КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" березня 2016 р. Справа№ 910/9647/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Руденко М.А.

Дідиченко М.А.

за участю представників:

від позивача - Лисенко С.І., довіреність № 458 від 31.12.2015;

від відповідача - Шегера І.П., довіреність № 12-У від 10.12.2015,

розглянувши апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" на рішення господарського суду міста Києва від 13.01.2016 у справі № 910/9647/15 (суддя Підченко Ю.О.) за позовом публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" до дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" про стягнення 117 460, 85 грн.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Укртрансгаз" звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" про стягнення 117 460, 85 грн., з яких: 82 578, 27 грн. - основний борг, 6 799,18 грн. - інфляційні, 7 438,83 грн. - 3% річних, 5 780, 48 грн. - штраф та 14 864, 09 грн. - пеня.

Рішенням господарського суду міста Києва від 03.06.2015 у справі №910/9647/15 (залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 10.08.2015) позов задоволено частково; вирішено стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість в сумі 82 578, 27 грн., три відсотки річних в сумі 7 438,83 грн., інфляційні в сумі 6 799,18 грн.; у задоволенні вимог про стягнення штрафу та пені відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 11.11.2015 постанову Київського апеляційного господарського суду від 10.08.2015 та рішення господарського суду міста Києва від 03.06.2015 скасовано, справу №910/9647/15 передано на новий розгляд до господарського суду міста Києва.

Скасовуючи наведені судові акти суд касаційної інстанції виходив з наступного.

Суди попередніх інстанцій не звернули увагу на те, що акт звірки підписаний головними бухгалтерами сторін на загальну суму 1 091 584,19 грн. і не містить посилання на договір № 264-К/103-234-У від 13.10.2010 року.

У зв'язку з цим, суди не з'ясували та не встановили чи цей акт є доказом визнання заборгованості саме за названим договором в сумі, щодо якої виник спір, адже акт звірки розрахунків як акт, яким визнається борг іншою стороною, має підтверджувати наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір.

Не дослідження та не встановлення судами попередніх інстанцій вказаних вище обставин, вплинуло на правильність висновку про переривання позовної давності щодо суми заборгованості, відносно якої виник спір, у зв'язку з чим колегія суддів вважає передчасним висновки попередніх судових інстанцій про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення суми заборгованості.

Є передчасними висновки попередніх судових інстанцій і в частині позовних вимог про стягнення 6 799,18 грн. інфляційних витрат, 7 438,83 грн. 3% річних, оскільки судами при вирішенні спору щодо вказаних позовних вимог не було враховано те, що визнання боржником основного боргу, в тому числі і його сплата, саме по собі не є доказом визнання ним також і додаткових вимог кредитора, а відтак, не може вважатися перериванням перебігу позовної давності за зазначеними вимогами.

За результатом нового розгляду, господарським судом міста Києва 13.01.2016 прийнято рішення, яким у задоволені позову відмовлено повністю.

При цьому, місцевий господарський суд дійшов наступного висновку.

Досліджувані судом акти звірки розрахунків лише свідчать про стан розрахунків між сторонами на певну дату та звірку бухгалтерського обліку операцій і не можуть прийматись як доказ визнання відповідачем боргу за товар, отриманий по Договору, оскільки позивачем пропущено строк позовної давності на звернення до суду з позовом, поважні причини пропуску строку позовної давності відсутні та позивачем не доведено переривання перебігу позовної давності.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 13.01.2016 у справі № 910/9647/15 скасувати та прийняти нове, яким позов задовольнити повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на те, що згідно Довідки до спірного акту звірки у загальну суму заборгованості відповідача перед позивачем (1 091 584,19 грн.) входить також і сума за спірною поставкою (82 578, 27 грн.), що була здійснена на підставі Договору купівлі-продажу №264-К/103-234-У від 13.10.2010 та яка підтверджується накладними-вимогами від 13.10.2010р. №15/10-2005, №02/10-2017, №23/10-2023, №22/10-2014 та № 17/10-2024.

Крім цього, апелянт зазначає, що головний бухгалтер є уповноваженою особою на підписання акту звірки, а тому підписання акту звірки взаєморозрахунків від 01.10.2012 свідчить про визнання відповідачем свого боргу перед позивачем.

Отже, апелянт зазначає, що у зв'язку із вчиненням відповідачем зазначеної дії, строк позовної давності перервався, та на момент подання позову його не було пропущено.

Представник апелянта - позивача у справі в судовому засіданні 21.03.2016 підтримав вимоги за апеляційною скаргою.

Представник відповідача судовому засіданні надав пояснення, якими просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення місцевого господарського суду - без змін.

Згідно зі ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду - скасуванню, з прийняттям нового - про часткове задоволення позову, з наступних підстав.

Між дочірньою компанією "Укртрансгаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (правонаступником якої є публічне акціонерне товариство "Укртрансгаз"), як продавцем та дочірнім підприємством "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", як покупцем, 13.10.2010 укладено Договір купівлі-продажу №264-К/103-234-У.

Згідно предмету даного договору Продавець зобов'язався продати, а Покупець прийняти та оплатити запасні частини та матеріали, відповідно до специфікації, яка є невід'ємною частиною цього Договору (п. 1.1 договору).

Відповідно до п. 3.5 договору Покупець здійснює 100% оплату вартості Продукції протягом 5 днів після отримання рахунка-фактури шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Продавця, зазначеного в розділі 10 Договору.

Відповідний рахунок-фактура позивачем відповідачу не виставлявся.

Пунктом 4.2 договору передбачено, що факт поставки продукції підтверджується видатковою накладною, яка підписується повноважними представниками сторін у день отримання продукції.

Продавець виконав прийняті на себе зобов'язання за договором, а саме, Покупцю було поставлено товар на загальну суму 82 578, 27 грн.

Відповідачем зазначений товар було отримано 13.10.2010 р., що підтверджується накладними-вимогами №15/10-2005, №02/10-2017, №23/10-2023, №22/10-2014 та № 17/10-2024 від 13.10.2010р. (а.с. 35-39).

Вартість поставленої продукції (82 578, 27 грн.) відповідачем оплачена не була.

Між сторонами 01.10.2012 була проведена звірка взаєморозрахунків, за результатами якої складено акт (а. с. 46). Згідно з таким актом борг відповідача перед позивачем, зокрема, за Договором купівлі-продажу №264-К/103-234-У від 13.10.2010 становить 82 578, 27 грн.

Зазначений акт підписано уповноваженими представниками сторін та скріплено печатками.

Згідно Довідки до даного акту звірки у загальну суму заборгованості відповідача перед позивачем (1 091 584,19 грн.) входить також і сума за спірною поставкою (82 578, 27 грн.), що була здійснена на підставі Договору купівлі-продажу №264-К/103-234-У від 13.10.2010 та яка підтверджується накладними-вимогами від 13.10.2010р. №15/10-2005, №02/10-2017, №23/10-2023, №22/10-2014 та № 17/10-2024.

Відповідачем наведену обставину не спростовано жодними засобами доказування.

Отже, зазначеним актом, оформленим належним чином, відповідачем визнана заборгованість за Договором купівлі-продажу №264-К/103-234-У від 13.10.2010 на суму 82 578, 27 грн.

Тому, строк позовної давності було поновлено та відповідно не пропущено на день подачі позову, про що докладніше буде наведено нижче у даній постанові.

У зв'язку з неоплатою відповідачем вказаної суми заборгованості позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" заборгованості в сумі 82 578, 27 грн.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення прав та обов'язків, є, зокрема, договори та інші правочини.

У відповідності до ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно зі ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини 2 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Тобто, вказана норма передбачає як безпосереднє встановлення у зобов'язанні строку (терміну) його виконання, так і визначення цього строку вказівкою на певну подію, яка неминуче має настати. В іншому ж випадку кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.

Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 251 Цивільного кодексу України:

- строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення;

- терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 Цивільного кодексу України).

Згідно ч. 2 ст. 252 Цивільного кодексу України термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Умовами п. 3.5 договору передбачено, що Покупець здійснює 100% оплату вартості Продукції протягом 5 днів після отримання рахунка-фактури шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Продавця, зазначеного в розділі 10 Договору.

Наведене положення не визначає строку виконання відповідачем зобов'язання з оплати коштів за отриману продукцію.

Так, не визначено строк ані у роках, ані у місяцях, тощо.

Не встановлено і терміну, що визначався б календарною датою до якої зобов'язання мало бути виконаним або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Отримання покупцем рахунку-фактури не може бути визнано подією, яка має неминуче настати, оскільки залежить від суб'єктивної поведінки позивача, а також факторів з доставки поштового відправлення.

Крім цього, не виставлення відповідного рахунку позивачем не звільняє відповідача від обов'язку розрахуватись за отриманий товар, оскільки це не є відкладальною умовою в розумінні ст. 212 Цивільного кодексу України та не є простроченням кредитора в розумінні ст. 613 Цивільного кодексу України.

Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд України у постанові від 29.09.2009 у справі № 37/405, а також Вищий господарський суд України у постановах від 20.05.2010 у справі № 18/321 та від 24.09.2013 у справі № 5009/1053/12.

З огляду на викладене, доводи відповідача про ненастання строку виконання покупцем зобов'язання через неотримання ним рахунку-фактури відхиляються колегією суддів за необґрунтованістю.

При цьому, у вирішенні питання щодо виникнення у відповідача грошового зобов'язання суд виходить з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Отже, враховуючи відсутність у договорі умови щодо строку оплати товару та встановлення його зазначеною спеціальною нормою права (ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України), покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 222 Господарського кодексу України учасники господарських відносин, що порушили майнові права або законні інтереси інших суб'єктів, зобов'язані поновити їх, не чекаючи пред'явлення їм претензії чи звернення до суду.

Таким чином, наявність зобов'язання у відповідача щодо проведення платежів за отриманий товар випливає безпосередньо зі змісту ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України.

За таких обставин, враховуючи відсутність у договорі умови щодо строку виконання відповідачем зобов'язання з оплати вартості отриманого товару, факт отримання товару відповідачем та накладні, надані позивачем на підтвердження своїх вимог, є самостійними підставами для виникнення обов'язку у відповідача здійснити розрахунки за отриманий товар.

Враховуючи положення ч. 1 статті 692 Цивільного кодексу України відповідач повинен був розрахуватись за отриманий від постачальника товар після його прийняття.

Аналогічної правової позиції дотримується і Вищий господарський суд України в Оглядовому листі "Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 29.04.2013 № 01-06/767/2013.

Крім цього, наведена позиція викладена також у п. 1.7 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" № 14 від 17.12.2013.

Згідно наведеного пункту, якщо у договорі або законі не встановлено строку (терміну), у який повинно бути виконано грошове зобов'язання, судам необхідно виходити з приписів частини другої статті 530 Цивільного кодексу України. Цією нормою передбачено, між іншим, і можливість виникнення обов'язку негайного виконання; такий обов'язок випливає, наприклад, з припису частини першої статті 692 Цивільного кодексу України, якою визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; відтак якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред'явив йому кредитор пов'язану з цим вимогу. При цьому, передбачена законом відповідальність за невиконання грошового зобов'язання підлягає застосуванню починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару, якщо інше не вбачається з укладеного сторонами договору. Відповідні висновки випливають зі змісту частини другої статті 530 Цивільного кодексу України.

Зобов'язання з оплати вартості поставленого товару відповідачем виконано не було.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно частини 1 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Факт поставки товару відповідачу та наявності заявленого до стягнення боргу станом на день подачі позову до суду підтверджується матеріалами справи, зокрема, оформленими належним чином накладними.

Крім цього, факт існування заборгованості за Договором купівлі-продажу №264-К/103-234-У від 13.10.2010 на суму 82 578, 27 грн. сторони визначили в акті звірки взаєморозрахунків (а. с. 46).

Отже, підписанням зазначеного акту відповідач підтвердив факт поставки спірного товару.

Аналогічної правової позиції про те, що акт звірення розрахунків може бути належним доказом поставки товару, дотримується і Вищий господарський суд України в постанові від 20.02.2013 по справі № 5011-25/7453-2012.

Доводи відповідача про те, що акти звірки підписано з його боку не уповноваженою особою, а саме головним бухгалтером, відхиляються колегією суддів, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 8 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" для забезпечення ведення бухгалтерського обліку підприємство самостійно обирає форми його організації, однією з яких є введення до штату підприємства посади бухгалтера або створення бухгалтерської служби на чолі з головним бухгалтером. Частиною 7 цієї ж статті встановлено, що головний бухгалтер, зокрема, організує контроль за відображенням на рахунках бухгалтерського обліку всіх господарських операцій.

Зі змісту наведених норм вбачається наявність повноваження у головного бухгалтера на підпис акту звірки взаєморозрахунків.

Аналогічної позиції про те, що головний бухгалтер є уповноваженою особою на підписання акту звірки дотримується і Вищий господарський суд України, зокрема, у постанові від 27.02.2012 у справі № 20/5009/5311/11 та від 05.06.2014 у справі № 913/2988/13.

Крім цього, на спірному акті міститься відбиток печатки відповідача.

Зважаючи на те, що відбиток печатки юридичної особи, від якої його поставлено, є способом підтвердження підпису особи на документі, а відповідно до положень ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, відповідачем не доведено того, що штамп вибув з його володіння і відтиск його нанесений на документ у протиправний спосіб.

Тому, доводи відповідача в цій частині є необґрунтованими.

Як вже зазначалось, згідно Довідки до даного акту звірки у загальну суму заборгованості відповідача перед позивачем (1 091 584,19 грн.) входить також і сума за спірною поставкою (82 578, 27 грн.), що була здійснена на підставі Договору купівлі-продажу №264-К/103-234-У від 13.10.2010 та яка підтверджується накладними-вимогами від 13.10.2010р. №15/10-2005, №02/10-2017, №23/10-2023, №22/10-2014 та № 17/10-2024.

Отже, зазначеним актом оформленим належним чином, відповідачем визнана заборгованість за накладними-вимогами на суму 82 578, 27 грн.

Відповідачем, в свою чергу не надано розшифровку сум, з яких могла б на його думку складатися загальна сума боргу вказана в акті звіряння, та до якої б не входила спірна сума заявлена у даному позові.

Таким чином, відповідачем не спростовано того, у акті звіряння розрахунків не відображено заборгованості за спірною поставкою.

При цьому, судом враховується, що відповідно ст. 4-3 ГПК судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Отже, матеріалами справи підтверджено факт наявності заявленого до стягнення боргу за накладними-вимогами від 13.10.2010р. №15/10-2005, №02/10-2017, №23/10-2023, №22/10-2014 та № 17/10-2024 на суму 82 578, 27 грн.

Аналогічного висновку при оцінці акту звірки та довідки до нього дійшли і суди у справі № 910/9654/15 також за позовом публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" до дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (постанова Вищого господарського суду України від 21.10.2015 у справі № 910/9654/15).

Стосовно заяви відповідача про сплив позовної давності щодо заявлених у даній справі вимог, слід зазначити наступне.

Статтею 256 Цивільного кодексу України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Положеннями статті 257 Цивільного кодексу України передбачено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Початок перебігу позовної давності визначається за правилами статті 261 Цивільного кодексу України.

Згідно з ч. 5 ст. 261 Цивільного кодексу України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Згідно із ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Враховуючи положення зазначеної норми відповідач повинен був розрахуватись за отриманий від позивача товар після його прийняття.

Оскільки, відповідачем було прийнято товар за накладними-вимогами 13.10.2010р., у нього згідно положень ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України виник обов'язок оплатити його у цей же день.

З наступного дня, а саме 14.10.2010 розпочався перебіг позовної давності за заявленими позивачем вимогами.

Стаття 264 Цивільного кодексу України, передбачає, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

У дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (частина перша статті 264 Цивільного кодексу України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред'явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. (п. 4.4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів").

Підписання акту звірки взаєморозрахунків від 01.10.2012 свідчить про визнання відповідачем свого боргу перед позивачем.

Так, в межах трирічного строку позовної давності відповідачем 01.10.2012 було вчинено дію (шляхом підписання акту звірення від 01.10.2012), яка свідчить про визнання боргу та відповідно переривання строку позовної давності.

Отже, у зв'язку з вчиненням відповідачем зазначеної дії, строк позовної давності перервався, та на момент подання позову його не було пропущено за вимогою про стягнення основного боргу.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про пропуск позивачем строку позовної давності.

З огляду на наведене, враховуючи переривання перебігу строку позовної давності шляхом вчинення відповідачем дій, що свідчать про визнання боргу, позовні вимоги про стягнення з дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" заборгованості в сумі 82 578, 27 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Отже, оскаржуване рішення в наведеній частині підлягає скасуванню.

Окрім суми основного боргу позивачем заявлено до стягнення інфляційні в сумі 6 799, 18 грн., 3% річних в сумі 7 438,83 грн., штраф в сумі 5 780,48 грн. та пеню в сумі 14 864,09 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачена вказаною статтею сплата суми боргу за грошовим зобов'язанням з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також трьох процентів річних від простроченої суми, здійснюється незалежно від наявності відповідного положення в договорі.

Стосовно вимог про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних слід зазначити, що визнання суми основного боргу підписанням акту звірки не перериває строку позовної давності за вимогами про стягнення 3% річних та інфляційних втрат.

Так, вимоги про сплату передбачених частиною другою статті 625 ЦК України нарахувань у зв'язку з порушенням грошових зобов'язань хоча й мають грошовий характер, але за своєю правовою природою не є основним зобов'язанням, а є заходом відповідальності за порушення зобов'язань (п.1.14 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

Визнання боржником основного боргу, в тому числі і його сплата, саме по собі не є доказом визнання ним також і додаткових вимог кредитора і, відтак, не може вважатися перериванням перебігу позовної давності за зазначеними вимогами (п. 4.4.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України 29.05.2013 № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів").

Отже, переривання строку позовної давності за вимогами про стягнення основного боргу не свідчить про переривання такого строку за вимогами про стягнення 3% річних та інфляційних втрат.

Таким чином, апеляційний господарський суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги про стягнення нарахувань, передбачених ст.625 Цивільного кодексу України, підлягають задоволенню за період, який знаходиться в межах трирічного строку позовної давності.

За наведених обставин, колегія суддів вважає обґрунтованим частково задовольнити вимогу про стягнення з відповідача на користь позивача трьох відсотків річних на суму 3 714,57 грн.

Щодо нарахування інфляційних за період, який знаходиться в межах строку позовної давності, то судом встановлено, що у зазначений період мала місце дефляція.

Так, оскільки вказана обставина фактично виключає можливість збільшення суми грошових коштів в результаті зросту індексу інфляції, та свідчить про те, що сума боргу в цьому періоді зменшується, позовні вимоги в зазначеній частині залишаються судом без задоволення.

Стосовно вимог про стягнення пені в сумі 14 864,09 грн. та штрафу в сумі 5 780,48 грн., слід зазначити наступне.

Зазначені санкції нараховані позивачем на підставі ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України.

Разом з тим, штрафні санкції, передбачені зазначеною ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України, застосовується за допущене прострочення виконання лише негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товару, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких й вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафних санкцій (п. 2.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2014 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

У даному випадку, відповідач прострочив виконання саме грошового зобов'язання.

Так, грошовим, за змістом статей 524, 533 - 535, 625 Цивільного кодексу України, є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору (п. 1.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2014 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

Отже, позивач безпідставно нараховує штраф та пеню на підставі ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України, яка застосовується лише за невиконання негрошового зобов'язання.

Не передбачено такі санкції і письмовим правочином між сторонами.

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу за невиконання грошового зобов'язання надано сторонам частиною четвертою статті 231 Господарського кодексу України.

Такий вид забезпечення виконання зобов'язання як пеня та її розмір встановлено частиною третьою статті 549 Цивільного кодексу України, частиною шостою статті 231 Господарського кодексу України, статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України.

При цьому, згідно ч. 1 ст. 547 Цивільного кодексу України правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчинюється у письмовій формі.

Відсутність укладеного між сторонами письмового правочину, який би передбачав умови застосування відповідальності за невиконання відповідачем грошового зобов'язання у вигляді пені та штрафу, також виключає можливість задоволення вимог позивача в цій частині.

Враховуючи викладене, у задоволенні вказаних вимог слід відмовити.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Перевіривши у відповідності до частини 2 статті 99 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів дійшла висновку про те, що господарським судом не було всебічно, повно та об'єктивно розглянуто в судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності, що призвело до невірних висновків в частині відмови у задоволенні позову.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 103 Господарського процесуального кодексу України за результатами розгляду апеляційної скарги апеляційна інстанція має право скасувати рішення повністю або частково і прийняти нове рішення.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду - скасуванню, з прийняттям нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 32-34, 43, 49, 99, 101-103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" на рішення господарського суду міста Києва від 13.01.2016 у справі №910/9647/15 за позовом публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" до дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" про стягнення 117 460, 85 грн. задовольнити частково.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 13.01.2016 у справі №910/9647/15 про відмову у задоволенні позову скасувати.

3. Прийняти нове рішення по справі №910/9647/15, яким позов публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" до дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" про стягнення 117 460, 85 грн. задовольнити частково.

Стягнути з Дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (м. Київ, вул. Григоровича-Барського, 2, ) на користь публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" (м. Київ, Кловський узвіз, 9/1, ) 82 578 грн. 27 коп. основного боргу, 3 714 грн. 57 коп. 3% річних та 1 725 грн. 72 коп. витрат по сплаті судового збору.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Стягнути з Дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (м. Київ, вул. Григоровича-Барського, 2, ) на користь публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" (м. Київ, Кловський узвіз, 9/1, ) судовий збір за подачу апеляційної скарги в сумі 1 898 грн. 28 коп.

5. Доручити господарському суду міста Києва видати відповідні накази.

6. Матеріали справи №910/9647/15 повернути до господарського суду міста Києва.

7. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановленому Господарським процесуальним кодексом України порядку та строки.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді М.А. Руденко

М.А. Дідиченко