ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" березня 2016 р.Справа № 922/596/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Пономаренко Т.О.

при секретарі судового засідання Кулабуховій А.В.

розглянувши справу

за позовом Комунального підприємства "Харківські теплові мережі", м. Харків
до Харківської загальноосвітньої школи I-ІІІ ступенів №153 Харківської міської ради Харківської області, м. Харків 3-я особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Управління освіти адміністрації Жовтневого району Харківської міської ради
про стягнення коштів в розмірі 165 960,49 грн.
за участю представників сторін:

представник позивача - ОСОБА_1, довіреність №38-1867 від 28.05.2010 р.;

представників відповідача - ОСОБА_2, довіреність №199 від 14.03.2015 р.,

представник 3-ої особи - ОСОБА_2, довіреність №498 від 29.02.2016 р.

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Комунальне підприємство "Харківські теплові мережі", звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою до відповідача - Харківської загальноосвітньої школи I-ІІІ ступенів №153 Харківської міської ради Харківської області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Управління освіти адміністрації Жовтневого району Харківської міської ради, в якій просить суд:

- стягнути з відповідача заборгованість за невиконання договірних зобов'язань згідно Договору №2473 від 01.01.2009 року за період з листопада 2010 р. по січень 2011 р. у сумі 165 960,49 грн., судові витрати покласти на відповідача.

Позовні вимоги вмотивовано неналежним виконанням відповідачем умов договору купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді №2473 від 01 січня 2009 року щодо оплати теплової енергії.

Ухвалою господарського суду від 03 березня 2016 року прийнято вказану позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 17 березня 2016 року, залучено до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Управління освіти адміністрації Жовтневого району Харківської міської ради.

14 березня 2016 року через канцелярію суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх. №8370), в якому просив суд застосувати строк позовної давності до вимог позивача. Наданий відзив судом прийнято до розгляду та долучено до матеріалів справи.

17 березня 2016 року через канцелярію суду від представника позивача надійшло клопотання (вх. №8957) про поновлення пропущеного строку позовної давності.

17 березня 2016 року через канцелярію суду від представника позивача на виконання вимог ухвали господарського суду Харківської області від 03.03.2016 р. надійшли додаткові документи по справі.

В судовому засіданні 17.03.2016 р. судом оголошено перерву до 22.03.2016 р.

Представник позивача у судовому засіданні 22.03.2016 р. позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд задовольнити позов з підстав, вказаних у позовній заяві. Крім того, просив суд поновити пропущений строк позовної давності.

Представник відповідача в судовому засіданні 27.10.2015 р. проти позову заперечував та просив суд застосувати строк позовної давності.

Представник Управління освіти адміністрації Жовтневого району Харківської міської ради проти позову заперечував.

Враховуючи те, що норми ст. 65 Господарського процесуального кодексу України щодо обов'язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що в межах наданих йому повноважень створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення представників позивача, відповідача та третьої особи, суд встановив наступне.

Між Комунальним закладом "Харківська загальноосвітня школа I-III ступенів №153 Харківської міської ради Харківської області" (Споживач) та Комунальним підприємством "Харківські теплові мережі" (Теплопостачальна організація) був укладений Договір купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді №2473 від 01 січня 2009 року (надалі - Договір), відповідно до предмету якого Теплопостачальна організація взяла на себе зобов'язання постачити Споживачеві теплову енергію в гарячій воді в потрібних йому обсягах, а Споживач зобов'язується оплачувати одержану теплову енергію за встановленими тарифами (цінами) в терміни, передбачені цим договором.

Пунктом 6.4. Договору сторони погодили, що Споживач за 3 дні до початку розрахункового періоду самостійно, ініціативним дорученням сплачує Теплопостачальній організації вартість, зазначеної в додатку 1 до договору кількості теплової енергії, з урахуванням залишкової суми (сальдо) розрахунків на початок розрахункового періоду. Остаточний розрахунок за спожиту енергію Споживач здійснює до 28-го числа поточного місяця, при розрахунках за показниками приладів обліку.

Розрахунковим період, відповідно до п. 6.3. Договору, є календарний місяць.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач свої зобов'язання за даним договором виконав у повному обсязі, здійснив відпуск теплової енергії відповідачу, та направив на його адресу рахунки на оплату спожитої теплової енергії.

Факт споживання відповідачем теплової енергії підтверджується Актами підключення споживача до джерела теплової енергії №176/6418 від 01.10.2010 р. та №176/6419 від 01.10.2010 р., яким користується відповідач та яке розташовано за адресою: м. Харків, вул. Ак. Богомольця, буд. 15, які підписані представниками позивача та відповідача та скріплено їх печатками. Крім того, факт надання послуг із постачання теплової енергії підтверджується підписаними між сторонами актами виконаних робіт по відпуску теплової енергії листопад 2010 р., грудень 2010 р. та січень 2011 р.

Відповідно до п. 3.2.6. договору, Споживач зобов'язувався виконувати умови та порядок оплати спожитої теплової енергії в обсягах і в терміни, які передбачені договором.

Відповідач, в свою чергу, не виконав належним чином взяті на себе за договором зобов'язання, не сплатив у визначені договором строки, порядку та розмірі вартість заявленої та отриманої теплової енергії, внаслідок чого, за період з листопада 2010 року по січень 2011 року включно, утворилась заборгованість у розмірі 165 960, 49 грн., яка на теперішній час залишається непогашеною.

Доказів на підтвердження оплати відповідної суми заборгованості за спірний період відповідач до суду не надав.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них суд виходить з наступного.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов'язку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Відповідно до частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно абз. 2 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу України суд може захистити цивільне право або інтерес способами, що встановлені договором або законом.

У відповідності зі ст.173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконати її обов'язку.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За вимогами ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договорами.

Частина ж перша статті 612 Цивільного кодексу України зазначає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Всупереч приписам чинного законодавства України та положень договору Відповідач порушив його умови - повністю не розрахувався за надані послуги з постачання теплової енергії.

Згідно статті 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання не допускається.

гідно зі статтями 610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання); у разі порушення зобов'язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до положень статей 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та одностороння відмова від зобов'язання не допускається, якщо інше не встановлено договором.

Як вбачається з матеріалів справи позивачем до позовної заяви надано клопотання про відновлення строку позовної давності, своє клопотання позивач обґрунтовує важким фінансовим становищем та великою кількістю споживачів - неплатників, що стало причиною для подачі позову до суду після спливу строку позовної давності.

Суд, розглянувши клопотання позивача про відновлення строку позовної давності зазначає наступне.

Відповідно до ч. 5 ст. 267 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Пунктом 2.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 29.05.2013 р. № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" зазначено, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п'ятої статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об'єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. Щодо фізичної особи (громадянина) останніми можуть бути документально підтверджені тяжке захворювання, тривале перебування поза місцем свого постійного проживання (наприклад, за кордоном) тощо. Стосовно підприємства (установи, організації) зазначені обставини не можуть братися судом до уваги, оскільки за відсутності (в тому числі й з поважних причин) особи, яка представляє його в судовому процесі, відповідне підприємство (установа, організація) не позбавлене права і можливості забезпечити залучення до участі у такому процесі іншої особи; відсутність зазначеної можливості підлягає доведенню на загальних підставах.

Враховуючи вищевикладене та приймаючи до уваги, те що позивач посилається в обґрунтування своєї заяви про відновлення пропущеного строку позовної давності на тяжкий фінансовий стан, суд не вважає доводи позивача поважними причинами пропуску строку позовної давності тому, відмовляє в задоволенні клопотання про відновлення пропущеного строку позовної давності.

Як вбачається з матеріалів справи відповідачем заявлено клопотання про застосування строку позовної давності.

Пунктом 1.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 29.05.2013 р. № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" роз'яснено, що позовна давність, за визначенням статті 256 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Стаття 257 Цивільного кодексу України визначає, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною першою статті 261 Цивільного кодексу України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Положеннями частин 3,4 ст.267 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Проте відповідно до п. 2.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 29.05.2013 р. № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів", за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Як вже вище встановлено судом, відповідач не виконав належним чином взяті на себе за договором зобов'язання, не сплатив у визначені договором строки, порядку та розмірі вартість заявленої та отриманої теплової енергії, внаслідок чого, за період з листопада 2010 року по січень 2011 року включно, утворилась заборгованість у розмірі 165 960,49 грн., яка на теперішній час залишається непогашеною. Отже, у даному випадку право позивача є порушеним, позовні вимоги є обґрунтованими та позивач звернувся до суду для захисту свого порушеного права.

Як вбачається з матеріалів справи, облік споживання теплової енергії проводиться за приладом обліку відповідно до п. 5.1 Договору, та з урахуванням п. 6.5 договору, якщо фактичне використання теплової енергії більше, ніж зазначене в договорі, це перевищення окремо сплачується Споживачем не пізніше 28-го числа поточного місяця.

Отже, враховуючи зазначені норми чинного законодавства України, а також узгоджені між сторонами умови оплати, враховуючи те, що позивачем заявлена до стягнення заборгованість за період з листопада 2010 р. по січень 2011 р., тому перебіг позовної давності за листопад 2010 р. почався з 29.10.2010 р., за грудень 2010 р. - 29.12.2010 р. та за січень 2011 р. - 29.01.2011 р. та відповідно сплив 30.11.2013 р., 30.12.2013 р. та 30.01.2014 р.

Суд звертає увагу позивача на те, що ним подану позовну заяву (№168/юр від 26.02.2016 р.) до господарського суду Харківської області 01 березня 2016 року та зареєстровано за номером вх. №596/16, тобто вже після спливу строку позовної давності.

Пунктом 2.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 29.05.2013 р. № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" роз'яснено: якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов'язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України та вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв'язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму ЦК України).

Приймаючи до уваги те, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими, проте позивачем пропущено строк позовної давності у відповідності до ст. 258 Цивільного кодексу України щодо звернення до суду з відповідним позовом, а також враховуючи те, що відповідачем заявлено клопотання про застосування строків позовної давності щодо вимог позивача про стягнення заборгованості в сумі 165 960,49 грн. за неналежне виконання умов Договору купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді №2473 від 01 січня 2009 року, суд вважає, позовні вимоги позивача такими, що заявлені поза межами строку позовної давності, тому відмовляє в їх задоволені.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої при відмові в позові судовий збір залишається за позивачем.

На підставі викладеного, на підставі статтями 6, 8, 19, 124, 129 Конституції, статтями 15, 16, 216, 256, 257, 261, 267, 525, 526, 610, 611, 612 Цивільного кодексу України, статтями 173, 193, Господарського кодексу України, статтями 1, 4, 12, 27, 32, 33, 43, 44-49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, України, суд -

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 24.03.2016 р.

Суддя ОСОБА_3

справа №922/596/16