ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2016 року Справа № 915/36/15
Вищий господарський суду України в складі колегії

суддів:Грейц К.В. - головуючого (доповідача), Бакуліної С.В., Поляк О.І.,
розглянувши матеріали касаційної скарги Товариства з додатковою відповідальністю "Облсортнасіннєовоч"
на постановувід 29.09.2015
Одеського апеляційного господарського суду
у справі Господарського суду Миколаївської області № 915/36/15
за позовом Заступника прокурора Березанського району Миколаївської області в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації
до- Березанської районної державної адміністрації Миколаївської області - Товариства з додатковою відповідальністю "Облсортнасіннєовоч"
третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивачаДержавне підприємство "Очаківське лісомисливське господарство"
провизнання незаконним та скасування розпорядження, визнання недійсним договору оренди землі та витребування земельної ділянки,
за участю представників: Генпрокуратури - позивача - Суходольський С.М. не з'явились
відповідача 1 - відповідача 2 - третьої особи -не з'явились Смоляк О.А. не з'явились

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 16.06.2015 у справі №915/36/15 (суддя Мавродієва М.В.) відмовлено в задоволенні позовних вимог Заступника прокурора Березанського району Миколаївської області в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації (далі-позивач) до Березанської районної державної адміністрації Миколаївської області (далі-відповідач-1) та Товариства з додатковою відповідальністю "Облсортнасіннєовоч" (далі-відповідач-2), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Державного підприємства "Очаківське лісомисливське господарство" (далі-третя особа), про визнання незаконним та скасування розпорядження Березанської районної адміністрації №62 від 16.01.2008; визнання недійсним договору оренди землі від 16.01.2008, укладеного між Березанською районною адміністрацією та Відкритим акціонерним товариством "Облсортнасіннєовоч", який зареєстрований 17.01.2008 у Березанському районному реєстраційному окрузі (офісі) Миколаївської регіональної філії ДП "Центр ДЗК" за №04; витребування у Товариства з додатковою відповідальністю "Облсортнасіннєовоч" на користь держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації із постійним користуванням ДП "Очаківське лісомисливське господарство" земельної ділянки площею 0,96га, вартістю 1049939,00грн, кадастровий №:09:000:0364, розташованої за межами населеного пункту в межах території Рибаківської сільської ради Березанського району Миколаївської області.

Одеський апеляційний господарський суд, здійснюючи апеляційний перегляд в зв'язку зі скаргою Заступника прокурора Миколаївської області, постановою від 29.09.2015 (колегія суддів у складі: головуючий суддя Таран С.В., судді Будішевська Л.О., Мишкіна М.А.) рішення місцевого господарського суду у справі скасував, прийнявши нове рішення, яким визнав незаконним та скасував розпорядження Березанської районної адміністрації №62 від 16.01.2008; визнав недійсним договір оренди землі від 16.01.2008, укладений між Березанською районною адміністрацією та Відкритим акціонерним товариством "Облсортнасіннєовоч", зареєстрований 17.01.2008 у Березанському районному реєстраційному окрузі (офісі) Миколаївської регіональної філії ДП "Центр ДЗК" за №04; витребував у Товариства з додатковою відповідальністю "Облсортнасіннєовоч" на користь держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації із постійним користуванням ДП "Очаківське лісомисливське господарство" земельну ділянку площею 0,96га, вартістю 1049939,00грн, кадастровий №:09:000:0364, розташовану за межами населеного пункту в межах території Рибаківської сільської ради Березанського району Миколаївської області.

Товариство з додатковою відповідальністю "Облсортнасіннєовоч", не погоджуючись з постановою суду апеляційної інстанції, в поданій до Вищого господарського суду касаційній скарзі просить її скасувати, натомість залишити в силі рішення місцевого господарського суду, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме: ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", ст. ст. 21, 261, 267 Цивільного кодексу України, ч. 1 ст. 34 Закону України "Про місцеві державні адміністрації", ст. 122, ч.1 ст. 155 Земельного кодексу України, ст. ст. 13, 69 Закону України "Про Конституційний Суд України", ст. 11128 Господарського процесуального кодексу України.

Так, відносно вимоги про визнання незаконним та скасування розпорядження скаржник вважає, що, скасовуючи рішення у справі та приймаючи нове рішення про задоволення позову, апеляційний господарський суд, в порушення зазначених вище законодавчих приписів, рішення Конституційного суду України від 16.04.2009 №7-рп/2009 та правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 11.11.2014 №21-405а14, не врахував, що оскаржуване розпорядження вичерпало свою дію виконанням, а отже не впливає на виникнення чи припинення у осіб будь-яких прав та обов'язків. Також, посилаючись на рішення Європейського суду з прав людини, скаржник також вказує, що визнання незаконним та скасування розпорядження з підстав недотримання органом публічної влади законодавчо встановленої процедури, не повинно нести будь-які негативні наслідки для відповідача-2. Щодо вимог про визнання недійсним договору оренди землі та витребування земельної ділянки, скаржник вважає, що апеляційний господарський суд безпідставно не застосував до таких вимог позовну давність, оскільки як прокуратура, так і облдержадміністрація могли своєчасно дізнатись про вчинення відповідачами спірного правочину, укладеного на виконання оспорюваного ними розпорядження Березанської РДА.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 15.03.2016 за клопотанням скаржника розгляд касаційної скарги відкладено на 22.03.2016 на 10 год. 30 хв.

21.03.2016 скаржником подані додаткові письмові пояснення до касаційної скарги.

22.03.2016 скаржником подано клопотання про відкладення розгляду його скарги з посиланням на необхідність участі в судовому засіданні представника Березанської РДА, однак з огляду на обмеження місячним терміном строку розгляду касаційної скарги, який спливає 24.03.2016, а також те, що ухвалами Вищого господарського суду України від 24.02.2016 та від 15.03.2016 явка повноважних представників сторін не визнавалась обов'язковою і сторони були попереджені, що їх неявка не перешкоджає розглядові касаційної скарги, зазначене клопотання задоволенню не підлягає.

Представники позивача, відповідача-1 та третьої особи не скористались своїм процесуальним правом на участь в судових засіданнях касаційної інстанції 15.03.2016 та 22.03.2016, про дати і час яких були належним чином повідомлені ухвалами Вищого господарського суду України від 24.02.2016 та від 15.03.2016.

У відзиві на касаційну скаргу Прокуратура Миколаївської області заперечує проти її задоволення.

Заслухавши пояснення присутніх у відкритих судових засіданнях представників відповідача-2 та Генеральної прокуратури України, перевіривши доводи касаційної скарги, повноту встановлення обставин справи та правильність їх юридичної оцінки в постанові апеляційного та рішенні місцевого господарських судів, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судами попередніх інстанцій під час розгляду справи встановлено, що розпорядженням Березанської районної державної адміністрації №62 від 16.01.2008 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки Відкритому акціонерному товариству "Облсортнасіннєовоч", правонаступником якого є Товариство з додатковою відповідальністю "Облсортнасіннєовоч", в довгострокову оренду терміном на 49 років для рекреаційного призначення під будівництво та розміщення бази відпочинку "Ніка-2/1" за рахунок земель ДП "Очаківське лісомисливське господарство" в межах території Рибаківської сільської ради Березанського району Миколаївської області; надано ВАТ "Облсортнасіннєовоч" земельну ділянку площею 0,96га, в т.ч.: 0,16га - ліси та інші лісовкриті площі, 0,80га - відкриті заболочені землі (болота), для рекреаційного призначення під будівництво та розміщення бази відпочинку "Ніка-2/1" в довгострокову оренду терміном на 49 років за рахунок земель ДП "Очаківське лісомисливське господарство" в межах території Рибаківської сільської ради Березанського району Миколаївської області; запропоновано землевпорядній організації встановити в натурі (на місцевості) межі земельної ділянки у відповідності з проектом землеустрою; рекомендовано ВАТ "Облсортнасіннєовоч" укласти договір оренди земельної ділянки відповідно до чинного законодавства та перерахувати втрати лісогосподарського виробництва у сумі 19173,40грн на відповідні розрахункові рахунки місцевого, районного та обласного бюджетів.

Відповідно до зазначеного розпорядження 16.01.2008 між Березанською районною державною адміністрацією (орендодавець) та ВАТ "Облсортнасіннєовоч" (орендар) укладено договір оренди землі, за умовами якого орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне володіння та користування земельну ділянку земель змішаного використання для рекреаційного призначення під будівництво та розміщення бази відпочинку "Ніка-2/1" із земель Очаківського Державного лісомисливського господарства за межами населеного пункту в межах території Рибаківської сільської ради Березанського району Миколаївської області (п.1 договору); в оренду передається земельна ділянка площею 0,96га із земель запасу кадастровий номер ділянки - :09:000:0364 (п.2 договору); земельна ділянка надається в оренду на 49 років, починаючи з дати державної реєстрації цього договору, що становить строк дії договору (п.6 договору).

Вказаний договір зареєстрований у Березанському районному реєстраційному окрузі Миколаївської регіональної філії ДП "Центр Державного земельного кадастру" 17.01.2008 за №04.

На виконання зазначеного договору сторонами підписано акт приймання-передачі земельної ділянки б/н та б/д.

Посилаючись на те, що проведеною прокуратурою району перевіркою виявлено порушення вимог земельного законодавства при наданні в користування земельної ділянки державної форми власності, визначеної умовами договору оренди від 16.01.2008, оскільки повноваження щодо розпорядження спірною ділянкою на момент її передачі мала Миколаївська облдержадміністрація, а не Березанська райдержадміністрація, проект землеустрою щодо відведення ВАТ "Облсортнасіннєовоч" спірної земельної ділянки не отримав позитивного висновку державної землевпорядної експертизи, Прокуратура Березанського району Миколаївської області звернулась до господарського суду з позовом в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації про визнання незаконним та скасування розпорядження Березанської районної адміністрації №62 від 16.01.2008, визнання недійсним договору оренди землі від 16.01.2008 та витребування у ТДВ "Облсортнасіннєовоч" на користь держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації спірної земельної ділянки.

Вирішуючи спір у справі, місцевий господарський суд виходив з того, що оскільки всі пункти розпорядження №62 від 16.01.2008 були виконані, тобто сам акт ненормативного характеру вичерпав свою дію внаслідок його виконання, скасування такого акту не породжує наслідків для орендаря земельної ділянки, оскільки захист порушеного права у разі укладання договору оренди має вирішуватися за нормами цивільного законодавства шляхом оскарження правовстановлюючих документів щодо права користування земельною ділянкою, у зв'язку з чим, зазначивши, що обраний Прокурором Березанського району Миколаївської області спосіб захисту порушених прав шляхом визнання незаконним та скасування розпорядження Березанської районної адміністрації №62 від 16.01.2008 не забезпечує його реального захисту, дійшов висновку про безпідставність заявленого позову в цій частині. Щодо решти позовних вимог, суд першої інстанції на підставі правового аналізу законодавчих приписів, які визначали компетентний орган розпорядження спірною земельною ділянкою на час її надання у користування, встановив, що, приймаючи розпорядження №62 від 16.01.2008 та укладаючи на його підставі договір оренди землі від 16.01.2008, Березанська районна державна адміністрація діяла з перевищенням наданих їй повноважень, чим та порушила приписи п.4 ч.1 ст.32 Лісового кодексу України. Поряд з цим, зазначивши, що позивач, в силу наданої йому Законом України "Про місцеві державні адміністрації" компетенції та повноважень, мав бути обізнаний щодо існування розпорядження №62 від 16.01.2008 Березанської районної державної адміністрації та укладеного на його виконання договору оренди землі від 16.01.2008 і в разі, якщо вважав свої права порушеними, мав можливість оскаржити договір до суду у межах позовної давності, місцевий господарський суд відмовив у позові за наслідками спливу позовної давності, про застосування якої відповідачем-2 заявлено відповідне клопотання.

Апеляційний господарський суд, не погоджуючись з такими висновками суду першої інстанції та задовольняючи позов, зазначив про безпідставність доводів місцевого господарського суду відносно неефективності обраного прокуратурою способу захисту порушених прав в частині оскарження спірного розпорядження, оскільки в межах даної справи оскаржується не лише акт ненормативного характеру, а й правовстановлюючий документ, укладений на виконання зазначеного акту. Разом з тим, апеляційний господарський суд визнав обґрунтованими висновки місцевого господарського суду про те, що, приймаючи розпорядження №62 від 16.01.2008 та укладаючи на його підставі договір оренди землі від 16.01.2008, Березанська районна державна адміністрація діяла з перевищенням наданих їх Лісовим кодексом України повноважень, чим порушила не тільки приписи п.4 ч.1 ст.32 Лісового кодексу України, а і норми ст. 122 Земельного кодексу України, оскільки надала в користування земельну ділянку, повноваження з розпорядження якою належали Миколаївській обласній державній адміністрації. Водночас, суд апеляційної інстанції відхилив висновки суду першої інстанції про необхідність застосування до вирішення спору рішення Європейського суду з прав людини у справі "Стретч проти Сполученого Королівства", оскільки, за оцінкою апеляційного господарського суду, звернення Прокурора Березанського району Миколаївської області до суду із позовом на захист інтересів держави спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання стосовно розпорядження землями, що належать державі, відтак апеляційний суд встановив наявність справедливої рівноваги між інтересами усієї держави та інтересами однієї юридичної особи, внаслідок позбавлення останньої права, набутого за незаконним рішенням та договором. Доводи відповідача-2 про пропуск прокурором позовної давності на звернення до суду з цим позовом відхилені господарським судом апеляційної інстанції, оскільки щодо вимог про визнання незаконним та скасування спірного розпорядження позовну давність не пропущено на підставі Закону України від 20.12.2011 "Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства", а відносно решти вимог суд апеляційної інстанції не погодився з висновками суду першої інстанції про відмову в їх задоволенні за наслідками спливу позовної давності, посилаючись на те, що позивачем у даній справі є Миколаївська обласна державна адміністрація, яка дізналася про порушене право лише після звернення Прокурора Березанського району Миколаївської області з даним позовом до суду.

Втім, такі висновки судів попередніх інстанцій колегія суддів вважає передчасним, тобто, такими, що стали наслідком порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, з огляду на таке.

Згідно із частиною першою статті 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Відповідно до частини першої статті 155 Земельного кодексу України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Згідно із частиною третьою статті 34 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" розпорядження голови державної адміністрації, що суперечить Конституції України, законам України, рішенням Конституційного Суду України, іншим актам законодавства або є недоцільними, неекономними, неефективними за очікуваними чи фактичними результатами, скасовуються Президентом України, головою місцевої державної адміністрації вищого рівня, в судовому порядку.

За правовою позицією, що викладена в постанові Верховного суду України від 11.11.2014 у справі №21-405а14, у разі прийняття компетентним органом (як суб'єктом владних повноважень) ненормативного акта, що застосовується одноразово, який після реалізації вичерпує свою дію фактом його виконання і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів (зокрема, рішення про передачу земельних ділянок у власність, укладання договору оренди), позов, предметом якого є спірне рішення вказаного органу, не повинен розглядатися, оскільки обраний позивачем спосіб захисту порушених прав не забезпечує їх реального захисту.

Тобто самостійний позов про визнання незаконними та скасування рішень органів місцевого самоврядування або органів виконавчої влади про передачу земельних ділянок дійсно не виконує функції захисту прав особи, оскільки не впливає на права та обов'язки сторін таких правовідносин (у зв'язку з тим, що дія цих ненормативних актів вичерпується фактом їх виконання), що однак не виключає можливості оскарження зазначених актів у поєднанні із вимогами про визнання недійсними правовстановлюючих документів, виданих на підставі цих оскаржуваних актів.

Втім, місцевий господарський суд, відмовляючи в позові в частині визнання незаконним та скасування розпорядження Березанської районної адміністрації №62 від 16.01.2008 саме з тих підстав, що обраний прокурором спосіб захисту порушених прав не забезпечує їх реального захисту, зазначеного вище не врахував, адже предметом позову у даній справі є не тільки розпорядження органу виконавчої влади про передачу землі в оренду, а і договір оренди землі, укладений на його виконання, про що правомірно зазначено судом апеляційної інстанції.

Відповідно до частини першої статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, або державних органів приватизації, або центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.31 Лісового кодексу України обласні державні адміністрації у сфері лісових відносин приймають рішення про виділення в установленому порядку для довгострокового тимчасового користування лісами лісових ділянок, що перебувають у державній власності, на відповідній території, а також у межах міст обласного та республіканського (Автономної Республіки Крим) значення.

До повноважень районних державних адміністрацій у сфері лісових відносин норма п.4 ч.1 ст.32 Лісового кодексу України відносить прийняття рішення про виділення в установленому порядку для довгострокового тимчасового користування лісами лісових ділянок, що перебувають у державній власності, у межах сіл, селищ, міст районного значення.

Вирішуючи спір у справі, господарські суди попередніх інстанцій дійшли однакових висновків, що, приймаючи розпорядження №62 від 16.01.2008 та укладаючи на його підставі договір оренди землі від 16.01.2008, Березанська районна державна адміністрація діяла з перевищенням наданих їх Лісовим кодексом України повноважень, чим порушила приписи п.4 ч.1 ст.32 Лісового кодексу України, адже спірна земельна ділянка розташована поза межами населеного пункту.

При цьому, суд першої інстанції правомірно відхилив посилання позивача на порушення Березанською РДА вимог ст. 122 Земельного кодексу України, оскільки вказана стаття унормовує надання землі в постійне користування, а не в оренду, чого, однак, не врахував суд апеляційної інстанції.

Між тим, встановивши наявність порушених прав держави в особі Миколаївської ОДА, апеляційний господарський суд дійшов висновку про безпідставність застосування до спірних правовідносин практики Європейського суду з прав людини у справі "Стреч проти Сполученого Королівства" внаслідок встановлення судом справедливої рівноваги між інтересами усієї держави та інтересами однієї юридичної особи, яка набула відповідне право за незаконним рішенням та укладеним на його підставі договором, який автоматично визнається недійсним.

Щодо вказаних висновків апеляційного господарського суду, колегія суддів зазначає таке.

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з частиною 1 статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Рішенням Європейського суду з права людини "Стретч проти Об'єднаного Королівства Великобританії і Північної Ірландії" від 24.06.2003 № 44277/98 встановлено, що, оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, то в такому випадку мало місце "непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції", тому визнання недійсним договору, згідно з яким покупець отримав майно від держави, та подальше позбавлення його цього майна на підставі того, що державний орган порушив закон, є неприпустимим.

Отже, правова позиція Європейського суду з прав людини полягає в тому, що особа не може відповідати за помилки державних органів при виконанні ними своїх повноважень, а державні органи не можуть вимагати повернення в попередній стан, посилаючись на те, що вони при виконанні своїх повноважень припустилися помилки.

Відповідно до другого речення частини 1 статті 1 Першого Протоколу до Конвенції держава може втручатися в права суб'єктів власності і позбавити їх майна в розумінні Протоколу, але таке втручання не може суперечити інтересам суспільства і здійснюється лише на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Будь-яке втручання держави у власність має відповідати вимозі про наявність законної мети - інтересів суспільства.

Концепція "майна", в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції, має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися "правом власності", а відтак і "майном". До таких активів може відноситися право оренди (рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" від 25.03.1999).

Тобто, право оренди земельної ділянки також є майном в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції, мирно володіння яким з моменту прийняття оспорюваного розпорядження та укладання договору оренди земельної ділянки гарантується нормами ст. ст. 1, 8, 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції.

У Рішенні Європейського суду з прав людини від 02.11.2004 у справі "Трегубенко проти України" вказано, що позбавлення майна може бути виправданим лише у випадку, якщо буде показаний inter alia, "інтерес суспільства" та "умови, передбачені законом". Більше того, будь-яке втручання у право власності обов'язково повинно відповідати принципу пропорційності. Як неодноразово зазначав суд, "справедливий баланс" має бути дотриманий між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав людини. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа, про яку йдеться, несе "індивідуальний і надмірний тягар".

Отже, відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, майнове право особи, зокрема, право оренди, може бути припинено у разі, якщо цього потребують загальні інтереси суспільства.

Разом з тим, зазначаючи про наявність справедливої рівноваги між інтересами держави та однієї юридичної особи - ТДВ "Облсортнасіннєовоч" при позбавленні права, набутого останнім за незаконним розпорядженням Березанської РДА та укладеним на його підставі договором оренди землі, який автоматично визнається недійсним, з тих підстав, що звернення прокурора Березанського району Миколаївської області до суду із позовом на захист інтересів держави спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання стосовно розпорядження землями, що належать державі, апеляційний господарський суд не зазначив конкретних висновків щодо того, в чому саме полягає шкода державі, завдана спірним розпорядженням та укладеним договором оренди: чи має місце ненадходження чи невідповідне надходження плати за користування земельною ділянкою, чи було позбавлено права на неї іншого потенційного землекористувача, чи передана в оренду земельна ділянка відповідно до закону не може використовуватися з метою, наведеною в договорі оренди, а також яким чином буде змінено наявну ситуацію в бік державних/суспільних інтересів щодо використання земельної ділянки в разі задоволення позовних вимог.

Поряд з цим, колегія суддів зазначає, що, оскільки як позивач, так і відповідач-1 є державними органами виконавчої влади і спірна земельна ділянка з державної власності не вибувала, фактично, спір у даній справі виник між державними органами, які відповідно до визначених законодавством повноважень здійснюють розпорядження відповідними землями державної форми власності, а, отже, при розв'язанні вказаного спору попередні судові інстанції мали б врахувати правову позицію, викладену в рішення Європейського суду з прав людини у справі "Рисовський проти України" від 20.10.2011 (заява №29979/04), згідно з якою:

- Суд підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП], заява №33202/96, п.120, ECHR 2000-I, "Онер'їлдіз проти Туреччини" [ВП], заява №48939/99, п.128, ECHR 2004-XII, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови", заява №21151/04, п.72, від 8 квітня 2008 року, і "Москаль проти Польщі", заява №10373/05, п.51, від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії", заява №55555/08, п.74, від 20 травня 2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії", заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах "Онер'їлдіз проти Туреччини", п.128, та "Беєлер проти Італії", п.119) (п.70);

- принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі "Москаль проти Польщі", п.73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки", заява №36548/97, п.58, ECHR 2002-VIII) (п.71).

Щодо застосування позовної давності, колегія суддів зазначає таке.

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Європейський суд з прав людини наголошує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі відкрите акціонерне товариство "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами N 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Положеннями статті 268 ЦК України (у редакції, що діяла до внесення змін Законом України від 20.12.2011 №4176-VI) передбачені винятки із загального правила про поширення позовної давності на всі цивільні правовідносини і визначено вимоги, на які позовна давність не поширюється, зокрема, за змістом пункту 4 частини 1 статті 268 ЦК України, на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється.

Однак пункт 4 частини 1 статті 268 ЦК України (у редакції до внесення змін Законом від 20.12.2011 року № 4176-VI) за своєю суттю спрямований на захист прав власників та інших осіб від держави.

Оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинно ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку мають норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Отже, з огляду на статус держави та її органів як суб'єктів владних повноважень, положення пункту 4 частини 1 статті 268 ЦК України (у редакції до внесення змін Законом від 20 грудня 2011 року №4176-VI) не поширюються на позови прокуратури, які пред'являються від імені держави і спрямовані на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади.

На такі позови поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності і на підставі частини 1 статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб'єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів (аналогічна правова позиція застосування пункт 4 частини 1 статті 268 ЦК України (у редакції до внесення змін Законом від 20 грудня 2011 року № 4176-VI) викладена в постанові Верховного суду України від 30.09.2015 у справі №910/4626/14).

Втім, зазначена правова позиція Верховного Суду України, яка відповідно до приписів ст. 11128 ГПК України є обов'язковою, не була врахована апеляційним господарським судом під час вирішення спору в частині визнання незаконним та скасування розпорядження Березанської районної адміністрації №62 від 16.01.2008, у зв'язку з чим ні дата початку перебігу позовної давності, ані дата його закінчення, залишились належним чином не встановлені.

Вказане залишилось поза увагою й місцевого господарського суду, оскільки відмова в цій частині заявленого позову обґрунтована лише безпідставним посиланням на неефективність обраного прокурором способу захисту порушених прав, при цьому, як і суд апеляційної інстанції, суд першої інстанції вирішив, що зазначена вимога заявлена прокурором у межах строку, передбаченого пп.3 п. 5 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 20 грудня 2011 року № 4176-VI, який набув чинності 15.01.2012, тобто позовна давність на момент звернення прокурора з даним позовом до суду - 14.01.2015 не спливла.

Крім того, колегія суддів зазначає, що приписи ч.1 ст. 261 ЦК України пов'язують початок перебігу позовної давності не тільки з моментом коли особа довідалася, а і з моментом коли особа могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Зазначаючи про безпідставність застосування позовної давності до вимог щодо визнання недійсним спірного договору, апеляційний господарський суд вказав, що матеріалами не підтверджено обізнаність позивача з існуванням договору оренди від 16.01.2008, укладеного на підставі спірного розпорядження Березанської РДА №62 від 16.01.2008, у зв'язку з чим дійшов висновку, що Миколаївська обласна державна адміністрація дізналася про порушене право лише після звернення прокурора з цим позовом до суду, отже, за висновком суду апеляційної інстанції, прокурор подав позов до початку перебігу позовної давності, тобто, до порушення прав Миколаївської ОДА.

Водночас, судом апеляційної інстанції не спростовані висновки суду першої інстанції про те, що позивач у справі внаслідок законодавчо закріплених повноважень щодо здійснення державного контролю за діяльністю районних державних адміністрацій міг дізнатись про прийняття Березанською РДА розпорядження №62 від 16.01.2008 і укладення на його підставі договору оренди землі від 16.01.2008 та мав можливість їх оскаржити до суду в межах визначеного ст. 257 ЦК України строку.

Наведене свідчить, що поза увагою судів залишилися питання, з якими пов'язується законність вирішення спору по суті.

При цьому, слід зазначити, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарські суди повинні встановити чи було порушене право або охоронюваний законом інтерес держави в особі облдержадміністрації внаслідок прийняття райдержадміністрацією спірного розпорядження та укладення спірного договору. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд має відмовити в позові з підстав його необґрунтованості, і лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес держави дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності.

Відповідно до приписів статті 1117 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішення чи постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти їх.

Порушення судами процесуальних норм, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору у справі та не з'ясування обставин, від яких залежить законність рішення, є підставою для скасування оскаржуваних судових актів та скерування справи до суду першої інстанції для нового розгляду. При новому розгляді справи судам необхідно врахувати викладене, всебічно і повно перевірити доводи, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін, і, в залежності від встановлених обставин, вирішити спір у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119 - 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю "Облсортнасіннєовоч" задовольнити частково.

Постанову Одеського апеляційного господарського суду від 29.09.2015 у справі Господарського суду Миколаївської області № 915/36/15 та рішення Господарського суду Миколаївської області від 16.06.2015 у цій справі скасувати.

Справу направити на новий розгляд до Господарського суду Миколаївської області.

Головуючий суддя К.В. Грейц

Судді С.В. Бакуліна

О.І. Поляк