РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.03.2016Справа №910/1327/16

За позовом Фірми "Т.М.М."- товариства з обмеженою відповідальністю

до Відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у місті Києві

про стягнення 13888 грн. 07 коп.

Суддя Отрош І.М.

Представники сторін:

від позивача: Полєжаєва К.О. - представник за довіреністю б/н від 11.01.2016;

від відповідача: не з'явились.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

28.01.2016 до Господарського суду м. Києва надійшла позовна заява Фірми "Т.М.М."- товариства з обмеженою відповідальністю з вимогами до Відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у місті Києві про стягнення 13888 грн. 07 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані завданням відповідачем збитків позивачу у зв'язку з несвоєчасним перерахуванням кредитору коштів, стягнутих з позивача за наказом, виданим у справі №910/9567/13, у зв'язку з чим у іншій справі №910/23620/14 було донараховано та стягнуто з позивача 3% річних та втрати від інфляції. При цьому позивач вважає, що у зв'язку з прийнятим судом рішенням належним виконанням зобов'язань було перерахування коштів саме через органи державної виконавчої служби, тому свої зобов'язання вважає виконаними у день списання з позивача та перерахування кошів відповідачу, у зв'язку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача 13888,07 грн. майнової шкоди, завданої відповідачем, як державним органом.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 01.02.2016 порушено провадження у справі № 910/1327/16 та справу призначено до розгляду на 16.02.2016.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.02.2016 розгляд справи відкладено на 04.03.2016 у зв'язку із неявкою представника відповідача у судове засідання та необхідністю подання доказів у справі.

03.03.2016 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надішли документи на виконання вимог ухвали суду.

Представник відповідача у судове засідання 04.03.2016 не з'явився, вимоги ухвали суду не виконав, клопотань про відкладення розгляду справи не подавав, про час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином.

У судове засідання 04.03.2016 з'явився представник позивача, надав усні пояснення.

Враховуючи неявку представника відповідача у судове засідання та необхідність подання сторонами доказів справі, суд відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України відклав розгляд справи на 25.03.2016, про що виніс відповідну ухвалу.

25.03.2016 відділом діловодства суду отримано від відповідача копії матеріалів виконавчого провадження №43502448 по виконанню наказу Господарського суду міста Києва №910/9567/13 від 08.05.2014.

В судове засідання 25.03.2016 з'явився представник позивача, який надав пояснення по суті спору та підтримав позовні вимоги.

Представник відповідача у судове засідання 25.03.2016 не з'явився, вимоги ухвали суду не виконав, клопотань про відкладення розгляду справи не подавав, про причини неявки у судове засідання суд не повідомив, про час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином за адресою, яка вказана в спеціальному витязі з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців № 21652480 від 01.02.2016, що підтверджується наявним в матеріалах справи повідомленням про вручення № 993.

Письмових заяв, повідомлень суду щодо поважності причин відсутності відповідача в судовому засіданні 25.03.2016 до суду не надходило.

Приписами ст. 77 Господарського процесуального кодексу України визначено перелік обставин, за яких суд відкладає розгляд справи. Зокрема, відповідно до п. 1 ч. 1 названої статті, у разі нез'явлення в засідання представників сторін, інших учасників судового процесу та, відповідно до п. 2 ч. 1 названої статті, у разі неподання витребуваних доказів. Однак стаття 77 ГПК України встановлює не обов'язок суду відкласти розгляд справи, а визначає лише право суду при наявності зазначених випадків.

За таких обставин, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи в судовому засіданні 25.03.2016 за відсутності представника відповідача, та з урахуванням процесуальних строків розгляду справи відповідно до ст. 69 ГПК України, запобігаючи одночасно безпідставному затягуванню розгляду спору.

Представником позивача подано додаткові документи по справі та клопотання про залучення співвідповідача. Останнє обґрунтоване необхідністю залучення Головного управління Державної казначейської служби України як співвідповідача у справі з огляду на те, що шкода, завдана органами державної влади, відшкодовується державою, а казначейське обслуговування бюджетних коштів здійснюється органами Державної казначейської служби України. За таких обставин, позивач просить суд залучити в якості співвідповідача Головне управління Державної казначейської служби України та стягнути з Головного управління Державної казначейської служби України солідарно з Відділом державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції міста Києва на користь позивача 13888,07 грн.

Розглянувши дане клопотання позивача, суд зазначає таке.

За змістом ст. 24 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд за наявністю достатніх підстав має право до прийняття рішення залучити за клопотанням сторони або за своєю ініціативою до участі у справі іншого відповідача.

Так, позов у даній справі обґрунтовано завданням позивачеві шкоди внаслідок несвоєчасного перерахування відповідачем грошових коштів на користь кредитора за договором лізингу №1502/07/2008 від 17.07.2008, списаних з рахунку позивача на депозитний рахунок відповідача з метою виконання наказу Господарського суду міста Києва №910/9567/13. Наведене, як зазначає позивач стало підставою для додаткового стягнення з позивача 3% річних та втрат від інфляції в судовому процесі з розгляду справи №910/23620/14 за прострочення виконання позивачем грошового зобов'язання по сплаті на користь кредитора за договором лізингу №1502/07/2008 від 17.07.2008 коштів.

Відповідно до ст. 1173 Цивільного кодексу України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

За змістом п. 12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України, у розгляді позовів про відшкодування шкоди (збитків), заподіяної діями (бездіяльністю) державного виконавця, суди повинні виходити з положень статті 11 Закону України "Про державну виконавчу службу", статті 87 Закону України "Про виконавче провадження", статті 1174 Цивільного кодексу України, маючи на увазі, що в таких випадках відповідачами можуть бути відповідні органи Державної виконавчої служби, в яких працюють державні виконавці, та відповідні територіальні органи Державної казначейської служби України, і враховуючи викладене в роз'ясненні президії Вищого арбітражного суду України від 01.04.94 N 02-5/215 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з відшкодуванням шкоди" (в редакції роз'яснення президії Вищого господарського суду України від 29.12.2007 N 04-5/239), зокрема в пункті 9 цього роз'яснення.

Згідно з п. 9 Роз'яснення Вищого арбітражного суду України «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з відшкодуванням шкоди» від 01.04.1994 № 02-5/215 в редакції від 29.12.2007, шкода, завдана державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави. Отже, при вирішенні зазначених спорів господарському суду слід залучати до участі у справі відповідні державні органи, які здійснюють розпорядження бюджетними коштами, як іншого відповідача.

В той же час, за змістом ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

При цьому, механізм виконання рішень суду про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників визначений у Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 р. N 845.

При цьому, вказаний нормативний акт передбачає порядок здійснення безспірного списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам.

Так відповідно до п. 35 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 р. N 845, Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації), зокрема, шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень.

Згідно з п. 38, 39 вказаного Порядку (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 30 січня 2013 р. № 45) для забезпечення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 35 цього Порядку в Казначействі відкривається в установленому порядку відповідний рахунок. Безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених у державному бюджеті на зазначену мету. У разі коли для здійснення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 35 цього Порядку необхідні додаткові кошти понад обсяг відповідних бюджетних призначень, Казначейство подає протягом одного місяця з дня надходження виконавчих документів Мінфіну пропозиції щодо необхідності внесення змін до закону про Державний бюджет України або виділення коштів з резервного фонду державного бюджету на зазначену мету.

Таким чином, відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, здійснюється безпосередньо державою та відбувається шляхом стягнення з державного бюджету (спеціально передбаченого рахунку) відповідної суми відшкодування, а не з рахунку власне Державної казначейської служби України та її територіальних управлінь, або державного органу, який заподіяв шкоду.

За таких обставин, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, фактично є лише виконавцем судового рішення про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, який не є, однак, у випадку доведення позивачем обставин неправомірності рішень, дій, бездіяльності органу державної влади (в даному випадку орган державної виконавчої служби), особою, яка таку шкоду завдала.

При цьому, суд зазначає, що Роз'яснення Вищого арбітражного суду України «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з відшкодуванням шкоди» від 01.04.1994 № 02-5/215 викладено в редакції від 29.12.2007, тоді як Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників прийнято значно пізніше, а отже наведені вище Роз'яснення Вищого арбітражного суду України не враховують специфіки механізму відшкодування шкоди за ст. 1173 Цивільного кодексу України, який передбачений Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 р. N 845.

Крім того, суд зазначає, що належним відповідачем у справі є особа, яка, на думку позивача, порушує, не визнає або оспорює права позивача. Так позов обґрунтовано позивачем саме обставинами щодо неправомірної бездіяльності органами державної виконавчої служби - Відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у місті Києві, внаслідок якої, на думку позивача, останньому було завдано майнову шкоду. При цьому, в обґрунтуванні позовної заяви відсутні будь-які обставини щодо порушення, не визнання або оспорювання прав позивача саме органами державного казначейства, в тому числі, Головним управління Державної казначейської служби України в м. Києві.

За таких обставин, враховуючи, що залучення співвідповідача за приписами ст. 24 Господарського процесуального кодексу України є правом суду, та позивачем не обґрунтовано необхідність залучення Головного управління Державної казначейської служби України в м. Києві як іншого відповідача у справі, беручи до уваги норму ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», відповідно до якої органи казначейства є лише виконавцем судового рішення про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, судом було відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про залучення співвідповідача.

У судовому засіданні 25.03.2016 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представника позивача, суд

ВСТАНОВИВ:

17.07.2008 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Ласка Лізинг" (лізингодавець) та фірмою "Т.М.М." - Товариство з обмеженою відповідальністю (лізингоодержувач) було укладено договір №1502/07/2008, згідно з умовами якого Товариство з обмеженою відповідальністю "Ласка Лізинг" зобов'язувалось передати без надання послуг по управлінню та технічній експлуатації, а фірма "Т.М.М." - Товариство з обмеженою відповідальністю - прийняти в тимчасове володіння та користування за плату майно - Автокран КТА - 18 на шасі МАЗ 533702 (одна одиниця) та здійснювати лізингові платежі за умовами договору.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.12.2013 у справі № 910/9567/13, що залишене без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 02.04.2014 та постановою Вищого господарського суду України від 25.06.2014, було стягнуто з фірми "Т.М.М." - Товариства з обмеженою відповідальністю на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Ласка Лізинг" у зв'язку з невиконанням договору лізингу №1502/07/2008 від 17.07.2008 заборгованість у розмірі 460563,16 грн., пеню у розмірі 14223,82 грн., 3% річних у розмірі 12119,66 грн., судовий збір у розмірі 9738,12 грн.

Крім того, постановою Київського апеляційного господарського суду від 02.04.2014 у справі № 910/9567/13, з урахуванням ухвали про виправлення описки від 23.04.2014, замінено Товариство з обмеженою відповідальністю "Ласка Лізинг" на його правонаступника Товариство з обмеженою відповідальністю "Мега Торг ЛТД".

08.05.2014 на виконання рішення Господарського суду міста Києва від 10.12.2013 у справі № 910/9567/13, яке набрало законної сили, було видано наказ.

Відповідно до інформації про виконавче провадження № №43502448, що була долучена позивачем до клопотання, поданого 25.03.2016, судом встановлено, що постановою головного державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у місті Києві від 29.05.2014 відкрито виконавче провадження №43502448 з виконання наказу Господарського суду міста Києва від 08.05.2014 № 910/9567/13.

Судом встановлено, що постановою головного державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у місті Києві від 29.05.2014 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження у межах виконавчого провадження №43502448 накладено арешт на все майно фірми "Т.М.М." - Товариства з обмеженою відповідальністю.

Судом встановлено, що постановою головного державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у місті Києві від 29.05.2014 про арешт коштів боржника у межах виконавчого провадження №43502448 накладено арешт на кошти на рахунках фірми "Т.М.М." - Товариства з обмеженою відповідальністю.

Судом встановлено, що при виконанні наказу Господарського суду міста Києва від 08.05.2014 № 910/9567/13 Відділом державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у місті Києві були примусово списані кошти з рахунку позивача, як з боржника за наказом, у загальній сумі 496644,76 грн. (дати валютування 10.06.2014 та 12.06.2014), що вбачається з долученої до позову довідки Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» від 26.01.2015 №16-13/2-205 та довідки бухгалтерії позивача з роздруківками судових рішень, поданими суду 03.03.2016.

18.08.2014 на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю "Мега Торг ЛТД", який є новим кредитором за договором лізингу №1502/07/2008 від 17.07.2008 (на підставі уступки права вимоги) та був замінений у справі № 910/9567/13 постановою Київського апеляційного господарського суду від 02.04.2014, з урахуванням ухвали про виправлення описки від 23.04.2014, були зараховані кошти у рахунок сплати боргу згідно з наказом № 910/9567/13.

Факт надходження коштів на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю "Мега Торг ЛТД" 18.08.2014 встановлено рішенням Господарського суду міста Києва від 27.01.2015 у справі №910/23620/14, тому не потребує повторного доказування в силу ст. 35 Господарського процесуального кодексу України.

Так, рішенням Господарського суду міста Києва від 27.01.2015 у справі №910/23620/14, що залишене без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 19.05.2015, стягнуто з Фірми "Т.М.М." - Товариства з обмеженою відповідальністю на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Мега Торг ЛТД" 3% річних за період з 14.05.2013 по 18.08.2014 у розмірі 17488 грн. 78 коп., інфляційні втрати за період з 14.05.2013 по 18.08.2014 у розмірі 61514 грн. 84 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 1827 грн. 00 коп.

При цьому, вказане рішення обґрунтоване простроченням виконання Фірмою "Т.М.М." - Товариством з обмеженою відповідальністю грошового зобов'язання, що виникло відповідно до договору лізингу №1502/07/2008 від 17.07.2008 на підставі рішення суду у справі № 910/9567/13, а тому Товариство з обмеженою відповідальністю "Мега Торг ЛТД" має право на отримання сум, передбачених ч. 2 статті 625 Цивільного кодексу України.

Судом встановлено, що на виконання рішення Господарського суду міста Києва від 27.01.2015 у справі №910/23620/14, яке набрало законної сили, 10.02.2015 було видано відповідний наказ.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що відповідачем завдано йому шкоди через несвоєчасне перерахування коштів на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Мега Торг ЛТД" (18.08.2014), списаних з позивача ще 11.06.2014 за наказом, виданим у справі №910/9567/13, у зв'язку з чим у іншій справі №910/23620/14 було донараховано та стягнуто з позивача 3% річних та втрати від інфляції за період прострочення виконання. При цьому позивач вважає, що у зв'язку з прийнятим судом рішенням належним виконанням зобов'язань було перерахування коштів саме через органи державної виконавчої служби, тому свої зобов'язання вважає виконаними у день списання з позивача та перерахування кошів відповідачу, у зв'язку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача 13888,07 грн. майнової шкоди, завданої відповідачем як державним органом, що розрахована за період з 12.06.2014 по 18.08.2014 (період перебування грошових коштів на виконання рішення № 910/9567/13 на рахунку відповідача).

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку встановлюються положеннями Закону України «Про виконавче провадження».

За змістом ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Як встановлено судом, постановою головного державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у місті Києві від 29.05.2014 відкрито виконавче провадження №43502448 з виконання наказу Господарського суду міста Києва від 08.05.2014 № 910/9567/13.

Як встановлено судом, постановою головного державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у місті Києві від 29.05.2014 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження у межах виконавчого провадження №43502448 накладено арешт на все майно фірми "Т.М.М." - Товариства з обмеженою відповідальністю.

Як встановлено судом, постановою головного державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у місті Києві від 29.05.2014 про арешт коштів боржника у межах виконавчого провадження №43502448 накладено арешт на кошти на рахунках фірми "Т.М.М." - Товариства з обмеженою відповідальністю.

Відповідно до ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення. У разі якщо при відкритті виконавчого провадження державним виконавцем накладено арешт на майно та кошти боржника, боржник за погодженням з державним виконавцем має право у строк до початку примусового виконання рішення реалізувати належне йому майно чи передати кошти в рахунок повного або часткового погашення боргу за виконавчим документом. У разі продажу майна боржника покупець цього майна повинен внести кошти за придбане майно на рахунок органу державної виконавчої служби у строк до початку примусового виконання рішення. Після внесення покупцем коштів арешт з проданого майна боржника знімається за постановою державного виконавця. У разі отримання документального підтвердження про повне виконання рішення боржником до початку його примусового виконання державний виконавець закінчує виконавче провадження в порядку, встановленому цим Законом. Виконавчий збір та витрати, пов'язані з організацією та проведенням виконавчих дій, у такому разі з боржника не стягуються.

Згідно з ч. 1 ст. 45 Закону України «Про виконавче провадження», грошові суми, стягнуті з боржника, зараховуються державним виконавцем на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби.

Як встановлено судом, при виконанні наказу Господарського суду міста Києва від 08.05.2014 № 910/9567/13 Відділом державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у місті Києві були списані кошти з рахунку позивача, як з боржника за наказом, у загальній сумі 496644,76 грн. (дати валютування 10.06.2014 та 12.06.2014), що вбачається з долученої до позову довідки Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» від 26.01.2015 №16-13/2-205 та бухгалтерської довідки позивача з роздруківками судових рішень, поданих суду 03.03.2016.

Водночас, як встановлено судом, лише 18.08.2014 на рахунок ТОВ "МЕГА ТОРГ ЛТД", який є новим кредитором за договором лізингу №1502/07/2008 від 17.07.2008 (на підставі уступки права вимоги) та був замінений у справі № 910/9567/13 постановою Київського апеляційного господарського суду від 02.04.2014, з урахуванням ухвали про виправлення описки від 23.04.2014, були зараховані кошти у рахунок сплати боргу згідно з наказом № 910/9567/13 (вказані обставини встановлені рішенням Господарського суду міста Києва від 27.01.2015 у справі №910/23620/14).

Наведене вище прострочення перерахування стягувачу за наказом Господарського суду міста Києва від 08.05.2014 № 910/9567/13 (ТОВ "МЕГА ТОРГ ЛТД"), на думку позивача, зумовило донарахування у справі № 910/23620/14 на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України 3% річних та інфляційних втрат за період з 12.06.2014 по 18.08.2014, коли кошти на виконання наказу № 910/9567/13 вже знаходились на рахунку Відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у місті Києві в порядку ст. 45 Закону України «Про виконавче провадження». Так, стягнення з позивача на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України 3% річних та інфляційних втрат, в тому числі, за період з 12.06.2014 по 18.08.2014 у справі № 910/23620/14, за твердженням позивача, є шкодою, завданою йому відповідачем внаслідок несвоєчасного перерахування коштів на виконання наказу № 910/9567/13.

Стаття 1166 Цивільного кодексу України визначає загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, зокрема, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Отже, за приписами вказаної статті, для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме:

- протиправної поведінки;

- збитків;

- причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками;

- вини.

Відповідно до ст. 1173 Цивільного кодексу України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Суд зазначає, що дана стаття є спеціальною, тобто в ній передбачені особливості, які відрізняють її від загальних правил деліктної відповідальності. До таких особливостей відносяться: а) суб'єктний склад заподіювачів шкоди: органи державної влади, яка відповідно до ст. 6 Конституції України здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову, органи влади Автономної республіки Крим та органи місцевого самоврядування, якими відповідно до положень ст. 140 Конституції України є сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи; б) завдання шкоди при здійсненні владно-адміністративних повноважень: 1) діяння, які можуть мати різноманітні види та форми (накази, розпорядження, вказівки або інші владні приписи, які підлягають обов'язковому виконанню фізичними та юридичними особами, яким вони адресовані), 2) протиправна бездіяльність; в) завдання шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю.

Так, незаконними діяннями органів державної влади, органів влади Автономної республіки Крим, органів місцевого самоврядування є діяння, які суперечать приписам законів та інших нормативних актів або здійснені поза межами компетенції вищезазначених органів. Незаконність рішення, дії чи бездіяльності завдавача шкоди повинна бути доведена.

Відповідно до п. 2 Роз'яснення Вищого арбітражного суду України «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з відшкодуванням шкоди» від 01.04.1994 № 02-5/215 в редакції від 29.12.2007, як у випадку невиконання договору, так і за зобов'язанням, що виникає внаслідок заподіяння шкоди, чинне законодавство виходить з принципу вини контрагента або особи, яка завдала шкоду (статті 614 та 1166 ЦК України). Однак щодо зобов'язань, які виникають внаслідок заподіяння шкоди, є виняток з цього загального правила, тобто коли обов'язок відшкодування завданої шкоди покладається на особу без її вини (статті 1173, 1174, 1187 ЦК України). Крім застосування принципу вини при вирішенні спорів про відшкодування шкоди необхідно виходити з того, що шкода підлягає відшкодуванню за умови безпосереднього причинного зв'язку між неправомірними діями особи, яка завдала шкоду, і самою шкодою.

У розгляді позовів про відшкодування шкоди, завданої внаслідок неправомірних дій державних виконавців при виконанні судового рішення, слід враховувати, що згідно зі статтею 85 Закону України "Про виконавче провадження" на дії (бездіяльність) державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби або відмову від вчинення ними дій може бути подано скаргу до начальника відповідного органу державної виконавчої служби або до відповідного суду. Отже, факт неправомірності дій державного виконавця або інших посадових осіб державної виконавчої служби на момент розгляду господарським судом спору про відшкодування шкоди повинен вже бути встановлений відповідними засобами доказування.

Відтак, обставини неправомірності бездіяльності головного державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у місті Києві, який, на думку позивача, при виконанні наказу Господарського суду міста Києва від 08.05.2014 № 910/9567/13 протиправно не перераховував кошти кредитору - ТОВ "Мега Торг ЛТД", на момент розгляду господарським судом спору про відшкодування шкоди вже повинні бути встановленими відповідними засобами доказування.

Так, за змістом ч. 1 ст. 82 Закону України «Про виконавче провадження», рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або до керівника відповідного органу державної виконавчої служби вищого рівня чи до суду.

Боржник має право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби виключно в судовому порядку (ч. 2 ст. 82 Закону України «Про виконавче провадження»).

Положеннями Господарського процесуального кодексу України передбачено спеціальний порядок оскарження дій чи бездіяльності органів Державної виконавчої служби щодо виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів.

Так, відповідно до ст. 121-2 Господарського процесуального кодексу України, скарги на дії чи бездіяльність органів Державної виконавчої служби щодо виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів можуть бути подані стягувачем, боржником або прокурором протягом десяти днів з дня вчинення оскаржуваної дії, або з дня, коли зазначеним особам стало про неї відомо, або з дня, коли дія мала бути вчинена. Скарги на дії органів Державної виконавчої служби розглядаються господарським судом, про час і місце якого повідомляються ухвалою стягувач, боржник чи прокурор та орган виконання судових рішень. Неявка боржника, стягувача, прокурора чи представника органу Державної виконавчої служби в судове засідання не є перешкодою для розгляду скарги.

Згідно з п. 9.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України» від 17 жовтня 2012 року № 9 за змістом статті 121-2 ГПК скарги на дії чи бездіяльність органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів розглядає виключно місцевий господарський суд, яким відповідну справу розглянуто у першій інстанції, тобто той господарський суд, що видав виконавчий документ (наказ чи ухвалу), і в тому ж складі суду (якщо цьому не перешкоджають об'єктивні обставини, як-от звільнення судді, його захворювання, перебування у відпустці тощо). Оскільки прийняття органами Державної виконавчої служби, їх посадовими особами будь-яких рішень (постанов тощо) в процесі здійснення виконання судових рішень господарських судів підпадає в розумінні статті 121 2 ГПК під ознаки дій цих органів та осіб, то відповідні рішення також підлягають оскарженню до названих судів.

При цьому, як передбачено п. 9.13. постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України» від 17 жовтня 2012 року № 9, за результатами розгляду скарги виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, або визнає дії чи бездіяльність органу Державної виконавчої служби незаконними, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або зобов'язує орган державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє.

За таких обставин, позивач не був позбавлений права звернутись до Господарського суду міста Києва із відповідною скаргою на бездіяльність Відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у місті Києві у зв'язку з несвоєчасним перерахуванням останнім грошових коштів на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Мега Торг ЛТД" у виконавчому провадженні №43502448 з виконання наказу Господарського суду міста Києва від 08.05.2014 № 910/9567/13.

В той же час, у даній справі позивачем не надано суду будь-яких належних та допустимих в розумінні ст. 34 Господарського процесуального кодексу України та ст. 82 Закону України "Про виконавче провадження" доказів неправомірності дій державного виконавця при виконанні ним рішення Господарського суду міста Києва від 10.12.2013 у справі № 910/9567/13.

Окрім того, встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоду, та збитками потерпілої сторони є важливим елементом доказування наявності реальних збитків. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність завдавача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки. Питання про наявність або відсутність причинного зв'язку між протиправною поведінкою особи і шкодою має бути вирішено судом шляхом оцінки усіх фактичних обставин справи.

У вирішенні спорів про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок невиконання рішення суду, господарським судам слід враховувати, що для висновку про наявність безпосереднього причинного зв'язку між невиконанням судового рішення, яке набрало законної сили, та заподіяною шкодою недостатньо встановити тільки факт невиконання судового рішення та неотримання кредитором присудженого судом. Під час розгляду справи суду необхідно встановити, чи могло бути таке судове рішення фактично виконане в момент пред'явлення його до виконання, зокрема, чи мав боржник майно, достатнє для виконання судового рішення в порядку та у спосіб, зазначений в ньому, чи не було це майно обтяжене іншими зобов'язаннями, які перешкоджали б виконанню рішення, чи були заявлені в цей час вимоги інших стягувачів на майно боржника тощо.

Аналогічних правових висновків дійшов Вищий арбітражний суд України у п.п. 6, 9 Роз'яснення «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з відшкодуванням шкоди» від 01.04.1994 № 02-5/215 в редакції від 29.12.2007.

Так, суд зазначає, що належним виконанням грошового зобов'язання є, відповідно до ст.ст. 525, 526, 530 та 599 Цивільного кодексу України, перерахування позивачем на користь кредитора коштів у зобов'язанні за договором лізингу №1502/07/2008 від 17.07.2008, неналежне виконання якого встановлено рішенням Господарського суду міста Києва від 10.12.2013 у справі № 910/9567/13.

Таким чином, позивач у силу вищенаведених норм не був зобов'язаний очікувати на настання стадії примусового виконання рішення та прострочувати і надалі строк виконання зобов'язань за договором лізингу №1502/07/2008 від 17.07.2008 щодо сплати заборгованості, а отже посилання позивача, як на підставу для відшкодування шкоди, на норми Закону України "Про виконавче провадження" щодо перерахування на рахунок органу державної виконавчої служби коштів в порядку примусового виконання рішення суду судом не приймаються, так як позивач не був позбавлений права виконати свої зобов'язання в порядку добровільного виконання.

Посилання позивача на бездіяльність державного виконавця та не вчинення обов'язку щодо перерахування коштів Товариства з обмеженою відповідальністю "Мега Торг ЛТД" відповідно до норм Закону України "Про виконавче провадження" судом відхиляються, оскільки указаний закон не є забороною та перешкодою виконати позивачу зобов'язання за договором лізингу №1502/07/2008 від 17.07.2008 щодо сплати заборгованості належним чином кредитору за договором, та повідомити про це державного виконавця, як про добровільне виконання рішення.

Більше того, суд вважає за необхідне зазначити, що приписи ст. 625 Цивільного кодексу України передбачають, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Так, навіть у випадку обґрунтування позивачем неможливості виконання ним грошового зобов'язання у зв'язку з накладенням арешту на грошові кошти у виконавчому провадженні, дана обставина не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання, в тому числі яка передбачена ст. 625 Цивільного кодексу України.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що саме бездіяльність позивача щодо невиконання договору лізингу №1502/07/2008 від 17.07.2008 призвела до порушення позивачем договірного зобов'язання та стала підставою для нарахування йому інфляційних втрат та 3% річних за ст. 625 Цивільного кодексу України.

З огляду на все вищенаведене, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належними засобами доказування обставини наявності протиправної поведінки державного виконавця при виконанні рішення Господарського суду міста Києва від 10.12.2013 у справі № 910/9567/13, не доведено, що позивачу було спричинено шкоду у вигляді інфляційних втрат та 3% річних за ст. 625 Цивільного кодексу України, та не доведено необхідного причинного зв'язку між поведінкою державного виконавця та збитками, завданням яких позивачем обґрунтовані позовні вимоги, тобто, що саме бездіяльність відповідача стала єдиною, прямою та виключною підставою для стягнення з позивача 3% річних та інфляційних втрат за неналежне виконання грошового зобов'язання за договором лізингу №1502/07/2008 від 17.07.2008.

Оскільки не доведено наявності усіх елементів складу цивільного правопорушення, то у суду відсутні підстави для застосування до відповідача відповідальності у вигляді відшкодування шкоди.

Згідно з ч. 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ч. 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Положеннями статті 34 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

За таких обставин, з огляду на недоведеність викладених у позові обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Фірми "Т.М.М."- товариства з обмеженою відповідальністю до Відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у місті Києві про стягнення 13888 грн. 07 коп. шкоди не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 43, 49, 75, 82, 82-1, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити.

Відповідно до частини 5 статті 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання, протягом 10 днів з дня складання повного рішення, апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Повне рішення складено: 30.03.2016

Суддя І.М. Отрош