобов'язань в повному обсязі, в тому числі і щодо надання визначених п.2.2.14 договору документів, цей факт окрім того підтверджується і діями відповідача, який частково сплатив вартість наданих послуг та який не надав жодних доказів звернення починаючи з грудня 2014 року (після здійснення перевезення) з претензіями до перевізника ні щодо наданих послуг з перевезення, ні щодо вимоги про надання документів.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає безпідставними та необґрунтованими доводи апелянта щодо ненадання позивачем визначених договором документів для проведення оплати наданих послуг, оскільки такі доводи спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, які є первинними документами, що підтверджують надання позивачем послуг та відповідно є підставою для відображення в бухгалтерській звітності як відповідача щодо проведених ним оплат, так і позивача щодо отриманих доходів.

Таким чином, колегія суддів вважає правомірним та обґрунтованим висновок Господарського суду Київської області про доведеність позовних вимог ТОВ «Шмега-Транс» в частині стягнення з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 суми основного боргу за надані послуги з перевезення вантажу у розмірі 15200,00 грн.

У зв'язку із простроченням сплати вартості наданих послуг, Товариство з обмеженою відповідальністю «Шмега-Транс» заявило також вимогу про стягнення з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 4 752,78 грн пені, нарахованої відповідно до п. 104 Статуту автомобільного транспорту УРСР.

В обґрунтування вимоги про стягнення пені позивач посилався на п. 6.2. Договору, за яким при виконанні договору сторони дійшли згоди керуватись діючим законодавством України, яке регулює дану сферу діяльності, включаючи Закон України «Про транспортно-експедиторську діяльність», Правила перевезення вантажів в Україні, Статут автомобільного транспорту УРСР від 27.06.1969 року, а при перевезеннях у міжнародному сполученні, додатково Конвенцією про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів, із змінами та доповненнями, Митною Конвенцією про міжнародні перевезення вантажів з застосуванням книжки МДП, 1975р. та іншими нормативними актами, які регулюють дану сферу діяльності до яких приєдналася Україна.

Згідно з п. 104 Статуту автомобільного транспорту УРСР, автотранспортні підприємства або організації з дозволу вищестоящих щодо них органів можуть прийняти вантаж до перевезення, як виняток, до внесення провізної плати. У цьому випадку з вантажовідправника або вантажоодержувача - замовника автотранспорту додатково до провізної плати стягується 0,5 процента суми платежів за кожний день прострочки внесення провізної плати.

Відповідно до п. 2.1 постанови Пленум Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов'язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом. Так, нарахування пені у відповідному відсотковому розмірі від суми простроченого платежу передбачено ст. 14 Закону України «Про державний матеріальний резерв», ст. 36 Закону України «Про телекомунікації», ст. 1 Закону України «Про відповідальність суб'єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій». У таких випадках нарахування пені здійснюється не за Законом України «Про відповідальність за невиконання грошових зобов'язань», а на підставі спеціального нормативного акта, який регулює відповідні правовідносини.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що приписи п. 104 Статуту автомобільного транспорту, не визначають процентну ставку, яка додатково стягується до провізної плати, пенею чи неустойкою та вказана ставка не містить ознак забезпечення виконання грошового зобов'язання замовника. Таким чином, відсутні підстави вважати наведену в п. 104 Статуту автомобільного транспорту додаткову ставку до провізної плати пенею.

Окрім того, за приписами ч.1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочки (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до ст. 547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми є нікчемним.

Беручи до уваги вищенаведене, а також те, що умовами договору сторонами не передбачено нарахування та стягнення пені за несвоєчасну оплату вартості наданих послуг з перевезення вантажу, не погоджено розмір та умови її нарахування та відсутня пряма вказівка закону щодо такого виду забезпечення виконання зобов'язання, Господарський суд Київської області дійшов вірного висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача пені задоволенню не підлягає.

Позивачем також на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України заявлено вимоги про стягнення з відповідача 374,79 грн - 3 % річних та 8 980,00 грн інфляційних втрат у зв'язку з несвоєчасним виконанням ним грошового зобов'язання.

Відповідно до ч. ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З наданих позивачем доказів вбачається, що часткова сплата заборгованості здійснювалась відповідачем починаючи з січня 2015 року і до жовтня 2015 року, при цьому, сума боргу, на яку нараховано річні та інфляційні, існувала до 28.07.2015 року, тобто протягом 228 днів, як зазначено позивачем в розрахунку позову.

Враховуючи доведеність факту порушення відповідачем строків оплати вартості послуг з перевезення вантажу, Київський апеляційний господарський суд погоджується з обґрунтованістю заявлених вимог про стягнення 3% річних, інфляційних втрат та вірністю їх нарахування позивачем.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог і заперечень.

За таких обставин, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду вважає, що місцевим господарським судом належним чином досліджено обставини справи та надано цим обставинам відповідну правову оцінку, рішення Господарського суду Київської області від 21.12.2015 року у справі №911/4565/15 відповідає фактичним обставинам справи, не суперечить чинному законодавству України, а відтак передбачених законом підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

Враховуючи вимоги ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за перегляд рішення в апеляційній інстанції покладається на апелянта (відповідача у справі).

Керуючись ст. 33, 34, 49, 99, 101, п. 1 ч. 1 ст. 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на рішення Господарського суду Київської області від 21.12.2015 року у справі №911/4565/15 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 21.12.2015 року у справі №911/4565/15 залишити без змін.

3. Справу №911/4565/15 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено у касаційному порядку відповідно до вимог ст. ст. 107-111 ГПК України.

Головуючий суддя Г.А. Жук

Судді А.І. Мартюк

А.О. Мальченко