КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" лютого 2016 р. Справа№ 910/26277/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Федорчука Р.В.

суддів: Майданевича А.Г.

Гаврилюка О.М.

при секретарі судового засідання Лисенко М.В.,

за участю представників сторін:

від позивача: Соколик О.М. (довіреність від 10.08.2015 № б/н);

від відповідача: Шапран Л.І. (довіреність від 11.01.2016 № 13-НЮ);

розглянувши матеріали апеляційної скарги державного територіально-галузевого об'єднання "Південно-Західна залізниця"

на рішення господарського суду міста Києва від 26.11.2015

у справі № 910/26277/15 (суддя Привалов А.І.)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "АТАКА"

до державного територіально-галузевого об'єднання "Південно-Західна залізниця"

про стягнення 89 299,48 грн., -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 26.11.2015 у справі № 910/26277/15 позов задоволено повністю та вирішено стягнути з відповідача на користь позивача основний борг у сумі 49 000,00 грн., 3% річних у сумі 3893,58 грн., 39 469,00 грн. - інфляційних втрат та витрати по сплаті судового збору в сумі 1385,44 грн.

Не погодившись із вказаним рішенням, відповідач подав до Київського апеляційного господарського суду скаргу, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 26.11.2015 у справі № 910/26277/15 і прийняти нове рішення, яким у частині вимог про стягнення з відповідача 49 000,00 грн. заборгованості - провадження у справі припинити, у задоволенні решти позовних вимог - відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не прийнято до уваги всі зазначені представником відповідача обставини щодо його правового становища, які позбавили можливості відповідача сплатити кошти за поставлений товар згідно договору, а також в порушення норм процесуального права господарський суд міста Києва не дав оцінку запереченням представника відповідача щодо збільшення ціни позову.

Ухвалою апеляційної інстанції від 13.01.2016 апеляційну скаргу державного територіально-галузевого об'єднання "Південно-Західна залізниця" прийнято до провадження та призначено її до розгляду за участю уповноважених представників сторін.

29.01.2016 через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду представником позивача подано відзив на апеляційну скаргу, в якому товариство з обмеженою відповідальністю "АТАКА" заперечує проти задоволення апеляційної скарги державного територіально-галузевого об'єднання "Південно-Західна залізниця" та просить рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних у сумі 3 893,58 грн, інфляційних втрат у розмірі 39 469,00 грн. залишити без змін, а в частині стягнення судового збору з відповідача на користь позивача та вирішення питання про забезпечення постановити нове рішення.

У судовому засіданні 22.02.2016 представник відповідача підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі та просив її задовольнити, представник позивача заперечив проти задоволення апеляційної скарги.

Дослідивши докази, що є у справі, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши застосування норм матеріального та процесуального права судом першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду має бути залишено без змін, виходячи з наступного.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 21.10.2013 між позивачем (за договором - постачальник) та відповідачем (за договором - замовник) було укладено договір № ПЗ/Т-132480/НЮ, у відповідності з п.п. 1.1., 1.2., 1.3. якого позивач зобов'язався поставити та передати у власність відповідачу товар відповідно до специфікації (додаток № 1), а відповідач зобов'язався прийняти цей товар - склоочисник, 2013 року випуску, виробник товару: ТОВ "АТАКА", та своєчасно здійснити його оплату, відповідно до умов даного договору.

Пп. 5.2., 6.4. договору № ПЗ/Т-132480/НЮ визначено, що днем поставки товару вважається дата підписання видаткової накладної на товар, а загальна сума поставки складає 99 000,00 грн. в тому числі ПДВ 20%.

Відповідно до статей 11, 509 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків (зобов'язань), які повинні виконуватися належним чином і у встановлений строк відповідно до вказівок закону, договору (ст. 526 ЦК України), а одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається (ст. 525 ЦК України).

Частиною 1 ст. 712 ЦК України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до видаткової накладної № 105 від 24.10.2013 (знаходиться в матеріалах справи) позивач поставив, а відповідач отримав товар на суму 99 000,00 грн. з ПДВ. Зазначена видаткова накладна підписана з боку відповідача уповноваженою особою, що підтверджується довіреністю № 873 від 02.11.2013 (знаходяться в матеріалах справи) на отримання товарно-матеріальних цінностей та скріплені відбитком печатки відповідача.

У свою чергу відповідачем було оплачено поставлений товар частково на суму 50 000,00 грн., що підтвержується платіжними дорученнями № 974 від 08.07.2014.

Спір між сторонами даної справи виник внаслідок порушення відповідачем зобов'язання з оплати за поставлений товар. У зв'язку з наведеним, позивач заявив позовні вимоги (з врахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог від 15.07.2015) про стягнення з відповідача суми основного боргу у розмірі 49 000,00 грн., проценти за користування чужими грошовими коштами в сумі 3 893,58 грн., інфляційні збитки в сумі 39 469,00 грн. та судові витрати у сумі 2 463,86 грн.

За результатами оцінки доказів, наявних в матеріалах справи, та виходячи з викладених вище обставин, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачем не було виконано зобов'язання по оплаті товару в строк передбачений договором ПЗ/Т-132480/НЮ від 21.10.2013.

Отже, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції вірно врахував при вирішенні даного спору приписи ч. 1 ст. 530, ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України та дійшов до правильного висновку щодо обов'язку відповідача оплатити товар відповідно до умов договору.

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовної вимоги про стягнення з відповідача основної суми боргу, що складає 49 000,00 грн., є законним та обґрунтованим.

Крім того, відносно вимог позивача стосовно стягнення з відповідача 3893,58 грн. - 3% річних, які розраховані за період з 15.11.2013по 12.11.2015 включно, та 39 469,00 грн. інфляційних втрат, які розраховані за період з грудня 2013 у по жовтень 2015 включно колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.

Як вже встановлено вище, державне територіально-галузеве об'єднання "Південно-Західна залізниця" не оплатило вчасно отриманий товар, що в свою чергу, й стало підставою для задоволення судом першої інстанції вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача основної заборгованості. Тобто, відповідач за свої дії несе відповідальність, передбачену п. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, згідно якої боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. (п.4.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" №14 від 17.12.2013 року).

За своїми ознаками, індекс інфляції є збільшенням суми основного боргу, у зв'язку з девальвацією грошової одиниці України, а також за своєю правовою природою є самостійним від неустойки способом захисту цивільних прав і забезпечення виконання цивільних зобов'язань, а не штрафною санкцією.

Крім того, згідно п. 2 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 17.07.2012р. № 01-06/928/2012, сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція) (постанова Вищого господарського суду України від 05.04.2011р. № 23/466 та лист Верховного Суду України "Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ" від 03.04.1997р. № 62-97р).

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції, перерахувавши розрахунок позивача, погоджується з висновками місцевого суду про задоволення позовної вимоги про стягнення з відповідача 3% річних, що складає 3893,58 грн. та 39 469,00 грн. інфляційних втрат.

В апеляційній скарзі відповідач стверджує, що судом першої інстанції не прийнято до уваги всі зазначені представником відповідача обставини щодо його правового становища, які позбавили можливості відповідача сплатити кошти за поставлений товар згідно договору, а саме відсутності його вини в цьому (з посиланням на ст. 614 Цивільного кодексу України) та у зв'язку з скрутним фінансовим становищем, яке пов'язане із відшкодуванням з державного бюджету України витрат за пільгові перевезення пасажирів та у зв'язку із фінансовою кризою.

Відповідно до частини 1 статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Згідно з частиною 1 статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Системний аналіз зазначених вище норм законодавства свідчить про те, що застосування положень частини 2 статті 625 ЦК України не передбачає наявність вини боржника, оскільки згідно частини першої цієї ж статті боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ними грошового зобов'язання. Тобто, відповідальність за порушення грошового зобов'язання наступає незалежно від наявності вини. При цьому передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Відповідно, інфляційні нарахування на суму боргу та проценти річних входять до складу грошового зобов'язання. А тому, якщо зобов'язання виконано неналежним чином, то воно не припиняється, а навпаки на сторону, яка допустила неналежне виконання, покладаються додаткові юридичні обов'язки, в тому числі передбачені частиною 2 статті 625 ЦК України.

Крім того, колегія апеляційного суду зазначає, що відповідно до частини 2 статті 218 ГК України, у разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, недоотримання коштів з Державного бюджету, а тому зазначене не може бути обставиною, внаслідок якої виявилось неможливим належне виконання відповідачем зобов'язання з оплати позивачеві поставленого товару.

Окрім того, відповідно до п. 2 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 13.07.2012 № 01-06/908/2012 за змістом ч. 2 ст. 617 ЦК України, ч. 2 ст. 218 ГК України та рішення Європейського суду з прав людини у справі «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України» від 18.10.2005 відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України на відповідний рік, не виправдовує бездіяльність органу державної влади і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення грошового зобов'язання.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 15.05.2012 № 11/446, постановах Вищого господарського суду України від 19.03.2015 у справі № 910/24268/14, від 24.12.2014 у справі № 906/404/14.

Таким чином, відсутність бюджетних коштів, затримка фінансування чи не проведення оплати державними фінансовими установами не є підставою для звільнення від відповідальності чи обов'язку оплатити виконані роботи, надані послуги.

Враховуючи викладене, доводи апелянта в цій частині є необгрутованими.

Скаржник в апеляційній скарзі зазначає, що судом першої інстанції не надано оцінку запереченням від 26.11.2015 № 944 щодо збільшення ціни позову, у якому відповідачем було надано свій розрахунок інфляційних втрат позивача та 3% річних, зазначено, що позивачем не додано доказ сплати судового збору за подання заяви про збільшення розміру позовних вимог, а також невірно встановлено, що саме входить до судових витрат.

Проте, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що доводи апелянта є необгрунтованими, оскільки місцевий суд у своєму рішенні встановив, що розрахунки інфляційних втрат, які надані відповідачем, судом не приймаються, оскільки останні є арифметично невірними та здійснені з порушенням визначених позивачем періодів.

При цьому апеляційний господарський суд погоджується з вищезазначеним твердженням суду першої інстанції, оскільки перевіривши розрахунки 3% річних та інфляційних втрат, зроблені відповідачем, дійшов висновку, що вони є невірними, а тому доводи апелянта є необґрунтованими у вказаній частині.

Також судом першої інстанції було враховано заперечення відповідача стосовно задоволення вимоги щодо стягнення з відповідача судових витрат, оскільки в резолютивній частині вирішено стягнути лише судовий збір з відповідача, розрахунок якого зроблено судом відповідно до норм чинного законодавства. Крім того, у своєму рішенні господарський суд міста Києва зазначив, що вимоги про стягнення з відповідача судових витрат у розмірі 636,86 грн., понесених позивачем, у зв'язку з приїздом в судові засідання по даній справі з іншого міста та з оплатою послуг нотаріуса на посвідчення копій документів, поданих на вимогу суду, не підлягають задоволенню, оскільки явка позивача в судові засідання 12.11.2015 та 26.11.2015 не була визнана судом обов'язковою, а також суд не вимагав від позивача подати саме нотаріально засвідчені копії документів. Натомість, позивач на власний розсуд залучив до матеріалів справи нотаріально засвідчені копії документів на вимогу ухвали суду.

Стосовно того, що позивачем не додано доказів сплати судового збору за подання заяви про збільшення розміру позовних вимог, апеляційний господарський суд, зазначає, що позивач при подачі позовної заяви до господарського суду міста Києва сплатив судовий збір у більшому розмірі, ніж це вимагалося Законом України «Про судовий збір», а тому його залишок є достатнім для того, щоб не сплачувати судовий збір при поданні заяви про збільшення позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачем зазначено, що місцевий суд не вирішив питання про забезпечення позову та невірно вирішив питання про стягнення з відповідача суми судового збору, сплаченого позивачем, у зв'язку з чим товариство з обмеженою відповідальністю "АТАКА" просить постановити нове рішення щодо зазначених вимог.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Колегія суддів апеляційної інстанції звертає увагу на те, що судом першої інстанції вірно вирішено питання про розподіл судових витрат у відповідності до ст. 49 ГПК України, проте позивач не позбавлений права звернутися із заявою до місцевого суду про повернення суми надмірно сплаченого судового збору.

Крім того, колегія суддів зазначає, що господарський суд міста Києва вірно вирішив питання про залишення заяви позивача про забезпечення позову без розгляду, оскільки п. 2.3. ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» передбачено сплату судового збору за подання до господарського суду заяви про забезпечення позову, проте позивачем зазначені приписи закону виконані не були і матеріали справи не містять доказів сплати судового збору позивачем за подання заяви про забезпечення позову.

Решта посилань сторін та наданих до матеріалів справи доказів наведених вище висновків суду не спростовують.

Відповідно до статті 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу, також апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що суд першої інстанції в повному обсязі дослідив обставини справи, дав належну правову оцінку доказам, наданим представниками сторін, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог, заперечень та з врахуванням визначених законом підстав вірно вирішив спір, у зв'язку з чим рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовної вимоги про стягнення з відповідача суми основного боргу у розмірі 49 000,00 грн., процентів за користування чужими грошовими коштами в сумі 3 893,58 грн., інфляційних збитків в сумі 39 469,00 грн. та судового збору у сумі 1 385,44 грн. є законним та обґрунтованим.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Судовою колегією встановлено відсутність належних доказів щодо обставин, передбачених ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, які підтверджували б наявність підстав для задоволення апеляційної скарги.

У той же час, доводи скаржника не підтверджені належними та допустимими доказами та зводяться до намагань надати їм перевагу над встановленими судом першої інстанції обставинами, та переоцінити ці обставини, що не впливає на результат розгляду справи.

За вказаних обставин суд вважає, що апеляційна скарга повинна бути залишена без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладається на апелянта.

Керуючись ст.ст.32-34, 36, 43, 49, 99, 101- 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу державного територіально-галузевого об'єднання "Південно-Західна залізниця" на рішення господарського суду міста Києва від 26.11.2015 у справі № 910/26277/15 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 26.11.2015 у справі № 910/26277/15 залишити без змін.

3. Справу № 910/26277/15 повернути до господарського суду міста Києва.

4. Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття.

5. Постанову Київського апеляційного господарського суду може бути оскаржено протягом 20 днів до Вищого господарського суду України у порядку, передбаченому ст. 109 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Р.В. Федорчук

Судді А.Г. Майданевич

О.М. Гаврилюк