ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" березня 2016 р. Справа № 922/4523/14

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Істоміна О.А., суддя Барбашова С.В. , суддя Білецька А.М.

при секретарі - Кохан Ю.В.

за участю представників:

позивача - ОСОБА_1, за довіреністю №2054 від 21.11.2014 року.

1-го відповідача - не з"явився.

2-го відповідача - не з"явився.

розглянувши у відкритому судому судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу КП "Харківські теплові мережі" (вх. № 796 Х/3-12) на ухвалу господарського суду Харківської області від 02 лютого 2016 року по справі №922/4523/14

за позовом ФОП ОСОБА_2 м. Харків

до 1. КП "Харківські теплові мережі", м. Харків,

2. ПАТ "Харківоблбудтрас", м. Харків,

про стягнення 1447695,96 грн.,-

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою господарського суду Харківської області від 02.02.2016 року по справі №922/4523/14 (колегія суддів у складі: головуючий суддя Лаврова Л.С., суддя Светлічний Ю.В., Інте Т.В.) повернуто ОП ОСОБА_2 уточнену позовну заяву від 01.02.2016 року.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду першої інстанції, КП "Харківські теплові мережі" звернулось до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу господарського суду Харківської області від 02.02.2016 року по справі №922/4523/14 та прийняти постанову, якою у прийнятті уточненої позовної заяви відмовити.

В апеляційній скарзі заявник посилається на те, що оскаржувана ухвала прийнята з порушенням норм чинного законодавства України і що суд першої інстанції не в повному обсязі з'ясував обставини справи, які мають значення для правильного вирішення господарського спору, неправильно та неповно дослідив докази, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи, а також на те, що суд невірно застосував норми процесуального права, що згідно статті 104 Господарського процесуального Кодексу України є підставою для її скасування.

Другий відповідач відзиву на апеляційну скаргу не надав, свого представника в судове засідання не направив, про причини не явки суд не сповістив.

Перший відповідач в судове засідання 29.03.2016 року не з'явився, однак на адресу суду направив клопотання (від 29.03.2016 року вх.№3448), в якому просить відкласти розгляд справи на іншу дату.

Розглянувши вищезазначене клопотання першого відповідача, враховуючи, що діюче законодавство не обмежує сторін певним колом осіб, які можуть представляти їх інтереси в суді, у зв'язку з чим учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідність участь у судовому засіданні іншого представника, колегія суддів вирішила відмовити у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

У відповідності до статі 77 зазначеного Кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст.69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Згідно із пунктом 3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011 року Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Одночасно, застосовуючи положення Господарського процесуального кодексу України та Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи колегія суддів зазначає, що частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку, який кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення від 07.07.1989 року Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

За висновками суду апеляційної інстанції, незважаючи на те, що перший та другий відповідачі своїх представників у судове засідання не направили, у відповідності до вимог статті 75 Господарського процесуального кодексу України справа може бути розглянута за наявними у ній документами, а неявка вказаних учасників судового спору не перешкоджає вирішенню справи по суті.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши в судовому засіданні представника позивача, дослідивши доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статтею 101 Господарського процесуального кодексу України, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.

Відповідно до частини 5 статті 106 Господарського процесуального кодексу України апеляційні скарги на ухвали місцевого господарського суду розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення місцевого господарського суду.

Постановляючи оскаржену ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що заява про збільшення позовних вимог не була надіслана на адресу другого відповідача, у зв'язку з чим, повернув уточнену позовну заяву.

Колегія суддів, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному дослідженні в судовому засіданні з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв'язок, не погоджується з висновками, з яких виходив місцевий господарський суд при прийнятті оскаржуваної ухвали з наступних підстав.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Право на оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій є складовою конституційного права особи на судовий захист. Воно гарантується визначеними Конституцією України основними засадами судочинства, які є обов'язковими для всіх форм судочинства та судових інстанцій, зокрема забезпеченням апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом (пункт 8 частини 3 статті 129).

Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац 3 підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 11.12.2007 року № 11-рп/2007).

Приписами статей 22, 65, 77, 86 Господарського процесуального кодексу України не передбачено можливості оскарження судових ухвал якими відмовлено у прийнятті заяви про збільшення розміру позовних вимог.

Однак, відсутність можливості апеляційного оскарження ухвали суду першої інстанції не узгоджується з принципом справедливості та визначеними в частині третій статті 129 Конституції України, основними засадами судочинства, зокрема рівністю усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпеченням апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Так, скаржник вважає, що суд повертаючи уточнену позовну заяву ФОП ОСОБА_2, допустив помилкове застосування статті 63 Господарського процесуального кодексу України.

Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожній особі право подати до суду будь-який позов, який стосується її прав і обов'язків, та в подальшому оскаржувати будь-яке рішення суду у апеляційній та касаційні інстанції.

Однак, право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Зокрема, передбачені частиною 4 статті 22 Господарського процесуального кодексу України права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві.

Господарським процесуальним кодексом, зокрема статтею 22 цього Кодексу, не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про "доповнення" або "уточнення" позовних вимог, або заявлення "додаткових" позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як:

- подання іншого (ще одного) позову, чи

- збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи

- об'єднання позовних вимог, чи

- зміну предмета або підстав позову.

У будь-якому з таких випадків позивачем має бути додержано правил вчинення відповідної процесуальної дії, а недотримання ним таких правил тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені ГПК та зазначені в цій постанові (пункт 3.10, 3.11 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Як вбачається з матеріалів справи, до початку розгляду справи по суті та прийняття рішення суду по вказаній справі, у передбаченому законодавством порядку заява про збільшення розміру позивних вимог поступала до канцелярії суду першої інстанції.

Проте, судом було встановлено, що позивачем не було надано доказів надсилання другому відповідачеві копії заяви про збільшення позовних вимог та доданих до неї документів.

Ухвалою від 01.01.2016 року повернуто уточнену позовну заяву (заяву про збільшення позовних вимог) позивачу.

Як слідує із змісту Рішення Конституційного Суду України № 9-зп від 25.12.1997 року, не є порушенням права на судовий захист відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених не у відповідності до чинного законодавства.

Отже, з огляду на невиконання позивачем вимог закону щодо порядку звернення до господарського суду із заявою про збільшення позовних вимог, судова колегія погоджується із вірним висновком суду першої інстанції про відхилення відповідної заяви ФОП ОСОБА_2

У пункті 2.2 листа Вищого господарського суду України від 03.08.1992 року № 01-8/912, 8а/4исх. „Про деякі питання застосування Законів України „Про арбітражний суд", „Про прокуратуру" та Арбітражного процесуального кодексу України" зазначено, що повертаючи заяву, суддя зобов'язаний мотивувати свої дії.

Апеляційний господарський суд вважає за необхідне доповнити правове обґрунтування висновку суду першої інстанції зазначивши, що після усунення наслідки неприйняття заяви про збільшення позовних вимог до розгляду (тобто фактичне повернення заяви), позивач вправі повторно звернутись до суду із вказаною заявою.

Так, з посиланням на статтю 22 ГПК України позивачем було повторно подано заяву про збільшення розміру позовних вимог. Як вбачається із переліку додатків до заяви він містить докази направлення копії заяви про збільшення позовних вимог першому та другому відповідачеві. Таким чином, позивач дотримався усіх вимог господарського процесуального законодавства, яке передбачає право звернення останнього із відповідною заявою до прийняття рішення по справі та надсилання її копії сторонам у справі.

У пункті 3 інформаційного листа від 02.06.2006 року № 01-8/1228 „Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2005 році" Вищий господарський суд України зазначив, що під збільшенням розміру позовних вимог слід розуміти збільшення суми позову за тією ж вимогою, яку було заявлено у позовній заяві.

Судовою колегією досліджено, що позивач подаючи до суду першої інстанції заяву про збільшення позовних вимог просив суд збільшити суму позову на підставах та доказах, які були заявлені та подані при поданні позовної заяви. Разом з тим, позивач не змінював предмет позову.

На підставі статті 22 Господарського процесуального кодексу України зазначена заява про збільшення позовних вимог прийнята судом до розгляду (ухвала суду від 24.02.2016 року).

При цьому, колегія суддів зазначає, що ухвала про прийняття до розгляду позовної зави (в тому числі, збільшення позовних вимог), не підлягає оскарженню, відповідно до приписів статті 106 Господарського процесуального кодексу України. Навіть у випадку доведеності порушення судом першої інстанції правил прийняття позовних заяв до розгляду, дане порушення не може бути самостійною підставою для скасування судових актів (рішення та постанови) у справі, якщо відсутні інші порушення процесуального та матеріального права з боку судів, які вплинули на суть оскаржуваних актів.

Таким чином, на даний час позовні вимоги позивача розглядаються судом в редакції заяви про збільшення позовних вимог та відповідно має місце нова ціна позову.

На думку апеляційного суду, ухвала господарського суду від 24.02.2016 року, якою прийнята заява позивача про збільшення позовних вимог, свідчить про безпідставність доводів апеляційної скарги.

Більше того, посилання скаржника на пункт 1 частини 1 статті 62 Господарського процесуального кодексу України, як підстава для відмови в задоволенні заяви позивача про збільшення позовних вимог, є неспроможними, з огляду на наступне.

За приписами пункту 1 частини 1 статті 62 Господарського процесуального кодексу України суддя відмовляє у прийнятті позовної заяви, якщо заява не підлягає розгляду в господарських судах України.

Як зазначено у пункті 3.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 24.10.2011 року № 10 "Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам" підвідомчість - це визначена законом сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції (статті 12 Господарського процесуального кодексу України).

З огляду на приписи частини 3 статі 22 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", згідно з якими місцеві господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають з господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені процесуальним законом до їх підсудності, та на вимоги статей 1, 41, 12 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи в порядку позовного провадження, коли склад учасників спору відповідає приписам статті 1 Господарського процесуального кодексу України, а правовідносини, з яких виник спір, мають господарський характер.

У вирішенні питання про те, чи є правовідносини господарськими, а спір - господарським, слід виходити з визначень, наведених у статті 3 Господарського процесуального кодексу України.

Господарський спір підвідомчий господарському суду, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб'єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Оскільки склад учасників даного спору відповідає приписам статті 1 Господарського процесуального кодексу України, а правовідносини, з яких виник спір, мають господарський характер, колегія суддів вважає, що у місцевого суду не було підстав для відмови у прийнятті позовної заяви з посиланням на пункт 1 частини 1 статті 62 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якого суддя відмовляє у прийнятті позовної заяви, якщо заява не підлягає розгляду в господарських судах України.

Крім того, наполягаючи на тому, що суд першої інстанції допустив порушення процесуального законодавства, та повернув заяву про збільшення позовних вимог, замість відмовити в прийнятті поданої заяви на підставі пункту 1 частині 1 статті 62 Господарського процесуального кодексу України, скаржник підмінює поняття та перешкоджає об'єктивному, правильному і своєчасному вирішенню господарського спору й здійсненню правосуддя.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»).

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду).

Перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов'язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 року у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов'язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Пунктами 2, 3 статті 13 Цивільного Кодексу України визначено, що при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчинюються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відповідно до частини 3 статті 22 Господарського процесуального кодексу України, сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Недопустимими є дії деяких сторін, третіх осіб у справах, спрямовані на зловживання своїми процесуальними правами. Такі дії можуть полягати у заявлені численних безпідставних відводів суддям; у нез'явленні представників - учасників судового процесу в судові засідання без поважних причин та без повідомлення причин; у поданні не заснованих на законі клопотань про вчинення судом процесуальних дій; в одночасному оскарженні судових рішень в апеляційному і в касаційному порядку; у поданні апеляційних та касаційних скарг на судові акти, які не можуть бути оскаржені, тощо.

З урахуванням конкретних обставин даної справи вбачається, що перший відповідач в порушенні частини 3 статті 22 Господарського процесуального кодексу України вдався до зловживання своїми процесуальними правами, єдиною метою таких дій є штучне затягування судового процесу, що суперечать вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом впродовж розумного строку.

Доводи скаржника в апеляційній скарзі на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, оскільки на адресу останнього не надходило копія ухвали від 02.02.2016 року по даній справі, носить суб'єктивний характер, у зв'язку з тим, що відповідач завчасно належним чином був повідомлений про час та місце судового засідання, і мав достатньо часу для направлення свого представника до суду. Даний факт підтверджується ухвалою господарського суду Харківської області зі штампом канцелярії суду про розсилку, вчиненим згідно з Інструкцією з діловодства в господарських судах України, затверджену Наказом Державної судової адміністрації України від 20.02.2013 року за № 28.

У відповідності з пунктом 4 частини 3 статті 129 Конституції України та статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що ухвала господарського суду Харківської області від 02.02.2016 року по справі №922/4523/14 прийнята при належному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи та у відповідності до норм матеріального і процесуального права і відсутні підстави для її скасування, в зв'язку з чим, апеляційна скарга КП "Харківські теплові мережі" не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись статтями 99, 101, 102, пунктом 1 статті 103, статтями 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу КП "Харківські теплові мережі" залишити без задоволення.

Ухвалу господарського суду Харківської області від 02.02.2016 року по справі №922/4523/14 залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом 20-ти днів.

Головуючий суддя Істоміна О.А.

Суддя Барбашова С.В.

Суддя Білецька А.М.