ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2016 року Справа № 910/23973/15

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого Бакуліної С.В. (доповідач),
суддів: Поляк О.І., Данилової Т.Б.
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали касаційної скаргиФізичної особи - підприємця ОСОБА_4
на постановуКиївського апеляційного господарського суду від 23.12.2015
у справі№ 910/23973/15
господарського судуміста Києва
за позовомФізичної особи - підприємця ОСОБА_4
доТовариства з обмеженою відповідальністю "Аптечне об'єднання "Біокон"
простягнення 106269,48 грн

в судовому засіданні взяли участь представники :
від позивача: від відповідача:Фізична особа - підприємець ОСОБА_4 Якименко М.М. (довіреність від 25.03.2016)

В С Т А Н О В И В :

Рішенням Господарського суду міста Києва (суддя Пригунова А.Б.) від 11.11.2015, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду (головуючий суддя - Агрикова О.В., судді - Рудченко С.Г., Чорногуз М.Г.) від 23.12.2015 у справі № 910/23973/15 в позові відмовлено повністю.

В касаційній скарзі позивач просить скасувати ухвалені по справі судові акти та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, а саме: ч.1 ст.598, ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), ст.43 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України).

В запереченнях на касаційну скаргу Товариство з обмеженою відповідальністю "Аптечне об'єднання "Біокон" повністю заперечує викладені в ній доводи.

Заслухавши пояснення по касаційній скарзі позивача по справі, який підтримав викладені в ній доводи, заперечення на касаційну скаргу представника відповідача, перевіривши повноту встановлення обставин справи та правильність їх юридичної оцінки в рішенні місцевого господарського суду та в постанові апеляційного господарського суду, колегія суддів Вищого господарського суду України приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Фізична особа - підприємець ОСОБА_4 звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Аптечне об'єднання "Біокон" про стягнення 100803,64 грн інфляційних втрат та 5465,84 грн трьох процентів річних, нарахованих на підставі ч.2 ст.625 ЦК України. Позовні вимоги обґрунтовані посиланням на порушення відповідачем грошового зобов'язання зі сплати орендної плати, яке виникло з договору оренди нерухомого майна.

Судами встановлено таке.

04.04.2013 між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Аптечне об'єднання "Біокон" (орендар) було укладено договір оренди №2/04 (далі за текстом - договір) (а.с.11-14).

У відповідності до п.1.1. вказаного договору позивач зобов'язався передати, а відповідач - прийняти в тимчасове платне користування приміщення загальною площею 59,1 м2 по АДРЕСА_1 для розміщення аптеки та сплачувати встановлену оренду плату за його використання.

Згідно з п.п.3.1., 3.2.1., 3.2.2. договору розмір орендної плати за перший місяць використання становить 10519,80 грн та підлягає щомісячному коригуванню на індекс інфляції з наростаючим підсумком. Оплата за перший та два останні місяці користування проводиться протягом 5 банківських днів з дня підписання вказаного договору, а за наступні місяці проводити у вигляді попередньої оплати за один наступний місяць не пізніше 5-го числа кожного наступного місяця.

Відповідно до п.3.4. договору попередня оплата за останні два місяці користування визначена гарантійним платежем на строк дії договору, з якого орендодавець вправі отримувати суми, належні за порушення орендарем умов договору. У разі використання встановлений обов'язок орендаря на вимогу орендодавця відновити гарантійний платіж до первісного розміру.

Відповідно до п.10.2. договору у разі порушення строків оплати орендної плати, передбачених договором, орендар, за письмовою вимогою орендодавця, сплачує на користь останнього пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від простроченої суми за кожний день прострочки. А у разі порушення строків оплати оренди більш ніж на один місяць, орендар повинен сплатити орендодавцю орендну плату за прострочений період збільшену у два рази у порівнянні з останньою діючою за договором оренди орендною платою.

Договір, відповідно до п.11.1., діє з 04.04.2013 до 04.10.2014.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.02.2015 у справі №910/26153/14 (а.с.15-16) за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Аптечне об'єднання "Біокон" про стягнення 371689,44 грн (далі Чинне рішення) позов задоволено частково; присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Аптечне об'єднання "Біокон" на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 242501,86 грн боргу та неустойки, 19144,95 грн - збитків внаслідок інфляції за час прострочення, 5283,80 грн - 3 % річних від простроченої суми, 5338,61 грн - витрат по судовому збору.

Як вбачається зі змісту рішення по справі №910/26153/14 від 10.02.2015, відповідно до умов договору сторони передбачили відповідальність орендаря за порушення строків оплати орендної плати у вигляді сплати неустойки (грошової суми), розмір якої залежить від тривалості прострочення. Присуджено до стягнення з відповідача неустойки за період лютий 2014 - жовтень 2014 у загальному розмірі 172783,34 грн.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 21.05.2015 (а.с.17-20), залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 29.10.2015, рішення Господарського суду міста Києва від 10.02.2015 у справі №910/26153/14 скасовано в частині задоволення позовних вимог про стягнення неустойки у сумі 56052,46 грн; прийнято в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову про стягнення неустойки у сумі 56052,46 грн відмовлено; в іншій частині рішення Господарського суду міста Києва від 10.02.2015 у справі №910/26153/14 залишено без змін.

Відповідачем рішення Господарського суду міста Києва від 10.02.2015 у справі №910/26153/14 було виконано 29.07.2015, що підтверджується платіжним дорученням №2987 від 29.07.2015 (а.с.41).

У постанові Вищого господарського суду України від 29.10.2015 у справі №910/26153/14 зазначено, що за змістом п.10.2. договору сплата пені або збільшеного розміру орендної плати є альтернативними, а не додатковими (такими, що підлягають застосуванню спільно) санкціями, оскільки відповідне посилання у договорі відсутнє. Враховуючи, що прострочення орендної оплати, про стягнення якої заявлено позов тривало більше одного місяця, то позивач вправі вимагати сплату відповідачем на його користь орендної плати за прострочений період, збільшену у два рази.

Спір у справі, виник у зв'язку з виконанням відповідачем Чинного рішення лише 29.07.2015, у зв'язку з чим ФОП ОСОБА_4 вважає достатньо підстав для стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих за період з 07.03.2014 до 29.07.2015 на стягнуту наведеним рішенням орендну плату, обчислену на підставі п.10.2. договору №2/04 від 04.04.2013.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суди виходили із того, що нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних на суму стягнутої за рішенням Господарського суду міста Києва від 10.02.2015 у справі №910/26153/14 договірної санкції за порушення умов Договору №2/04 від 04.04.2013 відповідно до п.10.2. Договору суперечить нормам чинного законодавства України, що суперечить статті 230 Господарського кодексу України (далі ГК України), ст.ст.550, 625 ЦК України. Посилання скаржника на те, що частина стягуваної суми у справі №910/26153/14 становить частину орендної плати та на яку слід нараховувати штрафні санкції, відхилено колегією суддів, оскільки у Договорі відсутнє розмежування на орендну плату та неустойку, а передбачена лише відповідальність за прострочення орендної плати у вигляді стягнення штрафних санкцій, про що і було прийнято відповідне рішення у справі №910/26153/14 від 10.02.2015.

Проте погодитись із такими висновками не можна з огляду на таке.

За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк (ч.1 ст.759 ЦК України).

За користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму (ч.1 ст.762 ЦК України).

Статтею 625 ЦК встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини (п.1 ч.1 ст.11 ЦК України).

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України).

Розглянувши спір, суди зазначені вимоги законів не врахували та усупереч вимогам ст.ст.43, 43 ГПК України, не встановили обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення спору, зокрема: - не дослідили п.3.1. Договору у повному обсязі, а саме стосовно викладенння в ньому змісту визначення орендної плати, як щомісячної плати за користування майном, яка вираховується по певній формулі (а.с.11 зворотний бік); - не дали оцінки тому, що сам факт унормовування сторонами обов'язку відповідача, в разі пропуску ним строку оплати орендної плати більше ніж на місяць, сплатити її у розмірі, збільшеному у два рази, саме у розділі Договору "Відповідальність сторін", не звільняє відповідача від обов'язку сплатити плату за користування майном, яка є базою вирахування її у подвійному розмірі відповідно до п.10.2., отже, не є в повній мірі договірною санкцією, що вірно відзначено позивачем, та відповідає Чинному рішенню суду, обов'язковому до виконання в силу ст.124 Конституції України, в якому зазначено, що борг з орендної плати, який підлягає стягненню за період з 01 березня - 04 жовтня 2014 становить 81110,73 грн (а.с.19); - не встановили, що Чинним рішенням неустойка стягнута в розмірі 81110,73 грн за період з 01 березня - 04 жовтня 2014, і за лютий 2014 в сумі 10561,88 грн (а.с.19).

Касаційна інстанція також звертає увагу, що з Аналізу практики застосування ст.625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві Верховного Суду України (розділ "Застосування відповідальності, передбаченої ст.625 ЦК, разом з неустойкою, яка встановлена іншим законом чи договором, та процентів за правомірне користування грошовими коштами") вбачається, що Верховний Суд України вважає правильною позицію судів, відповідно до якої заходи відповідальності за порушення грошового зобов'язання та неустойка є різними правовими інститутами, обмеження можливості одночасного застосування яких законом не встановлена (аналогічна позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 06.06.2012 у справі №6-49цс12, від 30.10.2013 у справі №6-59цс13).

Перевіривши у відповідності до частини 2 статті 1115 ГПК України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого та постанові апеляційного господарського суду, колегія суддів дійшла висновків, що господарські суди в порядку статей 43, 99, 101 ГПК України не розглянули всебічно, повно та об'єктивно в судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності; не дослідили подані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень докази, невірно застосували норми матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини.

Керуючись ст.ст.1115, 1117, 1118, п.3 ч.1 ст.1119, ч.1 ст.11110, ст.11111 ГПК України, Вищий господарський суд України ,-

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 23.12.2015 та рішення Господарського суду міста Києва від 11.11.2015 у справі №910/23973/15 - скасувати.

Справу № 910/23973/15 направити на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Головуючий-суддя С.Бакуліна

Судді О.Поляк

Т.Данилова