номер провадження справи 6/10/16
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.03.2016 р. Справа № 908/292/16

Суддя Місюра Людмила Сергіївна, розглянувши матеріали

За позовом Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (01001, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, буд. 6)

До Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Запоріжгаз» (69035, м. Запоріжжя, вул. Заводська, буд. 7)

Про стягнення 3 307 054 грн. 51 коп.

За участю представників :

Від позивача: ОСОБА_1 дов. №14-109 від 18.04.2014р.

Від відповідача: ОСОБА_2 - дов. №19/0003 від 04.01.2016р.

В С Т А Н О В И В:

Позивач просить стягнути з відповідача, на підставі договору на купівлю - продаж природного газу №13-214-В від 04.01.2013р., заборгованість за природний газ за період з січня 2013р. по вересень 2015р. в сумі 1 826 474 грн. 25 коп., пеню в сумі 771 128 грн. 69 коп., 3% річних в сумі 53 022 грн. 67 коп. та інфляційні нарахування в сумі 656 428 грн. 90 коп.

Позивач надав суду письмові пояснення від 26.02.2016р., де вказав наступне: відповідачем подано пояснення, та клопотання про витребування документів. Суть пояснень зводиться до того, що відповідач заперечує отримання товару (природного газу) від позивача за договором від 04.01.2016р. № 13-214-В. При цьому відповідач обґрунтовує свою позицію передчасними висновками з норм матеріального права та договору, а також іррелевантною судовою практикою. Позивач дійшов такого висновку виходячи з наступного. 1. Умови поставки та оплати природного газу, поставленого за спірним договором. Відповідно до п.2 Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 23 березня 2012 року № 6 «Про судове рішення», рішення господарського суду має ґрунтуватись, серед іншого на з'ясуванні правової кваліфікації відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та того, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. За своєю природою договір від 04.01.2016р. № 13-214-В є договором купівлі-продажу, на який розповсюджуються відповідні норми цивільного законодавства. Таким чином, умови оплати природного газу в частині строку оплати регулюються такими нормами. Договір: п.1.1 «...покупець зобов'язується прийняти та оплатити газ на умовах цього договору» п.6.1 «Оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами у національній валюті шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки. У разі неповної оплати остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється Покупцем до 20-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу на підставі акту приймання-передачі газу». Цивільний кодекс України: ст.655 «.. .покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму». Частиною 1 ст.692 «покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару». Ч.1 ст.694 «договором купівлі-продажу може бути передбачений продаж товару в кредит з відстроченням або з розстроченням платежу.» Отже, Закон передбачає оплату товару після прийняття товару або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором не встановлено інший строк оплати товару. Це узгоджується з принципом свободи договору, закріпленим у ст.627 Цивільного кодексу України. Таким чином, момент виникнення зобов'язання з оплати товару визначений положеннями договору від 04.01.2016р. № 13-214-В, процитованими вище. Таким чином, відповідач зобов'язаний оплатити поставлений природний газ протягом місця поставки. Відповідач зобов'язаний здійснити остаточний розрахунок: (і) до 20-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу; (іі) на підставі акту приймання-передачі газу. Позивач не заперечує настання 20-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу. Підписані сторонами акти приймання-передачі газу наявні в матеріалах справи. Дата підписання актів зазначена безпосередньо в їх тексті, і підстав вважати, що акти були складені в інший день немає. Вищий господарський суд розглядав концепцію остаточного розрахунку раніше. Так, у постанові від 02.06.2015р. у справі № 904/8409/14 колегія суддів зазначила, що: «Пунктом 6.1 договору передбачено, що оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу. Вказаний пункт договору узгоджується з вимогами ч.1 статті 692 Цивільного кодексу України, відповідно до яких покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. (...) Отже пункт 6.1 договору та його інші положення не ставлять обов'язок відповідача щомісячно сплачувати за отриманий газ до 14 числа місяця, наступного за місяцем поставки газу, в залежність від дати оформлення відповідного акта приймання-передачі природного газу. Тобто прострочення грошового зобов'язання відповідача за договором не пов'язане з моментом реального підписання відповідного акту». В постанові від 02.06.2015р. у справі № 5021/1407/12 колегія суддів зазначила, що: «Посилання на затримки в оформленні актів приймання-передачі газу також не можуть бути підставою для звільнення від відповідальності, оскільки п.6.1 договору не пов'язує обов'язок оплатити отриманий газ з їх підписанням. Наявність актів є обов'язковою лише для проведення остаточного розрахунку, який включає можливі розбіжності та коригування». Таким чином, на переконання позивача, що ґрунтується на практиці ВГСУ, дата підписання актів не пов'язана з датою виникнення зобов'язання, якщо такий зв'язок прямо не передбачено угодою сторін. Слід також мати на увазі, що акт є доказом підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, які мають значення для правильного вирішення господарського спору, не є матеріально-правовою чи немайновою вимогою позивача (пост. ВСУ № 3-1971кО9 від 2 червня 2009 року ). Обов'язок відповідача з оплати поставленого природного газу не пов'язаний з поверненням підписаних актів. Таким чином, твердження відповідача про те, що оплата має бути проведена на підставі повернених актів приймання-передачі природного газу, не ґрунтується на положеннях закону та/або договору. Жодним положенням договору або закону не передбачена оплата природного газу саме після повернення актів приймання-передачі природного газу. Твердження відповідача про те, що позивач взагалі не виконав обов'язок передати природний газ також не витримують жодної критики. Перш за все, в матеріалах справи наявні належним чином засвідчені копії підписаних обома сторонами актів приймання-передачі природного газу. Акти складено у повній відповідності з Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»: акти, серед іншого, містять дату і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції, посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення. Акти скріплено підписами та печатками відповідальних осіб. Крім того, в актах наявне посилання на договір, відповідно до якого здійснено господарську операцію. Позивач заперечує проти запропонованого відповідачем нехтування актами як доказами здійснення господарської операції. Відповідач не заперечує справжність підпису та печатки на актах, заперечує лише факт отримання ним примірника кожного акту, а цей факт, як було доведено вище, не має юридичного значення для правовідносин сторін. Для визначення моменту у часі, коли обов'язок позивача передати товар було виконано, звернемося до таких норм договору та Закону. Договір: п.3.1 «Продавець передає покупцю імпортований газ (за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, ввезеного на митну територію України ПАТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»). Право власності на газ переходить від продавця до покупця в пунктах приймання-передачі. Після переходу права власності на газ покупець несе всі ризики і приймає на себе всю відповідальність, пов'язану з правом власності на газ». п.3.3 «Приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу» ЦК України. ч.1 ст.664 « 1.Обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов'язку передати товар.» Таким чином, в силу п.3.1 та п.3.3 договору, з урахуванням ч.1 ст.664 Цивільного кодексу України, позивач стверджує, що його обов'язок передати товар покупцеві було виконано в момент переходу газу в пунктах приймання-передач газу. Саме з цього моменту відповідач набув право власності на природний газ та розпорядився ним на власний розсуд. Також, на думку позивача, важливою є та обставина, що відповідач не заявляв жодних претензій і не повідомляв позивача про неотримання природного газу (ст.665 ЦКУ) або про порушення договору щодо кількості переданого природного газу (ст.670 ЦКУ). Підписання актів, з урахуванням зазначеного вище, а також п.3.3 та п.3.4 Договору, є за своєю природою документальним оформленням (п.3.3) юридичного факту приймання-передачі природного газу. Обов'язок відповідача оплатити поставлений природний газ виникає з факту приймання-передачі природного газу, а не з факту повернення підписаного акту. Стосовно заяви відповідача про неотримання ним актів приймання-передачі природного газу. В силу ст.33 ГПК України, кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідач посилається на те, що він не отримував акти приймання-передачі природного газу від позивача, посилаючись на відсутність відповідних записів у «журналі обліку вхідної кореспонденції». При цьому відповідач і. не надав суду для огляду журнал обліку вхідної кореспонденції; іі. не повідомив на якій підставі цей журнал ведеться у відповідача; ііі. не повідомив, хто та у який спосіб вносить записи у журнал обліку вхідної кореспонденції. iv. відповідачем проігноровано п. 3.4 договору, яким саме на відповідача першочергово покладено обов'язок складання та направлення для підписання позивачем актів приймання передачі природного газу. Таким чином, твердження відповідача про те, що він не отримував примірники актів приймання-передачі природного газу, зроблене бездоказово, що суперечить ст.33 ГПК України. Крім того, позивач звертає увагу суду на наступні обставини. і. На сьогодні відповідач повністю погасив заборгованість з поставленого природного газу. У призначеннях платежу відповідач зазначав номер договору, загальна сума оплат відповідає кількості поставленого газу, в більшості випадків сума окремих платежів співпадає з вартістю природного газу, поставленого у відповідному місяці. іі. Взагалі, жодна дія відповідача протягом трьох(!) років не свідчить про те, що останній вважав свої права за спірним договором порушеними. Твердження відповідача про те, що він не отримав або отримав невідомо чий природний газ вперше були виражені лише після подання позову з єдиною метою - уникнення відповідальності за порушення господарського зобов'язання. III. Можливі порушення законності з боку відповідача. Відповідно до ст.90 ГПК України, господарський суд, виявивши при вирішенні господарського спору порушення законності або недоліки в діяльності підприємства, установи, організації, державного чи іншого органу, виносить окрему ухвалу. Крім того, якщо при вирішенні господарського спору господарський суд виявить у діяльності працівників підприємств та організацій порушення законності, що містять ознаки кримінального правопорушення, господарський суд надсилає про цей факт повідомлення прокурору або органу досудового розслідування. У зв'язку з цим позивач повідомляє наступне. Як видно з актів приймання-передачі, копії яких було додано до позовної заяви, відповідач у складі ціни поставленого природного газу сплатив податок на додану вартість. Відповідно, позивачем в порядку п.201.4 відповідачеві було виписано податкові накладні. У відповідності зі ст.198 Податкового кодексу України відповідач відніс сплачені ним суми ПДВ у склад податкового кредиту. Крім того, оплата поставленого природного газу мала призвести до зменшення об'єкту оподаткування податком на прибуток підприємств. Оскільки відповідач посилається на те, що поставка природного газу не відбулася, віднесення суми сплаченого ПДВ до складу податкового кредиту, а також зменшення об'єкту оподаткування податком на прибуток безпідставне. На думку позивача, в даному випадку може мати місце порушення законності аж до кримінального порушення. Аналогічний висновок можна зробити і стосовно несанкціонованого відбору газу, на який посилається відповідач.

Відповідач надав суду відзив на позов №19/2389 від 01.03.2016р, де вказав наступне: заявлені в позові вимоги відповідач вважає такими, що не відповідають чинному законодавству, а тому не підлягають задоволенню з огляду на наступне.1. Щодо стягнення суми основного боргу. Так, платіжним дорученням № 11 _614 від 09.11.2015 р. на суму 1 826 474 грн. 25 коп. основний борг відповідачем погашено. З урахуванням того, що провадження у справі порушено 02.02.2016р., то в цій частині підстави для задоволення позовних вимог відсутні за відсутністю предмету спору. 2. Щодо стягнення суми пені, 3% та інфляційних втрат: В обґрунтування своїх позовних вимог, позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов договору. Так, позивач посилається на п. 6.1. договору та зазначає, що вказаним пунктом договору встановлено, що плата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 20-го числа, місяця наступного за місяцем поставки газу. Однак, у договорі зазначений інший прядок розрахунків між сторонами, ніж той, що зазначений у позові. Абзацом 2 п. 6.1. договору передбачено, що остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 20-го числа, наступного за місяцем поставки газу на підставі підписаного сторонами акту приймання передачі. Пунктом 3.4. договору встановлено, що продавець не пізніше 8-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, зобов'язується повернути покупцеві один примірник оригіналу акта, підписаного уповноваженим представником та скріпленого печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Підписані акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами. Таким чином, із положень договору витікає, що обов'язковою передумовою остаточних розрахунків між сторонами є належним чином та у строки, передбачені договором, оформлений акт приймання-передачі природного газу. Аналогічну правову позицію підтримав господарський суд Львівської області у своїх рішеннях від 23.02.2016 р. у справі № 914/4191/15 та № 914/4190/15. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, в якій зазначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Прострочення боржника не настає, якщо зобов'язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора. Стаття 613 Цивільного кодексу України дає визначення поняттю прострочення кредитора. Так, кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку. Згідно ст. 538 Цивільного кодексу України виконання свого обов'язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов'язку, є зустрічним виконанням зобов'язання. Якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов'язок, виконання зобов'язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора. Відтак, ані у тексті позовної заяви, ані у додатках до неї не міститься доказів належного виконання зобов'язань покладених договором на позивача, а саме своєчасного (до 8-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу) надання актів приймання передачі газу відповідачеві. За таких обставин, відповідач був позбавлений можливості належним чином виконати свої зобов'язання за договором в частині оплати. Статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 530 Цивільного кодексу України встановлені строки (терміни) виконання зобов'язання. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Виходячи з вищезазначеного оскільки, відповідачем не порушено умов договору, в частині розрахунків за отриманий природний газ, то відповідно є відсутнім обов'язок останнього сплатити суму боргу з урахуванням суми пені, індексу інфляції та 3 % річних, передбачених ст. 625 Цивільного кодексу України. З огляду на вимоги ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Згідно ч. ч. 1,2 ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Відповідач вважає, що позивачем не доведено обставини, на які він посилається, як на підставу своїх вимог. На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 526, 530, 538, 612, 613, 625 Цивільного кодексу України, ст.ст. 22, 33, 43, 82, 83 Господарського процесуального кодексу України, відповідач просить суд в задоволенні позовних вимог ПАТ «НАК «Нафтогаз України» до ПАТ «Запоріжгаз» про стягнення 3 307 054 грн. 51 коп., з яких 1 826 474 грн. 25 коп. основного боргу, 771 128 грн. 69 коп. пені, 53 022 грн. 67 коп. 3% річних, 656 428 грн. 90 коп. інфляційних втрат відмовити в повному обсязі.

Розгляд справи двічі відкладався.

29.03.2016р. розгляд справи продовжений та прийнято рішення.

Відповідач у судовому засіданні 29.03.2016р. заявив усне клопотання про зупинення розгляду цієї справи до розгляду господарським судом міста Києва справи за позовом Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Запоріжгаз» м. Запоріжжя до Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтобаз України» м. Київ про тлумачення змісту пункту 6.1 договору на купівлю-продаж природного газу № 13-214-В від 04.01.2013 року.

Клопотання відповідача прийнято судом, однак задоволенню не підлягає з наступних підстав:

Відповідач не надав суду доказів направлення або вручення господарському суду міста Києва позовній заяві про тлумачення п. 6.1 договору та не надав доказів прийняття господарським судом міста Києва вказаної позовної заяви до свого провадження.

Крім цього, відповідно до ч. 1 ст. 79 ГПК України господарський суд зупиняє провадження у справі у разі неможливості розгляду даної справи до вирішення повязаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом.

Але, розглянути дану справу можливо до розгляду господарським судом міста Києва справи за позовом ПАТ по газопостачанню та газифікації «Запоріжгаз» м. Запоріжжя до ПАТ «Національна акціонерна компанія «Нафтобаз України» м. Київ про тлумачення змісту пункту 6.1 договору на купівлю-продаж природного газу № 13-214-В від 04.01.2013 року, оскільки суд у даний справі надає тлумачення змісту пункту 6.1 договору на купівлю-продаж природного газу № 13-214-В від 04.01.2013 року.

Відповідач в судовому засіданні 29.03.2016р. заявив клопотання про призначення судової економічної експертизи та про зупинення провадження по справі до проведення судової експертизи. В клопотанні відповідач просить поставити перед експертом наступні запитання: Чи підтверджується матеріалами справи розрахунок ПАТ "Національна акціонерна компанія" "Нафтогаз України" пені за несвоєчасну оплату отриманого природного газу, з урахуванням пункту 6.1 договору купівлі-продажу природного газу №13-214-В від 04.01.2013 року, якщо ні, то визначити вірну суму пені? Чи підтверджується матеріалами справи розрахунок ПАТ "Національна акціонерна компанія" "Нафтогаз України" трьох відсотків річних за несвоєчасну оплату отриманого природного газу, з урахуванням пункту 6.1 договору купівлі-продажу природного газу №13-214-В від 04.01.2013

року, якщо ні, то визначити вірну суму трьох відсотків річних? Чи підтверджується матеріалами справи розрахунок ПАТ "Національна акціонерна компанія" "Нафтогаз України" інфляційних втрат за несвоєчасну оплату отриманого природного газу, з урахуванням пункту 6.1 договору купівлі-продажу природного газу №13-214-В від 04.01.2013 року, якщо ні, то визначити вірну суму інфляційних втрат? Чи відповідає розрахунок пені, 3% річних та інфляційних втрат зазначений у позовній заяві, умовам укладеного між ПАТ «НАК «Нафтогаз України» та ПАТ «Запоріжгаз» договору №13-214-В від 04.01.2013 року вимогам діючого законодавства з урахуванням фактичних (документально підтверджених) дат виникнення та погашення заборгованості?

В клопотанні відповідач вказує, що те як складені ці розрахунки не дає відповідачу можливості перевіряти їх вірність.

Відповідно до ст. 41 ГПК України для розяснення питань, що виникли при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

З вищевикладеного вбачається, що судова експертиза призначається тільки у разі, якщо спеціальні знання необхідні суду, а не стороні по справі. Тільки той суд, який розглядає конкретну справу (а не сторона по справі, не апеляційна або касаційна інстанція) може визначити для себе, достатньо йому знань для вирішення господарського спору, або ні. В даному випадку суду достатньо знань для вирішення господарського спору по суті. Відповідач в клопотанні та в судовому засіданні не вказав які невідповідності є в розрахунку позивача, не надав контрозрахунок по нарахуванню пені, 3% річних та інфляційних витрат. Господарські суду кожен день розглядають спори про стягнення пені, 3% річних та інфляційних витрат і при цьому перевіряють правильність або неправильність їх нарахування, не призначаючи при цьому судові економічні експертизи. Якщо представник відповідача не в змозі перевірити правильність або неправильність нарахування пені, 3% річних та інфляційних витрат, він був не позбавлений можливості звернутися до особи, яка знає як перевіряти правомірність їх нарахування позивачем, в тому числі до бухгалтера.

Також слід відмітити, що відповідач заявляючи вказані вище клопотання, намагається затягнути розгляд справи, а відповідно відповідач зловживає своїми правами, та забуває про те, що крім прав, у сторін є ще і обовязки.

Відповідач 29.03.2016р. надав суду заяву, в якої вказав, що акти приймання передачі природного газу від позивача не повертались, вказані акти відповідачу не надсилались поштою, не отримувались нарочно або у будь який інший спосіб.

Розглянувши та оцінивши всі матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав:

Між позивачем та відповідачем був укладений договір на купівлю - продаж природного газу №13-214-В від 04.01.2013р.з додатковими угодами (далі договір).

Відповідно до п. 3.1 договору продавець передає покупцю імпортований газ, ввезеного на митну територію України ПАТ НАК «Нафтогаз України» - на газорозподільних станціях (ГРС) ДК Укртрансгаз. Право власності на газ переходить від продавця до покупця в пунктах приймання передачі. Після переходу права власності на газ покупець несе всі ризики і приймає на себе всю відповідальність, повязану з правом власності на газ.

Пунктами 3.2 та 3.3 договору передбачено, що приймання передача газу протягом місяця здійснюється рівномірно з припустимим відхиленням добових обсягів від середньодобового не більш як плюс, мінус 5 відсотків. При необхідності відступу від середньодобової норми продавцем і покупцем установлюється нерівномірна подача газу за взаємно узгодженими графіками. Приймання передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання передачі газу.

Відповідно до п. 3.4 договору не пізніше 5 числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, покупець зобовязується надати продавцеві підписані та скріплені печаткою покупця два примірника акта приймання передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Продавець не пізніше 8 числа місяця, наступного за місяцем продажу газу зобовязується повернути покупцеві один примірник оригіналу акту, підписаного уповноваженим представником та скріпленого печаткою, або надати в письмової формі мотивовану відмову від підписання акта. Підписані акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

Відповідач з супровідним листом №19/3121 від 28.03.2016р. надав суду, як він вказав, докази направлення та отримання позивачем актів приймання передачі природного газу за період з січня 2013р. по вересень 2015р. на 84 аркушах.

Однак, слід відмітити, що відповідачем надані докази направлення та отримання позивачем не всіх актів за спірний період. Крім цього, з наданих відповідачем доказів не можна встановити, що позивачем отримані саме акти приймання передачі природного газу, в тому числі за період з січня 2013р. по вересень 2015р. Більш того, відповідачем надані не читаємі копії доказів, які не можливо прочитати, оскільки відсутня більша частина тексту. Оригінали вказаних доказів відповідач суду не надав. Крім цього, як вбачається з наданих доказів, відповідач направляв позивачу акти приймання передачі природного газу (якщо ці докази дійсно підтверджують факт направлення саме актів) з порушенням строків, встановлених п. 3.4 договору.

Позивач, на вимогу суду, не надав суду доказів повернення відповідачу підписаних з боку позивача, актів приймання передачі природного газу. В судовому засіданні представник позивача пояснив суду, що вказані акти повертались позивачем відповідачу, але у позивача відсутні такі докази.

Згідно вказаному договору позивач поставив відповідачу природний газ в період з січня 2013р. по вересень 2015р. на загальну суму 8 642 804 грн. 85 коп., що підтверджується актами приймання передачі природного газу за вказаний період.

Відповідно до пункту 6.1 договору (в редакції додаткової угоди №4) оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами у національної валюті шляхом 100% по точної оплати протягом місяця поставки.

У разі неповної оплати, остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється покупцем до 20-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу на підставі підписаного сторонами акту приймання передачі газу.

Акти приймання передачі природного газу за період з січня 2013р. по вересень 2015р. на загальну суму 8 642 804 грн. 85 коп. підписані і позивачем і відповідачем, а тому вказані акти являються підставою для оплати, відповідно до п. 6.1 договору. В актах приймання передачі природного газу за період з січня 2013р. по вересень 2015р. відповідачем були вказані дати їх складання, обєм отриманого відповідачем газу , ціна газу та загальна вартість отриманого відповідачем газу.

Зарахування сум оплат здійснюється відповідно до п. 6.4 договору.

Згідно до статті 526 ЦК України, статті 193 ГК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідач поставлений природний газ оплатив повністю, в сумі 8 642 804 грн. 85 коп., що підтверджується виписками по рахунку відповідача та платіжним дорученням № 11_614 від 09.11.2015р.

При цьому, заборгованість в сумі 1 826 474 грн. 25 коп. погашена відповідачем 09.11.2015р., зарахована на рахунок позивача 10.11.2015р., тобто до подачі позивачем позову, що підтверджується платіжним дорученням № 11_614 від 09.11.2015р.

За таких обставин, позивач безпідставно просить стягнути з відповідача заборгованість в сумі 1 826 474 грн. 25 коп., а тому позивачу слід відмовити у задоволені позову в частині стягнення заборгованості в сумі 1 826 474 грн. 25 коп.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми , якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки відповідач у встановлений термін заборгованість не оплатив, то весь цей час він користувався грошовими коштами позивача, та ці грошові кошти знецінилися за цей час, в звязку з інфляційними процесами в державі.

Позивач просить стягнути з відповідача 3% річних в сумі 53 022 грн. 67 коп. та інфляційні нарахування в сумі 656 428 грн. 90 коп.

При розрахунку 3% річних позивач безпідставно включає в період часу, за який здійснюється стягнення, день фактичної оплати. Така ж позиція викладена в п. 1.9 Постанови Пленуму ВГСУ №14 від 17.12.2013р.

Позивач в розрахунку інфляційних витрат іноді вказує період нарахування, який перевищує період нарахування, вказаний в листі Верховного Суду України №62-97р від 03.04.97 Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, але при цьому фактично інфляційні нарахування позивачем нараховані вірно, з врахуванням вимог, викладених в листі Верховного Суду України №62-97р від 03.04.97р.

Перевірявши розрахунок позивача, враховуючі п. 1.9 Постанови Пленуму ВГСУ №14 від 17.12.2013р., Лист Верховного Суду України №62-97р від 03.04.97 Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, суд встановив, що фактично з відповідача підлягає стягненню 3% річних в сумі 56 150 грн. 14 коп., але суд не вважає за необхідно виходити за рамки позовних вимог, а тому з відповідача підлягає стягненню 3% річних в сумі 53 022 грн. 67 коп. та інфляційні нарахування в сумі 656 428 грн. 90 коп.

Відповідно п. 7.2 договору у разі невиконання покупцем умов пункту 6.1 цього договору він зобовязується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Позивач просить стягнути з відповідача пеню в сумі 771 128 грн. 69 коп.

При розрахунку пені позивач безпідставно включає в період часу, за який здійснюється стягнення, день фактичної оплати. Така ж позиція викладена в п. 1.9 Постанови Пленуму ВГСУ №14 від 17.12.2013р.

Перевірявши розрахунок позивача, суд встановив, що фактично з відповідача підлягає стягненню пеня в сумі 878 822 грн. 83 коп., з врахуванням п. 1.9 Постанови Пленуму ВГСУ №14 від 17.12.2013р., але суд не вважає за необхідно виходити за рамки позовних вимог, а тому з відповідача підлягає стягненню пеня в сумі 771 128 грн. 69 коп.

Однак, згідно п. 3 ст. 83 ГПК України господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшити у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), що підлягає стягненню з боку сторони, що порушила зобов'язання.

У відповідності з ч. 3 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішення суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Стаття 233 ГК України передбачає, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Згідно з 3.17.4. Постанови Пленуму ВГСУ № 18 від 26.12.2011р. вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Приймаючи до уваги вищезазначене, в тому числі те, що розмір пені надмірно великий у порівнянні зі збитками кредитора по спірному договору, приймаючи до уваги те, що відповідач повністю оплатив суму заборгованості ще до подачі позивачем позову, враховуючі інтереси обох сторін, ступень виконання зобов'язання відповідачем, причини неналежного виконання зобов'язання, наслідки порушення зобов'язання, добровільне усунення відповідачем порушення, суд визнав за необхідне зменшити розмір пені до 400 000 грн. В частині стягнення пені в сумі 371 128 грн. 69 коп. позивачу слід відмовити у задоволені позову по вказаним вище підставам.

При цьому, судовий збір покладається на відповідача повністю від усієї суми пені -771 128 грн. 69 коп., оскільки пеня в цієї сумі нарахована позивачем обґрунтовано.

Заперечення відповідача не приймаються судом по вказаним вище підставам, а також в звязку з наступним:

Відповідно до пункту 6.1 договору (в редакції додаткової угоди №4) оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами у національної валюті шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки.

У разі неповної оплати, остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється покупцем до 20-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу на підставі підписаного сторонами акту приймання передачі газу.

В п. 3.4 договору також вказано, що підписані акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

З п. 6.1 та 3.4 договору вбачається, що підставою для оплати являються підписані сторонами акти приймання передачі газу.

Акти приймання передачі природного газу за період з січня 2013р. по вересень 2015р. на загальну суму 8 642 804 грн. 85 коп. підписані і позивачем і відповідачем, а тому являються підставою для оплати.

Строки оплати за отриманий газ за спірний період наступили, а тому у відповідача відсутній підстави для не оплати природного газу за спірний період.

В пункті 6 договору не вказано, що відповідач повинен оплатити природний газ лише за умови повернення позивачем відповідачу актів приймання передачі природного газу. Також в п. 6 договору не вказано, що не повернення позивачем відповідачу актів приймання передачі природного газу переносить строк оплати, або звільнює відповідача від оплати природного газу взагалі.

Повернення або не повернення позивачем відповідачу актів приймання передачі природного газу ні яким чином не впливає на строк оплати, строк оплати, зазначений в п. 61 договору (в редакції додаткової угоди №4) остається не змінним.

Відповідач був не позбавлений права внести зміни в договір і передбачити відповідальність продавця за неповернення (несвоєчасне) повернення актів приймання передачі природного газу.

Таким чином, строк оплати, встановлений 6.1 договору (в редакції додаткової угоди №4) ні яким чином не повязаний з поверненням або не поверненням актів приймання передачі природного газу, і відповідач в будь якому випадку зобовязаний був оплати природний газ в строк, вказаний в п. 61 договору (в редакції додаткової угоди №4) .

Відповідачем акти приймання передачі природного газу підписані, а тому йому відомо яку саме суму він зобовязаний перерахувати позивачу в строк, встановлений 6.1 договору (в редакції додаткової угоди №4).

Відсутність у відповідача, підписаних з боку позивача актів, не завадило відповідачу повністю оплатити, отриманий від позивача природний газ (суму основного боргу), а оплатити пеню, 3% річних та інфляційні нарахування чомусь заважає.

Судовий збір покладається на відповідача в сумі 22 208 грн. 52 коп., відповідно до статті 49 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 22, 44 49, 82 85 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково. Стягнути з Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Запоріжгаз» (69035, м. Запоріжжя, вул. Заводська, буд. 7; ) на користь Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (01001, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, буд. 6; ) пеню в сумі 400 000 (чотириста тисяч) грн. 00 коп., 3% річних в сумі 53 022 (пятдесят три тисячі двадцять дві) грн. 67 коп., інфляційні нарахування в сумі 656 428 (шістсот пятдесят шість тисяч чотириста двадцять вісім) грн. 90 коп., судовий збір в сумів сумі 22 208 (двадцять дві тисячі двісті вісім) грн. 52 коп. Видати наказ.

В іншій частині позову відмовити.

Повне рішення складено : 30.03.2016р.

Суддя Л.С. Місюра