КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" березня 2016 р. Справа№ 911/5384/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлєва М.Л.

суддів: Михальської Ю.Б.

Лобаня О.І.

секретар судового засідання - Пугачова А.С.

за участю представників сторін: згідно протоколу судового засідання від 29.03.2016 року по справі №911/5384/15 (в матеріалах справи).

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Комунального підприємства Київської обласної ради "Гарнітура"

на рішення Господарського суду Київської області від 22.01.2016 року

по справі №911/5384/15 (суддя - Горбасенко П.В.)

за позовом Києво-Святошинського виробничого управління житлово-комунального господарства

до Комунального підприємства Київської обласної ради "Гарнітура"

про стягнення 118 794,93 грн.

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2015 року Києво-Святошинське виробниче управління житлово-комунального господарства (далі-позивач) звернулося до Господарського суду Київської області з позовом про стягнення з Комунального підприємства Київської обласної ради "Гарнітура" (далі-відповідач) 118 794,93 грн. заборгованості, з яких: 77 786,87 грн. боргу за договором про надання послуг із розміщення та захоронення твердих побутових відходів №123 від 26.09.2014р., 26 495,10 грн. пені, 13 002,42 грн. інфляційних втрат та 1 510,54 грн. 3 % річних.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором про надання послуг із розміщення та захоронення твердих побутових відходів № 123 від 26.09.2014р.

Рішенням Господарського суду Київської області від 22.01.2016р. у справі №911/5384/15 позов задоволено частково.

Присуджено до стягнення з Комунального підприємства Київської обласної ради "Гарнітура" на користь Києво-Святошинського виробничого управління житлово-комунального господарства 77 786,87 грн. боргу за договором про надання послуг із розміщення та захоронення твердих побутових відходів № 123 від 26.09.2014р., 2 649,51 грн. пені, 13 002,42 грн. інфляційних втрат, 1 510,54 грн. 3% річних та 1 781,92 грн. судового збору.

В задоволенні решти позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішення суду першої інстанції від 22.01.2016р., відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить зазначене рішення суду скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін.

Судова колегія, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву, заслухавши пояснення представника відповідача, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення суду, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції не підлягає скасуванню чи зміні з наступних підстав.

У відповідності до ч.1, 2 ст.509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно із ст.11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Як вбачається з матеріалів справи, 26.09.2014р. між позивачем, як виконавцем, та відповідачем, як замовником, був укладений договір про надання послуг із розміщення та захоронення твердих побутових відходів № 123 (далі-Договір), відповідно до умов якого виконавець зобов'язався надати послуги з розміщення та захоронення твердих побутових відходів (ТПВ) (далі - послуги), а замовник - оплачувати послуги на умовах визначених договором.

Проаналізувавши умови зазначеного договору, судова колегія вважає, що останній за своїм змістом та правовою природою є договором про надання послуг, який підпадає під правове регулювання норм глави 63 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст.901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно із п.3.1 Договору оплата за розміщення та захоронення твердих побутових відходів на полігоні ТПВ попередня, в розмірі 100 % вартості послуг.

Відповідно до п. 1.2 Договору розміщення та захоронення ТПВ здійснюється на полігоні ТПВ по вул. Київська, 1а, в с. Тарасівка, Києво-Святошинського району, Київської області.

Договір діє до 31 грудня 2014 року і набирає чинності з дня його підписання та може бути продовженим на наступний термін, за письмовою згодою сторін, шляхом обміну листами (п. 8.1 Договору).

В подальшому, між сторонами було укладено додаткову угоду № 1 від 01.01.2015р. до Договору, відповідно до якої сторони погодили продовжити строк дії Договору до 31.12.2015р.

Як свідчать матеріали справи, на умов Договору позивачем за період з жовтня 2014 року по жовтень 2015 року надано відповідачу послуги на загальну суму 179 008,37 грн., що підтверджується актами здачі-приймання робіт (надання послуг), підписаними та скріпленими печатками обох сторін Договору (а.с. 33-45 т.1).

23.07.2015р. позивач звернувся до відповідача з претензією №104-15 від 22.07.2015р., в якій просив останнього погасити наявний борг за Договором. Проте, вказана претензія 24.07.2015 отримана представником відповідача - Золотарьовим, що підтверджується підписом останнього на рекомендованому повідомленні (а.с. 53 т.1) та залишена відповідачем без відповіді та задоволення (а.с. 49-51 т.1).

З матеріалів справи вбачається, що в порушення умов п.3.1 Договору за отримані за період з жовтня 2014 року по жовтень 2015 року послуги із розміщення та захоронення твердих побутових відходів відповідач розрахувався частково, сплативши позивачу 101 221,50 грн., що підтверджується довідкою ПАТ "ВТБ БАНК" №728/118-2 від 25.11.2015 (а.с.46-47 т.1), внаслідок чого на момент прийняття оскаржуваного рішення суду першої інстанції борг відповідача перед позивачем за Договором склав 77 786,87 грн. (179 008,37 грн. - 101 221,50 грн.), що підтверджується актами звіряння взаєморозрахунків (а.с.48, 143-145 т.1), підписаним та скріпленим печатками обох сторін Договору та не спростовано відповідачем.

Відповідно до частин 1, 2 та 7 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Дана норма кореспондується зі ст.525, 526 Цивільного кодексу України.

В силу ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Відповідачем відповідно до вимог ст. ст. 33, 34 ГПК України не надано належних та допустимих доказів на спростування наявності вказаної вище заборгованості.

Факт наявності боргу у відповідача перед позивачем в сумі 77 786,87 грн. належним чином доведений, документально підтверджений і відповідачем не спростований, тому позовні вимоги в частині стягнення основного боргу, колегією суддів визнаються обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідача інфляційних втрат за період з листопада 2014р. по жовтень 2015р. та 3% річних за період з 31.10.2014р. по 08.12.2015р., колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в цій частині, виходячи з наступного.

Згідно із ст. 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов'язання несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлене договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Частина 1 ст. 625 Цивільного кодексу України встановлює виняток із загального правила ст. 614 Цивільного кодексу України, що закріплює принцип вини як підставу відповідальності боржника.

З огляду на вищезазначені правові норми боржник не звільняється від відповідальності за прострочення грошового зобов'язання.

Враховуючи встановлене вище прострочення відповідачем грошового зобов'язання та приписи вказаних правових норм, з останнього судом першої інстанції правомірно стягнуто інфляційні витрати в розмірі 13 002,42 грн. та 3% річних в розмірі 1 510,54 грн.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача пені за період з 30.11.2014р. по 08.12.2015р., колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції в цій частині, виходячи з наступного.

У відповідності до ч. 1 та 3 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові в разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення.

У сфері господарювання згідно ч.2 ст.217 та ч.1 ст.230 Господарського кодексу України застосовуються господарські санкції, зокрема, штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно із ст.3 Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" розмір пені не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

В силу частини 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Пунктом 6.1 Договору сторони погодили, що за прострочення сплати коштів за надані послуги замовник несе відповідальність шляхом сплати пені, в сумі подвійної облікової ставки НБУ від несплаченої суми, за кожен день прострочення.

Враховуючи положення вищезазначених норм, а також періоди нарахування пені, що вказані позивачем в поданому ним розрахунку пені (а.с.22-26 т.1), арифметично вірний розмір пені, нарахованої за період з 30.11.2014р. по 08.12.2015 складає 26 495,10 грн. Відтак, вимога про стягнення 26 495,10 грн. пені є обґрунтованою.

У відповідності до ст. 83 ГПК України господарський суд, приймаючи рішення, зокрема, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

У разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій (ст. 233 Господарського кодексу України).

Аналогічне право суду визначено у ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України.

Відповідно до абз. 1, 2, 3 п. 3.17.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України „Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" № 18 від 26.12.2011 вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо. У зазначеній нормі ГПК йдеться про можливість зменшення розміру саме неустойки (штрафу, пені), а тому вона не може застосовуватися у вирішенні спорів, пов'язаних з відшкодуванням сум збитків та шкоди (стаття 22, глава 82 Цивільного кодексу України). Крім того, ця процесуальна норма може застосовуватись виключно у взаємозв'язку (сукупності) з нормою права матеріального, яка передбачає можливість зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), а саме частиною третьою статті 551 Цивільного кодексу України і статтею 223 Господарського кодексу України. Якщо відповідні санкції застосовуються не у зв'язку з порушенням зобов'язання, а з інших передбачених законом підстав (наприклад, за порушення вимог конкурентного законодавства), їх розмір не може бути зменшено судом.

Як вбачається з статуту Комунального підприємства Київської обласної ради "Гарнітура" відповідач є комунальним унітарним підприємством, майно якого перебуває в спільній власності територіальних громад сіл, селищ, міст Київської області і закріплюється за ним на праві господарського відання. Метою діяльності підприємства є технічна та інші підтримка функціонування геоінформаційної системи контролю та супроводу у сфері поводження з твердими побутовими відходами у Київській області.

Враховуючи вищевикладене, зазначені вище приписи правових норм, кризові явища у вітчизняній економіці, зважаючи на специфіку діяльності відповідача та те, що відповідач частково розрахувався за отримані від позивача послуги, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правомірно скористався свої правом та зменшив розмір пені до 2 649,51 грн.

Аналогічна позиція міститься у постанові Вищого господарського суду України від 21.07.2015 у справі № 911/600/15.

Посилання апелянта на те, що Договір про надання послуг із розміщення та захоронення твердих побутових відходів № 123 від 26.09.2014 є таким, що не відповідає чинному законодавству (не визначає істотних умов договору, відсутній пункт врегулювання предмету договору - не визначено об'єм послуг на 2015 року), а відтак є неукладеним судовою колегією не приймаються до уваги, оскільки вказаний Договір підписаний та скріплений печатками обох сторін Договору, є правомірним в силу положень ст. 204 Цивільного кодексу України та не визнаний недійсним в судовому порядку. Крім того, судова колегія звертає увагу на прийняття відповідачем послуг згідно Договору про надання послуг із розміщення та захоронення твердих побутових відходів № 123 від 26.09.2014р. без зауважень та застережень, що підтверджується актами здачі-приймання робіт (надання послуг), підписаними представником відповідача та скріпленими печаткою підприємства (а.с.33-45 т.1), де міститься посилання на Договір про надання послуг із розміщення та захоронення твердих побутових відходів № 123 від 26.09.2014; підписанням відповідачем актів звіряння взаєморозрахунків згідно спірного Договору (а.с.48, 143-145 т.1); частковою оплатою відповідачем наданих позивачем згідно Договору послуг, в призначенням якої зазначено: Договір про надання послуг із розміщення та захоронення твердих побутових відходів № 123 від 26.09.2014р.

Також, судова колегія вважає безпідставними посилання відповідача на те, що у останнього не виникло обов'язку по оплаті наданих позивачем послуг з підстав неотримання талонів і видаткових накладних на їх передачу з огляду на те, що згідно п. 3.1 Договору оплата за розміщення та захоронення твердих побутових відходів на полігоні ТПВ попередня, в розмірі 100 % вартості послуг. Водночас, як свідчать матеріали справи відповідач визнає той факт, що позивач надав спірні послуги, що підтверджується актами здачі-приймання робіт (надання послуг), актами звіряння взаєморозрахунків.

Доводи, наведені відповідачем в апеляційній скарзі, судовою колегією до уваги не приймаються з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами справи.

Згідно з положеннями ст.43 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Згідно із ч. 2 ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказів, які б спростовували вище встановлені та зазначені судом обставини, сторонами не надано.

Виходячи з наведеного, судова колегія вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає чинному законодавству та матеріалам справи. Судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Судові витрати на підставі ст.49 ГПК України покладаються на апелянта.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 49, 99, 103, 104, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Комунального підприємства Київської обласної ради "Гарнітура" на рішення Господарського суду Київської області від 22.01.2016 року по справі №911/5384/15 залишити без задоволення.

2.Рішення Господарського суду Київської області від 22.01.2016 року у справі №911/5384/15 залишити без змін.

3.Матеріали справи №911/5384/15 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанову Київського апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у порядку, передбаченому ст. 107 ГПК України.

Постанова Київського апеляційного господарського суду за наслідками перегляду відповідно до ст. 105 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий суддя М.Л. Яковлєв

Судді Ю.Б. Михальська

О.І. Лобань