ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" березня 2016 р. Справа № 922/2806/15

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В. І. , суддя Тихий П.В.

при секретарі Новіковій Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача (прокурора) - ОСОБА_1, службове посвідчення від 29.10.2015 року №036152;

1-го відповідача - ОСОБА_2, за довіреністю від 12.01.2016 року №1;

2-го відповідача не зявився;

третьої особи не зявився.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні ОСОБА_3 апеляційного господарського суду апеляційну скаргу заступника прокурора Харківської області, м. Харків (вх.578Х/1-18)

на рішення господарського суду Харківської області від 04.02.2016р.

у справі №922/2806/15

за позовом Прокурора Фрунзенського району м. Харкова

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Державна інспекція сільського господарства в Харківській області

до 1-го відповідача ОСОБА_4 кооперативу Житлово будівельний кооператив Пролісок 2010, м. Харків

до 2-го відповідача ОСОБА_3 міської ради, м. Харків

про визнання незаконними рішень та зобовязання вчинити певні дії

ВСТАНОВИЛА:

Прокурор Фрунзенського району м. Харкова звернувся з позовом до ОСОБА_3 міської ради та ОСОБА_4 кооперативу "Житлово-будівельний кооператив "Пролісок 2010" про: визнання незаконним та скасування п. 6.1. Додатку до рішення 5 сесії ОСОБА_3 міської ради 6 скликання "Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для розміщення об'єктів містобудування" від 23.02.2011р. №154/11; визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК №192500 від 02.09.2011р.; зобовязання ОСОБА_4 кооперативу Житлово-будівельний кооператив "Пролісок 2010" передати, а ОСОБА_3 міськраді прийняти земельну ділянку площею 15,0778 га, (кадастровий номер :07:001:0035) за актом прийому-передачі.

Рішенням господарського суду Харківської області від 02.07.2015 року у справі №922/2806/15 у задоволенні позову відмовлено.

Постановою ОСОБА_3 апеляційного господарського суду від 12.08.2015 у справі № 922/2806/15 рішення господарського суду Харківської області від 02.07.2015 року залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 05.11.2015р. постанову ОСОБА_3 апеляційного господарського суду від 12.08.2015р. та рішення господарського суду Харківської області від 02.07.2015р. у справі №922/2806/15 скасовані, справу направлено до господарського суду Харківської області на новий розгляд.

Вищий господарський суд України, скасовуючи рішення місцевого господарського суду та постанову суду апеляційної інстанції та передаючи справу на розгляд до господарського суду Харківської області, зокрема, зазначив про те, що судами не встановлено усю сукупність обставин, які мають значення для справи, не зясовано дійсні правовідносини сторін та не застосовано законодавство, яке регулює спірні правовідносини.

Рішенням господарського суду Харківської області від 04.02.2016р. у справі №922/2806/15 (суддя Шарко Л.В.) в задоволенні позову відмовлено повністю.

Господарський суд першої інстанції, приймаючи оскаржуване рішення дійшов висновку про наявність порушеного права, однак відмовив в задоволенні позову, у звязку зі спливом строку позовної давності.

Заступник прокурора Харківської області з рішення господарського суду першої інстанції не погодився та звернувся до ОСОБА_3 апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 04.02.2016р. у справі №922/2806/15 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апелянт, обґрунтовуючи свою правову позицію зазначає про те, що оприлюднення на офіційному веб-сайті ОСОБА_3 міської ради спірного рішення та присутність на пленарному засіданні представника прокуратури не може свідчити про обізнаність органів прокуратури щодо порушення відповідачами вимог чинного законодавства та необхідності застосування положень статті 267 Цивільного кодексу України.

Крім того, в апеляційній скарзі просив відстрочити сплату судового збору за подання апеляційної скарги, посилаючись на те, що кошторисом прокуратури Харківської області на 2015 рік видатки на сплату судового збору не передбачені і відповідне фінансування не здійснювалось. Також, зазначає, що кошторис прокуратури Харківської області на 2016 рік Генеральною прокуратурою України не затверджено.

Ухвалою ОСОБА_3 апеляційного господарського суду від 29.02.2016р. (головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В.І., суддя Тихий П.В.) апеляційну скаргу було прийнято до провадження та призначено її до розгляду на "22" березня 2016 року та відстрочено сплату судового збору за подання апеляційної скарги до 22.03.2016 року.

12.03.2016 року на адресу суду від третьої особи - Державної інспекції сільського господарства в Харківській області надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності представника (вх.№2730)

21.03.2016 року на адресу суду від 1-го відповідача - ОСОБА_4 кооперативу Житлово будівельний кооператив Пролісок 2010 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, оскаржуване рішення місцевого господарського суду залишити без змін (вх.№3123).

У судовому засіданні 22.03.2016 року прокурор підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі та просив її задовольнити. Крім того, заявив усне клопотання про відкладення розгляду справи, у звязку з неможливістю надання суду апеляційної інстанції доказів сплати судового збору за подання апеляційної скарги у строк, зазначений в ухвалі суду апеляційної інстанції від 29.02.2016 року.

Колегія суддів, розглянувши усне клопотання прокурора про відкладення розгляду справи, дійшла висновку про відмову в його задоволенні, оскільки прокурором не доведено належними доказами неможливість сплати судового збору у строк зазначений в ухвалі суду апеляційної інстанції від 29.02.2016 року.

Представник 1-го відповідача просив оскаржуване рішення місцевого господарського суду залишити без змін, з підстав наведених у відзиві на апеляційну скаргу.

Представники 2-го відповідача та третьої особи у судове засідання 22.03.2016 року не зявились, хоча належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, про що свідчать повідомлення про вручення поштових відправлень №931, №915, проте не скористались своїм правом на участь у судовому засіданні.

Враховуючи належне повідомлення 2-го відповідача та третьої особи про час та місце засідання суду, а також те, що явка представників сторін не була визнана судом обовязковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами без їх участі, відповідно до статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників прокурора та 2-го відповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, колегія суддів встановила наступне.

Відповідно до п. 6.1. Додатку до рішення 5 сесії ОСОБА_3 міської ради 6 скликання "Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для розміщення об'єктів містобудування" від 23.02.2011 р. №154/11 ОК "ЖБК "Пролісок 2010" надано у власність земельну ділянку, за рахунок земель житлової та громадської забудови, загальною площею 15,0778 га, (кадастровий номер :07:001:0035), в межах акту встановлення меж земельної ділянки на місцевості від 21.06.2004 р. №146/04, для будівництва об'єкту зі зміною його функціонального призначення під житлову забудову по проспекту 50 річчя СРСР, ріг проспекту Московського та подальшої експлуатації об'єкту. Будівництво виконати до 31.12.2012 р.

На виконання вказаного рішення 1-му відповідачеві видано державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯК №192500 від 02.09.2011р.

У ході вивчення правомірності передачі у приватну власність земельних ділянок, розтошованих на території міста Харкова, прокуратурою Фрунзенського району міста Харкова встановлено, що рішення 5 сесії ОСОБА_3 міської ради 6 скликання "Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для розміщення об'єктів містобудування" від 23.02.2011 р. №154/11 ОК "ЖБК "Пролісок 2010" надано у власність земельну ділянку, за рахунок земель житлової та громадської забудови, загальною площею 15,0778 га, для будівництва об'єкту зі зміною його функціонального призначення під житлову забудову по проспекту 50 річчя СРСР, ріг проспекту Московського та подальшої експлуатації об'єкту.

Вказані обставини стали підставою для звернення заступника прокурора Фрунзенського району міста Харкова до господарського суду Харківської області з позовом про визнання незаконним та скасування п. 6.1. Додатку до рішення 5 сесії ОСОБА_3 міської ради 6 скликання "Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для розміщення об'єктів містобудування" від 23.02.2011р. №154/11; - визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК №192500 від 02.09.2011р.; зобовязання ОСОБА_4 кооперативу Житлово-будівельний кооператив "Пролісок 2010" передати, а ОСОБА_3 міськраді прийняти земельну ділянку площею 15,0778 га, (кадастровий номер :07:001:0035) за актом прийому-передачі.

Позовні вимоги обґрунтовані приписами статті 41 Земельного кодексу України, ст. ст. 133, 135,137 Житлового кодексу УРСР та Примірного статуту житлово будівельного кооперативу, затвердженого постановою ОСОБА_2 Міністрів УРСР від 30.04.1985 року №186.

04.02.2016 року господарським судом Харківської області прийнято оскаржуване рішення, з підстав наведених вище.

Перевіривши матеріали справи, правильність їх юридичної оцінки та застосування місцевим господарським судом норм законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до Конституції України, на прокуратуру України покладається представництво в суді інтересів держави та громадянина у випадках, визначених законом.

Приписами статті 123 Конституції України встановлено, що організація і порядок діяльності органів прокуратури визначається законом.

Згідно з Законом України Про прокуратуру (в редакції чинній на час звернення прокурора з позовом), підставою для представництва прокуратурою у суді інтересів громадянина або держави полягає у здійсненні прокурорами від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави у випадках, передбачених законом.

Формами представництва є: звернення до суду з позовами або заявами про захист прав і свобод іншої особи, невизначеного кола осіб, прав юридичних осіб, коли порушуються інтереси держави, а також інші форми представництва.

Прокурор самостійно визначає підстави для представництва в судах, форму його здійснення і може здійснювати представництво в будь - якій стадії судочинства, в порядку передбаченому процесуальним законом.

Відповідно до ч.2 ст.2 Господарського процесуального кодексу України, прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до господарського суду, прокурор зазначає про це в позовній заяві.

Про обов'язок прокурора зазначити у позовній заяві про відсутність такого органу також вказано в абз. 4 п.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012р. № 7 "Про деякі питання участі прокурора у розгляді справ, підвідомчих господарським судам" (у редакції, викладеній у пункті 6 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 16.01.2013р. №2 "Про внесення до деяких постанов пленуму Вищого господарського суду України доповнень і змін, що стосуються участі прокурора у судовому процесі"). У даному випадку такий орган відсутній, оскільки особа, яка наділена територіальною громадою міста відповідними повноваженнями у даному випадку виступає у якості відповідача.

Відповідно до п.2.1. наказу Генерального прокурора України №6гн від 28.11.2012р. "Про організацію роботи органів прокуратури щодо представництва інтересів громадянина або держави та їх захисту при виконанні судових рішень" пріоритетним напрямом представницької діяльності є захист інтересів держави у сфері земельних відносин.

Згідно до ст. 14 Конституції України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, у зв'язку з чим захист інтересів держави у сфері земельних правовідносин є одним із пріоритетних напрямів представницької діяльності прокурорів.

Приписами статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 6 ч. 1 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарським судам підвідомчі справи у спорах, що виникають із земельних відносин, в яких беруть участь суб'єкти господарської діяльності, за винятком тих, що віднесено до компетенції адміністративних судів.

Частиною 9 статті 16 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що справи у спорах, передбачених п. 6 ч.1 ст.12 цього Кодексу, розглядаються господарським судом за місцезнаходженням об'єктів земельних відносин або основної їх частини, за винятком справ, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Підставою звернення із даним позовом прокурор вказує те, що оскаржуване рішення прийнято усупереч вимогам ст.41 Земельного кодексу України, ст.ст. 133, 135, 137 Житлового кодексу УРСР та Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, затвердженого постановою ОСОБА_2 Міністрів УРСР від 30.04.1985 №186.

Місцевим господарським судом встановлено, що спірна земельна ділянка була безоплатно передана у власність 1-го відповідача на підставі положень статті 41 Земельного Кодексу України, відповідно до якої, житлово-будівельним (житловим) та гаражно-будівельним кооперативам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування земельні ділянки для житлового і гаражного будівництва передаються безоплатно у власність або надаються в оренду у розмірі, який встановлюється відповідно до затвердженої містобудівної документації.

Отже, наведеною нормою передбачено можливість безоплатної передачі земельних ділянок у власність юридичної особи для здійснення житлового будівництва за умови, що така особа створена, як житлово - будівельний кооператив, а тому, при вирішенні питання щодо безоплатного надання земельної ділянки в порядку, визначеному наведеною нормою, слід враховувати саме мету створення кооперативу, яка має відповідати встановленим вимогам до порядку створення такого кооперативу.

В силу приписів статей 133, 135 Житлового Кодексу УРСР та абз.1 п. 8 Примірного статуту, громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, вправі вступити до житлово-будівельного кооперативу (далі -ЖБК) і одержати в ньому квартиру; до членів ЖБК приймаються громадяни, які постійно проживають у даному населеному пункті і які потребують поліпшення житлових умов.

Згідно ст. 137 Житлового Кодексу УРСР, житлово-будівельні кооперативи організуються при виконавчих комітетах місцевих ОСОБА_2 народних депутатів, при підприємствах, установах і організаціях. Порядок організації та діяльності ЖБК установлюється цим Кодексом, Примірним статутом та іншими актами законодавства.

Згідно зі ч. 6 ст. 137 Житлового Кодексу УРСР та абз. 2 п.4 Примірного статуту рішення зборів про організацію кооперативу, список громадян, які вступають до кооперативу, і членів їх сімей, що виявили бажання оселитися в будинку кооперативу, затверджуються виконавчим комітетом місцевої ОСОБА_2 народних депутатів.

Відповідно до абз. 2 п. 5, п. 5, абз. 2 п. 7 абз. 1, п. 45 , абз. 1 п. 74 Примірного статуту ЖБК діє на підставі статуту, прийнятого відповідно до цього Примірного статуту і зареєстрованого у виконавчому комітеті ОСОБА_2 народних депутатів, який затвердив рішення про організацію кооперативу; число громадян, які вступають до організованого кооперативу, повинно відповідати кількості квартир у жилому будинку (будинках) кооперативу, запланованому до будівництва. При будівництві одно- і двоквартирних жилих будинків садибного типу число громадян, необхідне для організації кооперативу, визначається виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті ОСОБА_2 народних депутатів, але не може бути менше 5 чоловік; до членів ЖБК приймаються особи віком до 30 років; громадянин може бути членом тільки одного ЖБК, крім випадку вступу до новостворюваного кооперативу у зв'язку з потребою у поліпшенні житлових умов; контроль за діяльністю житлово - будівельних кооперативів, за експлуатацією та ремонтом належних їм будинків здійснюють виконавчі комітети місцевих ОСОБА_2 народних депутатів.

А отже, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про те, що до спірних правовідносин слід застосовувати норми спеціальних нормативно-правовових актів.

Так, ч. 6 ст. 137 Житлового Кодексу УРСР та положенням Статуту, рішення про створення ОК ЖБК "Пролісок 2010" та список членів кооперативу не затверджено виконавчим комітетом ОСОБА_3 міської ради, в той час, як статут кооперативу зареєстровано.

Відповідачі не надали суду жодного доказу того, що члени кооперативу на момент його створення, потребували поліпшення житлових умов, що суперечить вимогам ст. 135 Житлового Кодексу України та положенням Статуту.

А тому, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про те, що спірне рішення ОСОБА_3 міської ради від 23.02.2011р. №154/11 щодо надання ОК "ЖБК " Пролісок 2010" у власність земельної ділянки, за рахунок земель житлової та громадської забудови є передчасним.

Таким чином, матеріалами справи підтверджено, що ОК "ЖБК "Пролісок 2010" створено всупереч приписам ст.133, 135, 137 Житлового Кодексу УРСР та Примірного статуту ЖБК, які по відношенню до законів України "Про кооперацію" та "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" є спеціальними нормативно правовими актами та підлягають застосуванню до правовідносин сторін у даній справі.

Отже, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про те, що вказане зумовлює висновок суду про наявність порушеного права.

Як вбачається з матеріалів справи, під час розгляду справи в господарському суді першої інстанції, відповідачами було заявлено клопотання про застосування строків позовної давності.

Відповідно до ч. 1 ст. 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ч. 1 ст. 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до п.1.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України, від 29.05.2013 р. № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів», що позовна давність, за визначенням статті 256 Цивільного кодексу України - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність є інститутом цивільного права і може застосовуватися виключно до вимог зі спорів, що виникають у цивільних відносинах, визначених у частині першій статті 1 ЦК України, та у господарських відносинах (стаття 3 Господарського кодексу України, далі - ГК України). Водночас необхідно мати на увазі, що, оскільки закон (пункт 10 частини другої статті 16, стаття 21 ЦК України, абзац третій частини другої статті 20 ГК України) визначає визнання недійсними актів державних та інших органів, що суперечать законодавству і порушують права та законні інтереси осіб, як спосіб захисту цивільних прав, то до позовних заяв юридичних осіб і зазначених громадян про визнання недійсними таких актів застосовується загальна позовна давність.

За загальним правилом, норми про позовну давність поширюються на всі цивільні правовідносини, у тому числі і на ті, що виникли за участю держави та її адміністративно-територіальних утворень як субєктів цивільних прав.

Спеціальні строки позовної давності встановлено законодавчими актами для окремих видів вимог. Отже, якщо для даного виду вимог не передбачено спеціального строку позовної давності, до неї має застосовуватися загальний строк, тобто 3 роки.

У пункті 2.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

За змістом статей 256, 261 ЦК України, позовна давність є строком предявлення позову, як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими субєктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи носія порушеного права (інтересу). При цьому, як у випадку предявлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі предявлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Пунктом 4.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України, від 29.05.2013 р. № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» закріплено, що початок перебігу позовної давності визначається за правилами статті 261 ЦК України. У разі коли згідно із законом позивачем у справі виступає прокурор (частина друга статті 29 ГПК), позовна давність обчислюється від дня, коли про порушення або про особу, яка його допустила, довідався або мав довідатися відповідний прокурор.

Матеріали справи свідчать про обізнаність прокуратури міста Харкова про прийняте ОСОБА_3 міської ради 6 скликання рішення, оскільки прокурор міста Харкова ОСОБА_5, брав особисту участь у проведенні 23 лютого 2011 року сесії ОСОБА_3 міської ради при ухваленні органом місцевого самоврядування спірного рішення.

Як вбачається з листа ОСОБА_3 міської ради адресованого прокурору міста Харкова ОСОБА_5 про надіслання спірного рішення, останнє отримано прокуратурою, відповідно до відмітки на відповідному листі, 31.03.2011р.

Аналогічної правової позиції дійшов Верховний суд України у постанові від 27.05.2014 року №3-23гс14, відповідно до якої перебування прокурора під час пленарного засідання міської ради, на якому було прийнято оскаржуване рішення є початком перебігу строку позовної давності згідно з частиною 1 статті 261 Цивільного кодексу України, норми якої також розповсюджуються і на звернення прокурора до суду. Так, початок перебігу строку позовної давності починає свій перебіг не з дати здійснення прокурором перевірки оскаржуваного рішення, а з дати коли прокурору було відомо про існування оскаржуваного рішення.

Тому, звернення до суду після спливу строків позовної давності є підставою для їх застосування згідно з частиною 4 статті 267 Цивільного кодексу України.

Крім того, в постанові Судової палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 29.10.2014 р. № 6-152цс14 зазначено, що норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак, обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача. Оскільки позивач, як юридична особа, набуває та здійснює свої права і обов'язки через свої органи, то його обізнаність про порушення його прав або можливість такої обізнаності слід розглядати через призму обізнаності його органів та інших осіб, до повноважень яких належав контроль у сфері земельних відносин.

Відповідно до ст. 111-28 ГПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України.

У відповідності до п.1 ч.1 ст.6 Закону України "Про прокуратуру", органи прокуратури України становлять єдину централізовану систему, яку очолює Генеральний прокурор України, з підпорядкуванням нижчестоящих прокурорів вищестоящим.

А отже, інші органи прокуратури були обізнаними про прийняття спірного рішення, оскільки відповідно до приписів статті 6 Закону України «Про прокуратуру» вони становлять єдину централізовану систему, яку очолює Генеральний прокурор України, з підпорядкуванням нижчестоящих прокурорів вищестоящим.

Таким чином, прокурор дізнався про винесення спірного рішення 23 лютого 2011 року та на підставі вимог Закону України "Про прокуратуру", мав організувати проведення перевірки.

Прокурором не надано суду доказів відсутності представника прокуратури під час сесії ОСОБА_3 міської ради, яка відбулася 23.02.2011р., коли відповідно до ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції та законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Крім того, згідно ст. 21 Закону України "Про інформацію" рішення ОСОБА_3 міської ради та її органів розміщуються на офіційному сайті ОСОБА_3 міської ради (www.kharkov.ua), публікуються в газеті "Харьковские известия" та Бюлетенях міської ради.

Відповідно до ч. 1 п. 4 ст. 268 Цивільного кодексу України( в редакції, яка діяла на час прийняття 2 -м відповідачем рішення 5 сесії ОСОБА_3 міської ради 6 скликання "Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для розміщення об'єктів містобудування" від 23.02.2011 р. №154/11), позовна давність не поширювалася на вимоги власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право.

Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства" від 20.12.2011 року, № 4176-VI у Цивільному кодексі України пункт 4 частини першої статті 268 виключено.

Відповідно до п. 1 прикінцевих та перехідних положень вказаного Закону України цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, тобто з 15 січня 2012 року.

Пунктом 5 прикінцевих та перехідних положень вказаного Закону встановлено, що протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом, тобто з 15 січня 2012 року, особа має право звернутися до суду з позовом про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено право власності або інше речове право особи.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред'явлення позову, як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому, як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Отже, відповідно до зазначених законодавчих положень, строк позовної давності для звернення прокурора, як позивача, до суду з позовом про визнання незаконним та скасування п. 6.1. Додатку до рішення 5 сесії ОСОБА_3 міської ради 6 скликання "Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для розміщення об'єктів містобудування" від 23.02.2011р. №154/11; визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК №192500 від 02.09.2011р.; - зобовязання ОСОБА_4 кооперативу Житлово-будівельний кооператив "Пролісок 2010" передати, а ОСОБА_3 міськраді прийняти земельну ділянку площею 15,0778 га, (кадастровий номер :07:001:0035) за актом прийому-передачі починає свій перебіг з 15 січня 2012 року та закінчується 15 січня 2015 року.

Натомість, прокурор звернувся до суду з позовом у травні 2015 року, тобто після пропуску строку позовної давності.

Аналогічної правової позиції дійшов Вищий господарський суд України у постановах від 03.12.2015 року по справі № 922/2684/15, від 09.12.2015 року по справі №922/2559/15, від 04.08.2015 року у справі №922/1403/15.

Твердження прокурора про подання позову в межах строку позовної давності суперечить правовій позиції Верховного суду України, викладеній 1 липня 2015 року у постанові у справі № 6-178цс15, 25.03.2015 у справі № 3-21гс-15, 23.12.2014 у справі № 3-194-гс14, 27.05.2014 у справі № 3-23гс14.

Так, Верховний суд України вказав, що ухвалюючи рішення у справі, яка переглядається, суд не врахував положення закону та дійшов помилкового висновку про початок перебігу позовної давності з дня виявлення прокурором порушень земельного законодавства під час здійснення прокурором перевірки.

Таким чином, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про те, що прокурор звернувся з позовом з пропуском строку позовної давності, та за таких обставин, позовні вимоги прокурора не підлягають задоволенню.

Посилання апелянта на те, що сама по собі обізнаність прокурора про передачу спірної земельної ділянки у 2011 році не є підставою обізнаності щодо існуючих порушень та необхідності застосування положень статті 267 Цивільного кодексу України не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, у звязку з наступним.

Пунктом 10 Наказу Генеральної прокуратури України від 18.10.2010 року №3гн «Про організацію прокурорського нагляду за додержанням і застосуванням законів» передбачено, що з метою підвищення ефективності наглядової діяльності за додержанням та застосуванням законів було наказано, зокрема, періодично, але не рідше одного разу на місяць, перевіряти законність правових актів Кабінету Міністрів України, місцевих органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування. Використовувати право участі у засіданнях цих органів.

А отже, вказаним наказом на органи прокуратури були покладені обовязки не тільки в межах перевірки певних актів органів місцевого самоврядування, а й встановлені зазначені вище строки для здійснення прокурорського нагляду.

З урахуванням наведених правових положень та встановлених обставин даної справи, колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги необґрунтованими, оскільки вони спростовуються зібраними по справі доказами.

Таким чином, на думку колегії суддів, під час розгляду справи її фактичні обставини були встановлені судом першої інстанції на підставі всебічного, повного і об'єктивного дослідження поданих доказів; висновки суду відповідають цим обставинам, юридична оцінка надана їм з вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді рішення, у звязку з чим апеляційну скаргу заступника прокурора Харківської області, м. Харків слід залишити без задоволення, а рішення господарського суду Харківської області - без змін.

Ухвалою ОСОБА_3 апеляційного господарського суду від 29.02.2016р. апелянту було відстрочено сплату судового збору за подання апеляційної скарги на рішення господарського суду Харківської області від 04.02.2016р. у справі №922/2806/15 у строк до 22.03.2016 року.

Доказів сплати судового збору за подання апеляційної скарги до Державного бюджету України апелянтом не надано.

За приписами пункту 2.23 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 року №7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України», суд у разі неподання доказів оплати може стягнути належну суму судового збору за результатами вирішення спору з урахуванням приписів частин першої - четвертої статті 49 Господарського процесуального кодексу України або ж залишити позов (заяву, скаргу) без розгляду на підставі пункту 5 частини першої статті 81 названого Кодексу.

Отже, слід стягнути з прокуратури Харківської області судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 4019,40 грн. до Державного бюджету України.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст. ст. 99, 101, ч.1 ст.103, ст.105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу заступника прокурора Харківської області, м. Харків залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 04.02.2016р. у справі №922/2806/15 залишити без змін.

Стягнути з прокуратури Харківської області (вул. Б. Хмельницького, 4, м. Харків, 61050) на користь Державного бюджету України (одержувач коштів - Управління державної казначейської служби України у Дзержинському районі м. Харкова, вул. Бакуліна, 18, м. Харків, 61166, , рахунок 3003, банк одержувача - Головне управління державної казначейської служби України у Харківський області, МФО 851011, код бюджетної класифікації 22030001) 4019,40 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Доручити господарському суду Харківської області видати відповідний наказ.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складений 24.03.2016р.

Головуючий суддя Терещенко О.І.

Суддя Сіверін В. І.

Суддя Тихий П.В.