КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" березня 2016 р. Справа№ 910/21611/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Сухового В.Г.

суддів: Жук Г.А.

Мальченко А.О.

при секретарі судового засідання: Товстенку О.Ю.

розглянувши апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства ,,Страхова компанія ,,Нова"

на рішення господарського суду міста Києва від 19.11.2015р.

у справі № 910/21611/15 (суддя Головіна К.І.)

за позовом Товариства з додатковою відповідальністю ,,Страхова компанія ,,Альфа-Гарант"

до Приватного акціонерного товариства ,,Страхова компанія ,,Нова"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - ОСОБА_2

про стягнення 53 969,86 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з додатковою відповідальністю ,,Страхова компанія ,,Альфа-Гарант" (далі - позивач) звернулось в господарський суд міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства ,,Страхова компанія ,,Нова" (далі - відповідач) про стягнення страхового відшкодування в розмірі 53 969,86 грн., з яких: 50 000,00 грн. - страхове відшкодування, 3 780,82 грн. - пеня, 189,04 грн. - 3% річних.

Ухвалою суду від 15.10.2015р. до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача залучено ОСОБА_2

Рішенням господарського суду міста Києва від 19.11.2015р. у даній справі позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача страхове відшкодування в сумі 50 000,00 грн., 3 % річних у сумі 189,04 грн. та 1 707,65 грн. витрат по сплаті судового збору. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Мотивуючи своє рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог у даній справі та наявність підстав для їх часткового задоволення.

Не погодившись з даним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просить рішення господарського суду міста Києва від 19.11.2015р. скасувати, прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити. В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач посилається на те, що оскаржуване рішення прийнято за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права. Як вказує скаржник, судом першої інстанції не взято до уваги твердження відповідача і третьої особи про те, що під час проведення відновлювального ремонту, ремонтувались та замінювались деталі автомобіля, які не були пошкоджені під час ДТП. Так, відповідач зазначає, що на даний час в провадженні Дніпровського районного суду м. Києва перебуває справа № 755/14451/15-ц за позовом ТДВ СК ,,Альфа-Гарант" до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди в порядку регресу та в даному спорі ОСОБА_2 заявлятиме клопотання про призначення судової автотоварознавчої експертизи для визначення суми збитків, завданих потерпілій в ДТП особі. Оскільки результати зазначеної експертизи можуть вплинути на розмір страхового відшкодування, заявлений позивачем у даному позові, то розгляд даного спору є передчасним до проведення експертизи.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 22.01.2016р. апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено її розгляд на 01.03.2016р.

Ухвалою суду від 01.03.2016р. розгляд скарги у справі відкладено на 22.03.2016р. у зв'язку з неявкою відповідача та третьої особи на підставі ст. 77 ГПК України.

В судовому засіданні 22.03.2016р. представник позивача заперечив проти доводів апеляційної скарги, представник відповідача та третя особа не з'явились, про причини неявки суд не повідомили, про час та місце розгляду скарги повідомлені своєчасно та належним чином ухвалою суду від 01.03.2016р., про що свідчать повідомлення про вручення поштового відправлення № 948, № 930.

Відповідно до п. 3.9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011р. ,,Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

За наведених обставин, враховуючи належне повідомлення відповідача та третьої особи про час і місце розгляду справи, колегія суддів вважає за можливе здійснювати апеляційний перегляд за наявними матеріалами справи.

Приписами ст. 99 ГПК України визначено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Частиною 2 статті 101 ГПК України передбачено, що апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши матеріали апеляційної скарги, дослідивши наявні докази у справі, заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

03.01.2015р. в м. Києві по пр-ту Ватутіна, 11 сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля ,,Шевроле", державний реєстраційний номер НОМЕР_1, що належить ТОВ ,,Планета-Авто", під керуванням ОСОБА_3 та автомобіля ,,Мітсубісі", державний реєстраційний номер НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_2

В результаті дорожньо - транспортної пригоди пошкоджено автомобіль ,,Шевроле", державний реєстраційний номер НОМЕР_1, що підтверджується довідкою ВДАІ Деснянського ГУ МВС України в м. Києві (а.с. 19).

Постановою Деснянського районного суду міста Києва від 02.02.2015р. у справі № 754/762/15-п ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні вказаної ДТП, притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ст. 124 КпАП України та застосовано до нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340,00 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, 14.08.2014р. між ТДВ ,,Страхова компанія ,,Альфа-Гарант" (далі - страховик, позивач) та ТОВ ,,Планета-Авто" (далі - страхувальник) укладено договір добровільного страхування наземного транспортного засобу № 06-R/01-040-03823, за яким застраховано майнові інтереси страхувальника, пов'язані з експлуатацією наземного транспортного засобу, а саме - автомобіля ,,Шевроле", державний реєстраційний номер НОМЕР_1.

Власник транспортного засобу автомобіля ,,Шевроле", державний реєстраційний номер НОМЕР_1 - ТОВ ,,Планета-Авто" 05.01.2015р. звернувся до позивача із заявою про виплату страхового відшкодування за Договором добровільного страхування.

Відповідно до звіту про вартість матеріального збитку № 10493 від 01.02.2015р. складеного оцінювачем ОСОБА_4 на замовлення позивача, розмір матеріального збитку, завданого власнику автомобіля ,,Шевроле", державний реєстраційний номер НОМЕР_1, внаслідок ДТП, склав 66 820,31 грн.

З урахуванням умов договору добровільного страхування транспортного засобу страховиком складено страховий акт № СТ/15/0005 від 04.02.2015р., яким призначено до виплати страхове відшкодування в розмірі 52 097,32 грн., яке перераховано на рахунок власника застрахованого транспортного засобу - ТОВ ,,Планета-Авто", що підтверджується платіжним дорученням № 9299 від 04.02.2015р.

Згідно з положеннями ст. 25 Закону України ,,Про страхування" здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

Статтею 27 Закон України ,,Про страхування" та статтею 993 ЦК України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

За чинним законодавством України окрім особи, винної у завданні шкоди, потерпілий у ДТП має також право одержати майнове відшкодування або за рахунок страхової організації, якою застраховане його майно, за правилами і в порядку, встановленому Цивільним кодексом України та Законом України ,,Про страхування", або за рахунок страховика, яким застраховано відповідальність особи, що володіє транспортним засобом, водія якого визнано винним у ДТП, за правилами та у порядку, встановленому ЦК України та Законом України ,,Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Право потерпілого обрати той чи інший спосіб захисту чинним законодавством не обмежене. В даному випадку потерпілий звернувся за відшкодуванням майнової шкоди до позивача, який застрахував його майно - автомобіль ,,Шевроле", державний реєстраційний номер НОМЕР_1.

Сплативши страхову виплату за завдану внаслідок ДТП шкоду автомобілю ,,Шевроле", державний реєстраційний номер НОМЕР_1 до страховика перейшло право вимоги до особи, відповідальної за завданий збиток.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Як свідчать матеріали справи, цивільно-правова відповідальність винної особи, якій належить автомобіль ,,Мітсубісі", державний реєстраційний номер НОМЕР_2, застрахована Приватним акціонерним товариством ,,Страхова компанія ,,Нова" згідно Полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АС/6758233, а, отже, відповідач є особою, відповідальною за завдані збитки внаслідок ДТП. Вказаним договором (полісом) передбачено, що ліміт відповідальності за шкоду заподіяну майну третіх осіб становить 50 000 грн., франшиза - 0,00 грн.

Спеціальним законом, що регулює питання виплати страхового відшкодування за полісом обов'язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є Закон України ,,Про обов'язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України ,,Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо - транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Відповідно до ст. 29 Закону України ,,Про обов'язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

01.04.2015р. позивач звернувся до відповідача з вимогою про виплату страхового відшкодування у сумі 52 097,32 грн.

У відповідь на вказану вимогу відповідач листом № 595/0/17-5 від 28.04.2015р. додатково витребував документи для розрахунку страхового відшкодування.

Листом від 07.05.2015р. позивач надіслав відповідачу додаткові документи та просив розглянути попередню заяву про сплату страхового відшкодування, відповіді на який матеріали справи не містять.

Предметом позову у даній справі є вимога про стягнення з відповідача в порядку регресу страхового відшкодування у розмірі 50 000,00 грн., розрахованого виходячи з ліміту, встановленого договором (полісом) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АС/6758233. Позивачем також заявлено до стягнення 3 780,82 грн. пені та 189,04 грн. 3% річних.

Суд першої інстанції частково задовольнив позовні вимоги, стягнувши з відповідача 50 000,00 грн. страхового відшкодування та 3% річних в сумі 189,04 грн., відмовивши в стягненні пені в сумі 3 780,82 грн., мотивуючи відмову тим, що норми діючого цивільного законодавства не містять положень, відповідно до яких виконання зобов'язання при переході права вимоги до нового кредитора забезпечується неустойкою (пенею), а договірних відносин між сторонами не існує.

Колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції в частині обґрунтованості позовних вимог про стягнення страхового відшкодування та безпідставності вимог в частині пені, проте, не погоджується з висновком місцевого господарського суду в частині задоволених позовних вимог про стягнення 3% річних з огляду на таке.

Як вже зазначалось вище, позивач згідно з умовами договору добровільного страхування, сплатив суму страхового відшкодування в розмірі 52 097,32 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 9299 від 04.02.2015р.

Згідно з положеннями ч. 2 п. 12.1 ст. 12 Закону України ,,Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Згідно з полісом обов'язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, ліміт відповідальності за шкоду заподіяну майну третіх осіб становить 50 000 грн., франшиза - 0,00 грн.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що розмір суми страхового відшкодування, яке підлягає виплаті відповідачем становить 50 000,00 грн., а позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню в повному обсязі.

Заперечуючи проти позовних вимог у даній справі, відповідач зазначав про те, що під час проведення відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля, ремонтувались та замінювались деталі автомобіля, які не були пошкоджені під час ДТП та на даний час в провадженні Дніпровського районного суду м. Києва перебуває справа № 755/14451/15-ц за позовом ТДВ СК ,,Альфа-Гарант" до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди в порядку регресу. Відповідач вказував, що в даному спорі ОСОБА_2 заявлятиме клопотання про призначення судової автотоварознавчої експертизи для визначення суми збитків, завданих потерпілій в ДТП особі. Оскільки результати зазначеної експертизи можуть вплинути на розмір страхового відшкодування, заявлений позивачем у даному позові, то розгляд даного спору є передчасним до проведення експертизи. Такі доводи відповідача, зокрема, є обґрунтуванням апеляційної скарги.

Такі доводи відхиляються колегією суддів, як необґрунтовані з огляду на таке.

Відповідно до положень ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України ,,Про страхування" від дня страхового випадку внаслідок заміни кредитора у зобов'язанні з відшкодування шкоди до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат й у межах загального строку позовної давності, переходить право вимоги до особи, відповідальної за завдані страхувальнику збитки.

Вищевказане є правовою позицією, висловленою судовими палатами у цивільних та господарських справах Верховного Суду України при розгляді справи № 6-112цс13.

Як вже зазначалось вище, згідно з положеннями ст. 25 Закону України ,,Про страхування" здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування.

Перераховані позивачем страхувальнику кошти у розмірі 52 097,32 грн. за ремонт пошкодженого автомобіля ,,Шевроле", державний реєстраційний номер НОМЕР_1, сплата яких підтверджується платіжним дорученням № 9299 від 04.02.2015р. і є фактичними витратами позивача в розумінні положень ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України ,,Про страхування", які мають бути відшкодовані.

Відповідно до постанови Верховного Суду України від 15.04.2015р. у справі № 910/7163/14 Законами України ,,Про страхування" та ,,Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" не передбачено зобов'язання страховика за договором добровільного страхування визначати розмір страхового відшкодування тільки в розмірі суми, встановленої звітом про оцінку транспортного засобу, оскільки цей звіт є попереднім оціночним документом, що визначає можливу, але не остаточну суму, необхідну для відновлення транспортного засобу.

Крім цього, колегія суддів бере до уваги, що відповідно до ст. 34 Закону України ,,Про обов'язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховик зобов'язаний протягом двох робочих днів з дня отримання повідомлення про настання події, що містить ознаки страхового випадку, розпочати її розслідування, у тому числі здійснити запити щодо отримання відомостей, необхідних для своєчасного здійснення страхового відшкодування. Протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо - транспортну пригоду страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов'язаний направити свого представника (працівника, аварійного комісара або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків. Якщо представник страховика (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) не з'явився у визначений строк, потерпілий має право самостійно обрати аварійного комісара або експерта для визначення розміру шкоди. У такому разі страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов'язаний відшкодувати потерпілому витрати на проведення експертизи (дослідження). Для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків страховиком та МТСБУ залучаються їх працівники. Страховиком, МТСБУ та потерпілими також можуть залучатися аварійні комісари, експерти або юридичні особи, у штаті яких є аварійні комісари чи експерти.

Зі змісту наведених норм вбачається, що страхова компанія (у даному випадку - відповідач) зобов'язана самостійно здійснювати заходи для встановлення розміру збитків. Проте, відповідачем не надано доказів, що ним вчинялись дії встановленні ст. 34 Закону України ,,Про обов'язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Крім того, позивачем заявлено до стягнення 3 780,82 грн. - пені та 189,04 грн. - 3% річних.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для нарахування та стягнення з відповідача пені з огляду на наступне.

Приписами ст.ст. 546, 547, 549 Цивільного кодексу України унормовано, що виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.

Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання (в тому числі щодо неустойки) вчиняється у письмовій формі.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з п. 36.5 ст. 36 Закону України ,,Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

Таким чином, положення п. 36.5 ст. 36 названого Закону не розповсюджуються на правовідносини між сторонами у даній справі, оскільки останні (сторони) є страховиками, а вказана норма встановлює обов'язок страховика сплатити саме на користь страхувальника (потерпілої особи) або ж вигодонабувача пеню в разі прострочення виплати страхового відшкодування з вини страховика.

Крім того, відповідно до ст. 992 Цивільного кодексу України у разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов'язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом.

Таким чином, виходячи зі змісту норм ст. 992 Цивільного кодексу України та п. 36.5 ст. 36 Закону України ,,Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", право на стягнення пені у розмірі, встановленому законом або договором, належить лише страхувальнику або вигодонабувачу.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 26.09.2012 у справі № 4/17-3520-2011.

З огляду на викладене та враховуючи те, що між сторонами відсутні договірні відносини, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про відмову в задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 3 780,82 грн. пені.

Водночас, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції в частині стягнення 3% річних в розмірі 189,04 грн. з огляду на таке.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як роз'яснено в п. 5.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 ,,Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" обов'язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає у випадках повернення коштів особі, яка відмовилася від прийняття зобов'язання за договором (стаття 612 ЦК України), повернення сум авансу та завдатку, повернення коштів у разі припинення зобов'язання (в тому числі шляхом розірвання договору) за згодою сторін або визнання його недійсним, відшкодування збитків та шкоди, повернення безпідставно отриманих коштів (стаття 1212 ЦК України), оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав.

Відшкодування шкоди є мірою відповідальності, а дія ч. 2 ст. 625 ЦК України про обов'язок боржника сплатити на вимогу кредитора три проценти річних від простроченої суми не поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку із завданням шкоди.

За таких обставин, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що позов підлягає задоволенню частково, а саме підлягає стягненню з відповідача на користь позивача 50 000,00 грн. страхового відшкодування. В частині стягнення з відповідача 3 780,82 грн. пені та 189,04 грн. 3% річних позов задоволенню не підлягає.

Суд першої інстанції помилково застосував норми матеріального права в частині позовних вимог про стягнення 3% річних, в зв'язку з чим рішення в цій частині підлягає скасуванню.

Відповідно до ч. 1 статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При цьому, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, як встановлено статтею 34 ГПК України. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За наведених вище обставин, позовні вимоги у даній справі є частково обґрунтованими, а тому підлягають частковому задоволенню.

З врахуванням того, що суд першої інстанції допустив неправильне застосування норм матеріального права в частині стягнення 3% річних, що призвело до прийняття неправильного рішення в цій частині, зазначене, відповідно до ст. 104 ГПК України, є підставою для скасування рішення господарського суду міста Києва від 19.11.2015р. у справі № 910/21611/15 в частині задоволених позовних вимог про стягнення 3% річних в розмірі 189,04 грн. з прийняттям нового рішення в цій частині про відмову у стягненні 3% річних та відповідно підлягають зміні розподілені судові витрати. В іншій частині рішення має бути залишено без змін. У зв'язку з цим апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судові витрати за подання апеляційної скарги розподіляються відповідно до ст. 49 ГПК України пропорційно задоволеним вимогам.

Керуючись ст. ст. 33, 34, 43, 49, 99, 101, 103-105 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства ,,Страхова компанія ,,Нова" - задовольнити частково.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 19.11.2015р. у справі № 910/21611/15 скасувати в частині стягнення 189,04 грн. трьох процентів річних, прийнявши в цій частині нове рішення, яким відмовити у стягненні 189,04 грн. трьох процентів річних.

У зв'язку з цим змінити розподіл судових витрат по сплаті судового збору за подання позову, зазначивши в абзаці четвертому резолютивної частини рішення ,,1 692 (одна тисяча шістсот дев'яносто дві) грн. 61 коп." замість ,,1 707 (одна тисяча сімсот сім) грн. 65 коп."

В решті рішення залишити без змін.

3. Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю ,,Страхова компанія ,,Альфа-Гарант" (код 32382598) на користь Приватного акціонерного товариства ,,Страхова компанія ,,Нова" (код 31241449) 7,57 грн. судових витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

4. Доручити господарському суду міста Києва видати накази.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено у касаційному порядку відповідно до вимог ст.ст. 107-111 ГПК України.

Головуючий суддя В.Г. Суховий

Судді Г.А. Жук

А.О. Мальченко