ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

24.03.16р. Справа № 904/373/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Юнілайф.ПВ", м. Павлоград Дніпропетровської області

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Дніпропетровськ

про стягнення 58 145 грн. 16 коп.

Суддя Рудь І.А.

Представники:

від позивача: Шевченко О.В., дов. № б/н від 10.12.15р.;

від відповідача: ОСОБА_3, дог. № 05/02/16 від 05.02.16р.

СУТЬ СПОРУ:

Товариства з обмеженою відповідальністю "Юнілайф.ПВ" звернулося до господарського суду з позовом, в якому просить стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 збитки в розмірі 58 145 грн. 16 коп., завдані позивачу втратою вантажу при перевезенні, відповідно до умов договору від 20.02.2014р. № 200214 в редакції додаткової угоди від 05.01.2015р. № 1 та заявки на перевезення № 372 від 07.11.2015р.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що на виконання укладеного між сторонами договору від 20.02.2014р. № 200214 в редакції додаткової угоди від 05.01.2015р. № 1 та заявки на перевезення № 372 від 07.11.2015р., відповідач прийняв ввірений йому позивачем вантаж для перевезення з пункту завантаження у м. Павлоград Дніпропетровської області до пункту розвантаження у с. Димитрове Броварського району Київської області. Однак, під час вказаного перевезення належний позивачу вантаж було втрачено перевізником, чим завдано позивачу збитки на суму 58 145 грн. 16 коп.

Відповідач позовні вимоги не визнав. У відзиві на позов підтвердив факт укладання між сторонами договору від 20.02.2014р. № 200214, але зазначив, що заявку на перевезення № 372 від 07.11.2015р. він від позивача будь-яким визначеним договором способом (поштою, факсом чи нарочно) не отримував та, відповідно, не укладав, тому до спірного перевезення не має ніякого відношення. Крім того, вказує, що про наявність претензій з боку позивача дізнався після звернення позивача із даним позовом до суду, оскільки будь-яких вимог у досудовому порядку позивач на адресу відповідача не направляв. Вважає позовні вимоги безпідставними та недоведеними. Просив в позові відмовити.

Відповідно до ст. 77 ГПК України, у судовому засіданні оголошувалися перерви з 16.02.2016р. по 15.03.2016р., з 15.03.2016р. по 24.03.2016р.

В порядку ст. 85 ГПК України в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

20.02.2014р. між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (експедитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Юнілайф.ПВ" (замовник) укладено договір № 200214 (надалі - Договір), предметом якого є послуги по автоперевезенню вантажів по визначеному сторонами в заявці маршруту протягом строку дії Договору. Експедитор приймає на себе зобов'язання по дотриманню інтересів замовника відносно доставки вантажів у відповідності до транспортної заявки, яка є невід'ємною частиною даного Договору, а замовник зобов'язується надати для перевезення вантаж та здійснити оплату відповідно до умов даного Договору (п.1.1 Договору).

За умовами п. 8.4 Договору в редакції додаткової угоди від 05.01.2015р. № 1, Договір вступає в силу з моменту підписання та діє до 31.12.2015р.

Згідно п. 2.1 Договору експедитор надає транспортно-експедиційні послуги по доставці вантажів на підставі заявки на перевезення, направленої заявником, в тому числі факсимільним зв'язком, не пізніше двох днів до початку перевезення.

Перевізник своєчасно, у відповідності до часу та строків, визначених у заявці замовника, направляє у розпорядження замовника автомобілі у технічно справному стані, що відповідає міжнародним вимогам та забезпечує безперешкодне та безпечне пересування по дорогах країн маршруту транспортування.

Відповідно до п. 2.7 Договору експедитор вправі залучати субпідрядників при виконання транспортно-експедиційного обслуговування вантажів, наданих замовником для транспортування у міжнародному сполученні автомобільним транспортом, морським контейнером, а також у мультимодальних перевезеннях.

Вартість послуг по перевезенню вантажів визначається у кожному конкретному випадку в заявці на перевезення, що є невід'ємною частиною Договору.

У п. 5.10 Договору сторони визначили, що у випадку невиконання чи неналежного виконання зобов'язань, визначених контрактом, винна сторона відшкодовує іншій стороні спричинену у зв'язку із цим шкоду.

Як зазначає позивач, на виконання умов Договору він направив відповідачу факсимільним зв'язком оформлену зі свого боку заявку № 372 від 07.11.2015р. на перевезення вантажу (пральний порошок) за маршрутом м. Павлоград Дніпропетровської області - с. Димитрове Броварського району Київської області. Згідно зазначеної заявки перевезення здійснюється автомобілем НОМЕР_1, водій ОСОБА_4 ( а.с. 44).

Згідно наданої позивачем в матеріали справи товарно-транспортної накладної № б/н від 09.11.2015р., перевезення здійснювалось автомобільним перевізником ФОП ОСОБА_1 за замовленням ТОВ „Юнілайф.ПВ" (замовник, вантажовідправник) вантажоодержувачу - ТОВ „Фоззі-Фуд" за маршрутом: Дніпропетровськ область, м. Павлоград, вул.. Крилова, 25 - Київська область, Броварський район, с. Димитрове, вул.. Гоголівська, 1-А, водій - ОСОБА_4

Як вбачається із вказаної товарно-транспортної накладної перевозився вантаж, згідно накладної № 414 від 09.11.2015р., у кількості дев'ять палет, вагою брутто 2,6 тон, загальною вартістю 58 145 грн. 16 коп. Вантаж наданий до перевезення у стані, що відповідає правилам перевезення відповідних вантажів, номер пломби не зазначений. Товарно-транспортна накладна містить підписи представника позивача, що передав вантаж та водія ОСОБА_4 про прийняття вантажу до перевезення (а.с. 22-23).

Як зазначає позивач, переданий для перевезення вантаж не було доставлено до пункту розвантаження, та, як з'ясувалось, вантаж було втрачено під час перевезення, чим завдано позивачу збитки у розмірі вартості втраченого вантажу на суму 58 145 грн. 16 коп.

За фактом втрати вантажу представниками ТОВ „Юнілайф.ПВ" складено акт про втрату вантажу від 10.11.2016р., від підпису якого водій та відповідач відмовилися, про що було зроблено відмітку у вказаному акті.

Крім того, за заявою ОСОБА_4 від 10.11.2015р. Амур-Нижньодніпровським відділенням поліції Дніпропетровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області відкрите кримінальне провадження № 0001019 за фактом шахрайського заволодіння майном ТОВ „Юнілайф.ПВ" та завданням збитків на суму понад 10 000 грн.

Позивач із посиланням на умови укладеного між сторонами Договору, приписи ст. ст. 534, 932, 934, 614, 623 Цивільного кодексу України, ст. 14 Закону України „Про транспортно-експедиторську діяльність" вважає, що ФОП ОСОБА_1, як експедитор вказаного перевезення, повинен відшкодувати збитки, завданні позивачу несхоронним перевезенням вантажу, проти чого заперечує відповідач, що і є предметом спору.

Дослідивши наявні матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши докази, господарський суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Правовідносини перевезення вантажів та їх експедирування врегульовані главою 32 Господарського кодексу України, главами 51, 65 Цивільного кодексу України, Законом України "Про транспорт", Статутом автомобільного транспорту УРСР, затвердженого Радою Міністрів УРСР від 27.06.1969р. №401, Законом України "Про транспортно-експедиторську діяльність", а також Правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затвердженими наказом Міністерства транспорту України №363 від 14.10.1997р.

Згідно зі ст. 14 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» за невиконання або неналежне виконання обов'язків, які передбачені договором транспортного експедитування, експедитор і клієнт несуть відповідальність згідно з Цивільним кодексом України, іншими законами та договором транспортного експедирування. Експедитор несе відповідальність за дії та недогляд третіх осіб, залучених ним до виконання договору транспортного експедирування, у тому ж порядку, як і за власні дії.

Відповідно до статті 316 Господарського кодексу України, яка кореспондується зі ст. 929 Цивільного кодексу України, за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу. Договором транспортного експедирування може бути встановлений обов'язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, укладати від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечувати відправку і одержання вантажу, а також виконання інших зобов'язань, пов'язаних із перевезенням.

У разі залучення експедитором до виконання своїх обов'язків за договором транспортного експедирування інших осіб, експедитор відповідає перед клієнтом за порушення договору (ст.932 Цивільного кодексу України).

Статтею 934 Цивільного кодексу України передбачено, що за порушення обов'язків за договором транспортного експедирування експедитор відповідає перед клієнтом відповідно до глави 51 цього Кодексу, яка передбачає, зокрема, і відшкодування збитків.

Статтею 924 Цивільного кодексу України встановлено, що перевізник відповідає за збереження вантажу, багажу пошти з моменту прийняття їх до перевезення та до видачі одержувачеві, якщо не доведе, що втрата, нестача, псування або пошкодження вантажу, багажу, пошти сталися внаслідок обставин, яким перевізник не міг запобігти та усунення яких від нього не залежало. Перевізник відповідає за втрату, нестачу, псування або пошкодження прийнятих до перевезення вантажу, багажу, пошти у розмірі фактичної шкоди, якщо не доведе, що це сталося не з його вини.

Статтею 610 ЦК України унормовано, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, які визначені змістом зобов'язання.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

У відповідності до ст. 22 ЦК України, яка визначає загальні способи відшкодування майнової шкоди, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі.

Відповідно до ст. 224 ГК України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Частина перша ст. 225 Господарського кодексу України передбачає, що до складу збитків, які підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною.

Враховуючи положення ст. 224 ГК України, підставою для застосування відповідальності у вигляді відшкодування збитків є повний склад господарського правопорушення, як-то: неправомірна (протиправна) діяльність (бездіяльність) учасника господарських відносин, збитки, як результат такої діяльності, причинний зв'язок між неправомірною (протиправною) діяльністю (бездіяльністю) учасника господарських відносин та збитками, вина учасника господарських відносин.

Для покладення відповідальності на відповідача за завдані позивачу збитки необхідна наявність обумовлених підстав, суть яких у елементах складу правопорушення. Недоведення хоча б одного з них виключає можливість задоволення вимоги про стягнення збитків.

Таким чином позивач має довести не лише розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, а і сам факт порушення боржником його обов'язку та причинний зв'язок між цим порушенням та шкодою.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем на підтвердження позовних вимог надані Договір № 200214 від 20.02.2014р. та додаткова угода до нього від 05.01.2015р. № 1, заявка на перевезення № 372 від 07.11.2015р., товарно-транспортна накладна № б/н від 09.11.2015р., письмові пояснення власника автомобіля Мерседес д/н НОМЕР_2 ФОП ОСОБА_5, акт втрати вантажу від 10.11.2015р., витяг з кримінального провадження № 0001019.

За приписами п.п. 10.1, 10.2 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997р. №363, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 20.02.1998р. за № 128/2568 (із змінами і доповненнями) (надалі - Правила) перевізники приймають вантажі для перевезення на підставі укладених Договорів із Замовниками згідно з заявками (додаток 1) або за разовими договорами (додаток 2).

Заявка подається у вигляді та в строки, передбачені Договором. За погодженням сторін заявка може бути подана на один день, тиждень, декаду або місяць.

Як встановлено судом, подана позивачем копія заявки на перевезення № 372 від 07.11.2015р. не містить підпису та печатки відповідача, а тому не може бути прийнята судом в якості доказу на підтвердження узгодження сторонами та прийняття до виконання ФОП ОСОБА_1 спірного перевезення.

Згідно приписів п. 11.1 Правил основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна, форму якої наведено в додатку 7 до цих Правил.

Товарно-транспортна накладна може оформлюватись суб'єктом господарювання без дотримання форми, наведеної в додатку 7 до цих Правил, за умови наявності в ній інформації про назву документа, дату і місце його складання, найменування (прізвище, ім'я, по батькові) перевізника та/або експедитора, замовника, вантажовідправника, вантажоодержувача, найменування та кількість вантажу, його основні характеристики та ознаки, які надають можливість однозначно ідентифікувати цей вантаж, автомобіль (марка, модель, тип, реєстраційний номер), причіп/напівпричіп (марка, модель, тип, реєстраційний номер), пункти навантаження та розвантаження із зазначенням повної адреси, посади, прізвища та підписів відповідальних осіб вантажовідправника, вантажоодержувача, водія та/або експедитора.

Крім того, відповідно до ст. 158 Статуту автомобільного транспорту, п.п. 15.1, 15.3, 15.6 Правил, документами, що підтверджують втрату вантажу, його кількість та вартість є виключно товарно-транспортна накладна з відміткою вантажоодержувача про нестачу/втрату вантажу та акт встановленої форми, що складається в такому випадку.

З наданої позивачем товарно-транспортної накладної № б/н від 09.11.2015р. не вбачається, що ТОВ „Юнілайф.ПВ" передало ФОП ОСОБА_1 до перевезення спірний вантаж відповідно до вказаних вище вимог Правил, оскільки вказана накладна містить лише підписи представника вантажовідправника ТОВ „Юнілайф.ПВ" та водія ОСОБА_4, підпис відповідача в товарно-транспортній накладній відсутній.

Водночас, матеріали справи не містять доказів на підтвердження притягнення відповідачем субпідрядників для виконання спірного перевезення, як це передбачено п. 2.7 Договору та доказів на підтвердження існування договірних відносин між ФОП ОСОБА_1 та власником автомобіля Мерседес д/н НОМЕР_2, яким здійснювалось спірне перевезення, ФОП ОСОБА_5

Крім того, позивачем на підтвердження збитків, завданих ТОВ „Юнілайф.ПВ" несхоронним перевезенням, виконаним відповідачем, надано акт про втрату вантажу № б/н від 10.11.2015р., складений комісією у складі директора, начальника виробництва та начальника СБ ТОВ „Юнілайф.ПВ", яким встановлено, що 09.11.2015р. в період часу з 12:26 до 14:33 години на території заводу ТОВ „Юнілайф.ПВ" за адресою: Дніпропетровська область, м. Павлоград, вул. Крилова, 25 було завантажено автомобіль Мерседес д/н НОМЕР_2. Вказаний автомобіль надано ФОП ОСОБА_1, який згідно договору № 200214 від 20.02.2014р. та додаткової угоди № 1 від 05.01.2015р. до договору надає транспортно-експедиційні послуги по доставці вантажів в інтересах ТОВ „Юнілайф.ПВ". Власником автомобіля є СПД ОСОБА_5 (код НОМЕР_3). Водій ОСОБА_4, що працює за трудовим договором з власником автомобіля. Автомобіль було завантажено пральним порошком, який знаходився на 9 європалетах загальною вагою 2,6т на суму 58 145 грн. 16 коп., ТТН та видаткова накладна №414 від 09.11.2015р. Вантаж перевізник повинен був доставити 10.11.2015р. до 11:00 години за адресою: Київська область, Броварський район, с. Димитрове, вул.. Гоголівська, 1-А. Отримувачем вантажу згідно договору поставки № 4103 від 01.06.2015р. є ТОВ „Фоззі-Фуд". О 14:39 годині 09.11.2015р. після завантаження автомобіль Мерседес д/н НОМЕР_2 виїхав з території заводу. 10.11.2015р. біля 10:00 години водій ОСОБА_4 передзвонив на мобільний телефон менеджера з логістики ТОВ „Юнілайф.ПВ" та повідомив, що до місця призначення він не доїхав, оскільки в нього не відбулося друге завантаження та зараз він знаходиться в м. Верхньодніпровську. Також стало відомо, що 09.11.2015р. пральний порошок було розвантажено за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Донецьке шосе, 6 за вказівкою невідомої особи, яка назвалася водієві ОСОБА_1 та власником вантажу. Після цього місцезнаходження вантажу не відоме.

Вказаний акт підписано комісією у складі названих посадових осіб позивача та двома свідками, якими також засвідчений факт відмови водія ОСОБА_4 від підпису вказаного акту (а.с. 47-48).

Тобто, акт про втрату вантажу № б/н від 10.11.2015р., який позивач надав в якості доказу понесення збитків, також складений без участі представника ФОП ОСОБА_1

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно із ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

При цьому, належністю доказів є спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об'єктивної істини.

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін.

За загальним правилом обов'язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. Обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких пред'явлено позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він будує заперечення проти позову.

У відповідності до вимог ст. 54 Господарського процесуального кодексу України позовна заява повинна містити виклад обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги з зазначенням доказів. До обставин, на яких позивач обґрунтовує свої вимоги, відносять обставини, які становлять предмет доказування у справі. Предмет доказування це сукупність обставин, які необхідно встановити для правильного вирішення справи. У предмет доказування включаються факти матеріально-правового характеру, що є підставою вимог позивача та заперечень відповідача.

Відповідно до вимог ст. 32 Господарського процесуального кодексу України: доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

За встановлених обставин та як вбачається із документів, доданих до позовної заяви, позивачем не надано доказів на підтвердження протиправної поведінки відповідача, його вини, шкідливого результату такої поведінки та причинного зв'язку між протиправною поведінкою та завданими збитками, що, відповідно, виключає можливість задоволення вимоги про стягнення збитків, в контексті норм ст. 224 ГК України.

Посилання позивача в обґрунтування позовних вимог на письмові пояснення власника автомобіля Мерседес д/н НОМЕР_2 ФОП ОСОБА_5 та наявність кримінального провадження № 0001019, порушеного за заявою водія ОСОБА_4 не впливають та не спростовують вищенаведеної правової оцінки матеріалів, обставин справи згідно з вимогами закону.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 4, 32, 33, 36, 43, 45, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання.

Суддя І.А. Рудь

Повне рішення складно - 29.03.16р.