ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

22 березня 2016 р. Справа № 903/90/16

за позовом публічного акціонерного товариства Укртелеком в особі Волинської філії, м.Луцьк

до відповідача: Луцької міської ради, м.Луцьк

про визнання права власності на майно

Суддя Вороняк А.С.

секретар судового засідання Чорний С.О.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1, довіреність №2263 від 28.12.2015р., ОСОБА_2 довіреність №2267 від 28.12.2015р.;

від відповідача: ОСОБА_3, довіреність №1.1-8/1123 від 17.02.2016р..

Відповідно до ст.20 Господарського процесуального кодексу України(далі - ГПК України) розяснено право відводу судді. Відводу судді не заявлено.

На підставі ст.22 ГПК України розяснено процесуальні права та обовязки сторін.

Клопотання про здійснення технічної фіксації судового процесу не поступало.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суть спору: публічне акціонерне товариство Укртелеком в особі Волинської філії звернулось з позовом до Луцької міської ради про визнання права власності на дванадцятиканальну кабельну каналізацію електрозвязку, яка розташована в місті Луцьку по маршруту проспект Соборності, 26(кут Воїнів - Інтернаціоналістів) кінцева адреса: проспект Соборності, 20 протяжністю 349,5 метрів.

Ухвалою господарського суду Волинської області від 22.02.2016р. було порушено провадження у справі, а справу призначено до розгляду на 10.03.2016р. та зобов'язано сторони надати суду ряд документів, необхідних для об'єктивного розгляду справи по суті.

У судовому засіданні 10.03.2016р. судом оголошено перерву до 22.03.2016р. для виконання вимог ухвали суду від 22.02.2016р. та надання нових доказів.

22.03.2016р. через канцелярію суду від позивача поступило клопотання №294 від 21.03.2016р. з додатками.

22.03.2016р. через канцелярію суду від позивача поступило клопотання №293-13-23/16-00 від 21.03.2016р. з додатками, в якому просять судові витрати в сумі 4659,90 грн. (2859,90 грн. судовий збір, 1800грн. вартість оплати послуг по незалежній оцінці майна) покласти на відповідача.

22.03.2016р. через канцелярію суду від позивача поступило клопотання №292-13-23/16-01 від 21.03.2016р.про приєднання до матеріалів справи додаткових письмових пояснень з додатками.

22.03.2016р. через канцелярію суду від відповідача поступили додаткові пояснення №3-31/129 від 22.03.2016р. з додатками. В яких просять відмовити у задоволені позовних вимог, оскільки Луцькою міською радою не порушено прав і законних інтересів ПАТ Укртелеком в особі Волинської філії.

В судовому засіданні 22.03.2016р. представники позивача позовні вимоги підтримали, позов просять задовольнити, саме до Луцької міської ради.

В судовому засіданні 22.03.2016р. представник відповідача позовні вимоги заперечили з підстав викладених у відзиві на позовну заяву №3-31/107 від 10.03.2016р. та додаткових поясненнях №3-31/129 від 22.03.2016р.. Також додатково зазначила, що Луцька міська рада є неналежним відповідачем по даній справі.

З урахуванням вимог ст.69 ГПК України справу розглянуто за наявними матеріалами відповідно до ст.75 ГПК України.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд, -

встановив:

Згідно п.1.1 статуту ПАТ "Укртелеком", останнє засноване згідно з наказом Державного комітету звязку та інформатизації України від 27.12.1999р. №155 шляхом перетворення відповідно до Указу Президента України від 15.06.1993р. №210/93 «Про корпоратизацію підприємств» Українського державного підприємства електрозвязку «Укртелеком» у відкрите акціонерне товариство «Укртелеком», шо згідно з протоколом загальних зборів акціонерів відкритого акціонерного товариства «Укртелеком» №8 від 14.06.2011р. перейменовано на Публічне акціонерне товариство «Укртелеком».

Позивач в обґрунтування заявлених позовних вимог посилається на положення ст.344 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Набувальна давність поширюється на випадки фактичного, безтитульного (незаконного) володіння чужим майном. Володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи обставини, у звязку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна (наприклад, покупець, купуючи річ у продавця, не знав, що той не мав права її продавати, а обставини купівлі-продажу не давали підстав для сумніву в правомірності такого правочину). В разі виникнення спору встановити характер володіння (добросовісне й недобросовісне) має тільки суд з урахуванням обставин справи, з якої виникло володіння чужою річчю. Разом з тим, суд повинен мати на увазі, що фактичне володіння вважається правомірним, якщо інше не випливає з закону або не встановлено рішенням суду (ст.397 ЦК України). Скористатися правом власності на чуже майно на підставі набувальної давності може особа, якщо вона заволоділа майном добросовісно, тобто на законних підставах.

Згідно пунктів 1, 8 Прикінцевих та перехідних положень зазначеного Кодексу він набирає чинності з 1 січня 2004 року. Правила ст.344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Таким чином, перебіг строку володіння майном для визнання права власності на нього за набувальною давністю слід рахувати тільки після 1 січня 2001 року.

Дана стаття визначає ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на річ за набувальною давністю. Володіння майном має бути добросовісним, відкритим та безперервним.

Згідно п.9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч.3 ст.344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч.2 ст.344 ЦК України).

Володіння майном є добросовісним, коли володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи обставини, у звязку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна.

Отже, задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі ст.344 ЦК України можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. Норми цієї статті не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов'язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. Крім того, оскільки право власності за набувальною давністю набувається за рішенням суду, то на момент прийняття рішення право володіння позивача не має бути припинено.

Дана правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 20.05.2015р. №911/130/14 3-87гс15.

Таким чином, виходячи зі змісту ст.344 ЦК, обставинами, які мають значення для справи і які повинен довести позивач, є такі:

- майно може бути об'єктом набувальної давності;

- добросовісність володіння;

- відкритість володіння;

- давність володіння та його безперервність;

- відсутність інших осіб, які претендують на це майно;

- відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності.

Посилання позивача на договори та додаткові угоди до них не приймаються судом, оскільки в жодному з них чітко не зазначено про володіння ПАТ Укртелеком спірним майном, а саме: дванадцятиканальною кабельною каналізацію електрозвязку, яка розташована в місті Луцьку по маршруту проспект Соборності, 26(кут Воїнів - Інтернаціоналістів) кінцева адреса: проспект Соборності, 20 протяжністю 349,5 метрів, та на якій підставі позивач володіє цим майном.

Зокрема, в договорі №71 «Про оренду телефонної каналізації» від 28.08.2000р. укладеного між Українським державним підприємством електрозвязку Укртелеком та Волинською обласною дирекцією АППБ "Аваль" зазначено, що Українське державне підприємство електрозвязку Укртелеком надає в оренду місце в телефонній кабельній каналізації протяжністю 5,1км. для прокладки кабелю під приміщення АППБ "Аваль" вул. Л.Українки, 52 до АТС-4 пр.Перемоги, 2. АТС-4 пр.Перемоги, 2 магазин магазин "Лакшері" пр. Соборності, 11.; згідно договору від 01.09.2009р. №182/245-08 ВАТ Укртелеком надає замовнику послугу доступу до місця в каналі кабельної каналізації для виконання замовником робіт з прокладання кабелю та у подальшому зобовязується надати замовнику у використання місця в каналі КК у м. Луцьку, договір від 28.02.2014р. №155/21-155 передбачав технічні, організаційні та економічні умови прокладання кабелів електрозязку замовника в каналах ККЕ Укртелекому, також згідно додаткових угод від 22.02.2007р. №15-50/21 та від 18.07.2007р. №24-74/21 до договору №27-186/21 від 04.04.2006р. Укртелеком надавав у користування канали в кабельній каналізації.

Суд приходить висновку, що предметами даних договорів є надання в оренду(чи надання послуги доступу до) місця(каналу) в ККЕ, що безпосередньо не вказує на володіння позивачем всією дванадцятиканальною ККЕ.

Позивач в позовній заяві не вказує, кому спірне майно належало до того часу, як останній почав ним володіти(зокрема надавати в оренду), проте позивачем у справах про набуття права власності за набувальною давністю є володілець чужого майна.

Отже, позивачем не надано належних та допустимих доказів, що спірне майно може бути об'єктом набувальної давності, що останній добросовісно заволодів цим майном та відсутні інші особи, які претендують на це майно, а саме дванадцятиканальну ККЕ, яка розташована в місті Луцьку по маршруту проспект Соборності, 26(кут Воїнів - Інтернаціоналістів) кінцева адреса: проспект Соборності, 20 протяжністю 349,5 метрів.

Окрім того, відповідно до ст.316 ЦК України правом власності є право особи на майно, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 328 ЦК України унормовано, що право власності набувається на підставах, не заборонених законом та вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Цивільний кодекс України виділяє декілька способів набуття права власності, зокрема набуття права власності на безхазяйну річ.

Відповідно до ст.335 ЦК України, безхазяйною є річ, яка не має власника або власник якої невідомий. Безхазяйні нерухомі речі беруться на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вони розміщені. Про взяття безхазяйної нерухомої речі на облік робиться оголошення у друкованих засобах масової інформації. Після спливу одного року з дня взяття на облік безхазяйної нерухомої речі вона за заявою органу, уповноваженого управляти майном відповідної територіальної громади, може бути передана за рішенням суду у комунальну власність.

З пояснень представника позивача №223-13-23/16-01 від 09.03.2016р. слідує, що будівництво кабельної каналізації по пр.Соборності, м. Луцьк, було здійснено в рамках генерального плану забудови району міста Луцька. Докази введення її в експлуатацію та передачі на баланс позивача не збереглися.

Згідно ст.331 ЦК України, право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Позивачем не надано, і відповідно матеріали справи не містять доказів, підтверджуючих дотримання останнім порядку набуття права власності на безхазяйну нерухому річ.

Згідно ст.392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Більш того, позивачем не подано суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували в чому саме полягає оспорювання та/або порушення відповідачем його права власності, як і не вказано конкретних норм закону, які порушив відповідач, в зв'язку з чим підлягає захисту право позивача.

Слід зазначити, що сам по собі сплив строку набувальної давності не є достатньою підставою для набуття володільцем права власності за набувальною давністю на спірне нерухоме майно.

Як і при віндикації, при набувальній давності тягар доказування добросовісності лягає на зацікавлену сторону, в даному випадку - на позивача.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості. Отже, обовязок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини.

Згідно ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Ці дані встановлюються такими засобами:

- письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів;

- поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово.

В силу ст.33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

При цьому вимоги, що пред'являються до доказів, визначені ст.34 ГПК України, відповідно до якої, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст.43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

В постанові Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції №18 від 26.12.2011р. передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Враховуючи викладені обставини, беручи до уваги наявні в матеріалах справи документи, докази та пояснення сторін, господарський суд, оцінюючи подані сторонами докази за своїм переконанням, що ґрунтується на всебічному й обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов висновку, що право чи інтерес позивача відповідачем не порушені, вимоги позивача є необґрунтованими, позбавлені фактичного та правового обґрунтування, а також такі, що не відповідають нормам чинного законодавства, у звязку з чим суд відмовляє в позові через необґрунтованість позовних вимог.

Судові витрати відповідно до ст.49 ГПК України при відмові в позові покладаються на позивача.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст.32, 33, 43, 44, 49, 82-85 ГПК України, господарський суд, -

вирішив:

у позовних вимогах публічного акціонерного товариства Укртелеком в особі Волинської філії до Луцької міської ради про визнання права власності - відмовити.

Повний текст рішення складено

28.03.2016

Суддя А. С. Вороняк