ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" березня 2016 р. Справа № 911/1418/15

Розглянувши матеріали справ за позовом Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»

до Комунального підприємства «Баришівкатепломережа»

про стягнення 311 717, 55 грн.

Суддя Т.П. Карпечкін

В засіданні приймали участь:

від позивача: ОСОБА_1 (довіреність № 14-125 від 13.05.2014 року);

від відповідача: ОСОБА_2 (довіреність № 30 від 05.02.2016 року).

обставини справи:

В провадженні Господарського суду Київської області на новому розгляді знаходиться справа № 911/1418/15 за позовом Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» до Комунального підприємства «Баришівкатепломережа» про стягнення 311 717, 55 грн.

Рішенням Господарського суду Київської області від 21.07.2015 року у справі № 911/1418/15, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 26.10.2015 року, позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» задоволені частково.

Постановою Вищого господарського суду України від 22.12.2015 року касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» задоволено частково, постанову Київського апеляційного господарського суду від 26.10.2015 року та рішення Господарського суду Київської області від 21.07.2015 року № 911/1418/15 скасовано, а справу передано на новий розгляд до Господарського суду Київської області.

За резолюцією голови Господарського суду Київської області справу № 911/1418/15 передано на автоматизований розподіл.

Згідно автоматизованого розподілу справу № 911/1418/15 передано до провадження судді Господарського суду Київської області Карпечкіна Т.П. для розгляду справи по суті.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 14.01.2016 року справу № 911/1418/15 було прийнято до розгляду та призначено на 01.02.2016 року.

01.02.2016 року через канцелярію суду представником позивача було подано клопотання про відкладення розгляду справи. В судове засідання, яке відбулось 01.02.2016 року представники сторін не зявилися, сторони вимоги ухвали Господарського суду Київської області від 14.01.2016 року не виконали, відповідач про причини неявки в судове засідання суд не повідомив. Розгляд справи відкладався до 22.02.2016 року.

В судове засідання, яке відбулось 22.02.2016 року представник позивача не зявився, сторони вимоги ухвали Господарського суду Київської області від 14.01.2016 року не виконали, позивач про причини неявки в судове засідання суд не повідомив. Розгляд справи відкладався до 10.03.2016 року.

10.03.2016 року через канцелярію суду від представника позивача надійшли письмові пояснення у справі на виконання вимог ухвали суду від 14.01.2016 року.

В судове засідання, яке відбулось 10.03.2016 року представник відповідача не зявився, вимоги ухвали Господарського суду Київської області від 14.01.2016 року не виконав, про причини неявки в судове засідання суд не повідомив. Розгляд справи відкладався до 21.03.2016 року.

Також, ухвалою суду від 10.03.2016 року за клопотанням позивача відповідно до ч. 3 ст. 69 Господарського процесуального кодексу України продовжено строк розгляду справи

В судовому засіданні 21.03.2016 року представник позивача підтримав позовні вимоги. Представник відповідача в судовому засіданні 21.03.2016 року подав відзив на позов, яким позивач просить відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих позивачем, у нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, після закінчення розгляду справи у судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши в судовому засіданні 21.03.2016 року матеріали справи № 911/1418/15, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані сторонами докази, з врахуванням вказівок постанови Вищого господарського суду України від 22.12.2015 року у справі № 911/1418/15, в ході нового розгляду справи судом встановлено наступне.

У березні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до Комунального підприємства «Баришівкатепломережа» про стягнення 311717, 55 грн., з яких: 92689,18 грн. пені, 176 577,66 грн. інфляційних втрат та 42450,70 грн. 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за Договором купівлі-продажу природного газу № 13/3422-ТЕ-17 від 28.12.2012 року в частині своєчасної оплати вартості природного газу.

Рішенням Господарського суду Київської області від 21.07.2015 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 26.10.2015 року, позов задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача 175239,40 грн. інфляційних втрат, 42346,27 грн. 3% річних, 46344,59 грн. пені. В решті позову відмовлено.

Як встановлено під час попереднього розгляду спору, між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (продавцем) та Комунальним підприємством «Баришівкатепломережа» (покупцем) 28.12.2012 року укладено Договір купівлі-продажу природного газу № 13/3422-ТЕ-17 (далі - Договір), відповідно до п. 1.1 якого продавець (позивач) зобов'язується передати у власність покупцю (відповідачу) у 2013 році природний газ, ввезений на митну територію України ПАТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» за кодом УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити природний газ відповідно до умов договору.

Пунктом 5.1 Договору визначено, що ціна (граничний рівень ціни) на газ для теплопостачальних підприємств та послуги з його транспортування установлюються НКРЕ.

Відповідно до п. 5.2. Договору ціна за 1 000 м3 природного газу становить 1 091,00 грн. з урахуванням збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ, тарифів на транспортування, розподіл і постачання природного газу за регульованим тарифом та без податку на додану вартість. До сплати за 1000 м3 природного газу 1 091, 00 грн., крім того ПДВ 20% - 218, 20 грн., всього з ПДВ - 1 309,20 грн.

Відповідно до п. 6.1 Договору оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100 % поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Пунктом 7.2. Договору передбачено, зокрема, що у разі невиконання покупцем умов п. 6.1. Договору, останній у безспірному порядку зобовязується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

На виконання умов Договору протягом січня - грудня 2013 року позивач передав, а відповідач прийняв природний газ на загальну суму 1 270 705, 58 грн., що підтверджується наявними у матеріалах справи актами приймання-передачі природного газу, підписаними та скріпленими печатками сторін договору. Відповідач за поставлений газ вчасно не розрахувався, у зв'язку з чим позивач звернувся з даним позовом до суду.

Як зазначає касаційна інстанція, частково задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій виходили з доведеності факту несвоєчасного розрахунку відповідачем за поставлений газ за Договором, у зв'язку з чим з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 175 239, 40 грн. інфляційних втрат, 42 346, 37 грн. 3% річних та 46 344, 59 грн. пені. Крім цього, зменшуючи розмір штрафних санкцій, суди виходили з того, що заявлена позивачем до стягнення сума пені є надмірно великою та не співрозмірною із можливими збитками.

Вищий господарський суд України, переглядаючи рішення Господарського суду Київської області від 21.07.2015 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 26.10.2015 року в касаційному порядку, не погодився з висновками судів попередніх інстанцій, скасував судові рішення в повному обсязі та направив справу на новий розгляд.

Зокрема, в постанові Вищого господарського суду України від 22.12.2015 року у справі № 911/1418/15 наведені зауваження та обставини, які необхідно дослідити під час нового розгляду.

Відповідно до ст. 11112 Господарського процесуального кодексу України вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

Направляючи справу на новий розгляд, суд касаційної інстанції зазначив, що господарські суди у вирішенні спорів повинні застосовувати норми права, якими регулюються спірні правовідносини у конкретних справах, незалежно від того, чи посилаються на відповідні норми сторони та інші учасники судового процесу, за винятком випадків, коли це змінює підстави позову.

Рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному зясуванні того чи не виявлено в процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених в процесі розгляду справи та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Однак, під час попереднього розгляду справи судами не досліджено та не надано належної правової оцінки укладеним між Головним управлінням Державної казначейської служби України у Київській області, Департаментом фінансів Київської обласної державної адміністрації, Управлінням фінансів Баришівської районної державної адміністрації, Баришівською районною державною адміністрацією, Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» та Комунальним підприємством «Баришівкатепломережа» Договорам № 230/30 від 14.02.2014 року та № 694/30 від 09.10.2014 року про організацію взаєморозрахунків, предметом яких є організація проведення сторонами взаєморозрахунків відповідно до п. 24 ст. 14 та п. 2 ст.16 Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» і Порядку та умов надання у 2014 році субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню, яка виникла у зв'язку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії та послуг з централізованого водопостачання та водовідведення тарифам, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29.01.2014 року № 30.

Згідно з умовами вказаних Договорів про організацію взаєморозрахунків сторони домовились погасити заборгованість відповідача перед позивачем за спірним Договором у сумі 882 345, 69 грн. та 201 059, 89 грн. за рахунок коштів субвенції з державного бюджету місцевому бюджету для погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, що вироблялася, транспортувалася та постачалася населенню, яка виникла у звязку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії. Зазначені кошти перераховані позивачу 01.04.2014 року та 28.10.2014 року.

Колегія суддів касаційної інстанції зазначає, що у постановах Верховного Суду України від 09.09.2014 року у справах № 5011-35/1533-2012-19/522-2012, № 5011-35/1272-2012-42/527-2012, № 5011-1/1043-2012-42/528-2012 судова плата у господарських справах дійшла висновку, що уклавши договір про організацію взаєморозрахунків у аналогічних правовідносинах, сторони тим самим змінили порядок та строк розрахунку за природних газ, поставлений відповідно до договору поставки природного газу. Таким чином, для застосування визначеної договором пені та передбачених ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України наслідків порушення грошового зобов'язання, необхідно, щоб оплата була здійснена поза межами порядку і строків, встановлених договорами про організацію взаєморозрахунків.

Відповідно до ч. 1 ст. 11128 Господарського процесуального кодексу України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 11116 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Таким чином, під час нового розгляду справи суду необхідно розглянути спір з наданням належної правової оцінки Договорам про організацію взаєморозрахунків, дослідити відсутність або наявність зміни порядку і строків проведення розрахунків за природний газ, поставлений відповідно до Договору купівлі-продажу природного газу № 13/3422-ТЕ-17 від 28.12.2012 року.

Крім цього, необхідно врахувати, що для застосування санкцій, передбачених п. 7.2 Договору та наслідків порушення грошового зобов'язання, передбачених ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, необхідно, щоб оплата була здійснена поза межами порядку і строків, встановлених Договорами про організацію взаєморозрахунків.

Під час нового розгляду справи, судом встановлено, що на виконання умов Договору поставки природного газу позивач у період з січня 2013 року по грудень 2013 року поставив, а відповідач прийняв природний газ на загальну суму 1270705,58 грн., що підтверджується відповідними актами приймання-передачі природного газу: від 21.10.2013 року на суму 305582,99 грн., від 28.02.2013 року на суму 216396,36 грн., від 31.03.2013 року на суму 268281,26 грн., від 30.04.2013 року на суму 72867,45 грн., від 31.10.2013 року на суму 57449 грн., від 24.01.2014 року на суму 136989,44 грн., від 24.01.2014 року на суму 213139,08 грн.

Однак, позивач стверджує, що відповідач в порушення умов Договору поставки природного газу своєчасно та в повному обсязі не розрахувався за природний газ, у звязку з чим, позивачем заявлено позов про стягнення з відповідача інфляційних втрат, 3% річних та пені з простроченої суми грошового зобовязання.

Згідно розрахунку позивача інфляційні втрати з прострочених сум за загальний період прострочення з лютого 2013 року по жовтень 2014 року включно складають 176577,66 грн. Згідно розрахунку позивача 3% річних з прострочених сум за загальний період прострочення з 14.02.2013 року по 28.10.2014 року складають 42450,70 грн. На підставі п. 7.2 Договору позивач просить стягнути з відповідача за прострочення оплати вартості поставленого природного газу, пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, від суми заборгованості за кожен день прострочення платежу, яка за розрахунком позивача за період прострочення з 14.02.2013 року по 13.07.2014 року складає 92689,18 грн.

Позивач в своїх поясненнях наполягає, що у нього є право на стягнення санкцій за порушення відповідачем строків виконання грошовихзобовязань з оплати природного газу з моменту настання прострочення по день фактичної сплати боргу.

Як зазначено в постановах Верховного Суду України від 09.09.2014 року у справах № 5011-35/1533-2012-19/522-2012, № 5011-35/1272-2012-42/527-2012, № 5011-1/1043-2012-42/528-2012 з приводу неоднакового застосування норм законодавства, відсутні підстави для стягнення пені, передбаченої Договором поставки природного газу, та застосування наслідків за порушення грошового зобовязання, передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, оскільки уклавши договір про організацію взаєморозрахунків, сторони тим самим змінили порядок і строк проведення розрахунків за природний газ, поставлений відповідно до договору поставки природного газу.

Отже, для застосування санкцій, передбачених Договором поставки природного газу, та наслідків за порушення грошового зобовязання, передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, необхідно, щоб оплата була здійснена поза межами порядку і строків, встановлених договором про організацію взаєморозрахунків, який діяв на момент розгляду справи і відповідно до пункту 16 якого сторони засвідчили, що після виконання договору вони не мають одна до одної жодних претензій стосовно предмета договору.

Судом встановлено, що положеннями пункту 8 Договорів про організацію взаєморозрахунків передбачено, що відповідач перераховує на рахунок позивача кошти для погашення заборгованості за спожитий природний газ згідно з Договором купівлі-продажу природного газу № 13/3422-ТЕ-17 за 2013 рік.

За змістом підпунктів 2, 3 пункту 11 Договорів про організацію взаєморозрахунків сторони зобовязалися не вчиняти до проведення взаєморозрахунків дій з погашення заборгованості відповідно до Договору; перерахувати кошти наступній стороні.

Пунктом 16 Договорів про організацію взаєморозрахунків передбачено, що сторони не мають одна до одної претензій стосовно предмета договору.

Як вбачається з наданих відповідачем доказів та пояснень, основним видом діяльності комунального підприємства є виробництво, транспортування та постачання теплової енергії; газ, який постачався за договором використовувався підприємством для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням, так і бюджетними організаціями у яких за спожиту теплову енергію та надані послуги постійно наявний борг; джерелом розрахунків за спожитий природний газ є отримання коштів від споживачів, а основною причиною несвоєчасних розрахунків за спожитий природний газ є наявність різниці у тарифах на теплову енергію, та її несвоєчасне відшкодування з боку держави; також, відповідно до Договорів про організацію взаєморозрахунків (відповідно до пункту 2 статті 16 Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік») № 230/30 від 14.02.2014 року та 694/30 від 09.10.2014 року сторони дійшли згоди погасити заборгованість відповідача перед позивачем за природний газ 2013 року за спірним Договором поставки у розмірі 201 059,89 грн. та у розмірі 882 345,69 грн. за рахунок коштів субвенції з державного бюджету місцевому бюджету для погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, що вироблялася, транспортувалася та постачалася населенню; кошти в сумах 201 059,89 грн., 882 345,69 грн. були перераховані позивачу 01.04.2014 року та 28.10.2014 року; станом на 29.10.2014 заборгованість перед позивачем по Договору № 13/3422-ТЕ-17 від 28.12.2012 купівлі-продажу природного газу відсутня.

Згідно доданого до позовної заяви розрахунку вбачається, що пеня, річні та інфляційні за зобовязаннями січня 2013 року нараховані по 01.04.2014 року, по решті періодів прострочення нарахування проведені по 28.10.2014 року.

У звязку з чим, судом встановлено, що за зобовязаннями січня 2013 року заборгованість остаточно погашена 01.04.2014 року, за зобовязаннями решти періодів заборгованість була погашена 28.10.2014 року (частково 01.04.2014 року) за наслідками виконання Договорів про організацію взаєморозрахунків № 230/30 від 14.02.2014 року та 694/30 від 09.10.2014 року.

Враховуючи зміст Договорів про організацію взаєморозрахунків № 230/30 від 14.02.2014 року та 694/30 від 09.10.2014 року, які укладені в тому числі за участю позивача, відповідні Договори фактично засвідчують, що наведена в них заборгованість визнається такою, що виникла у звязку з невідповідністю фактичної вартості послуг діючим тарифам і держава на підставі відповідних нормативних актів та шляхом укладення Договорів фактично прийняла на себе зобовязання з оплати відповідної частини вартості природного газу шляхом надання субвенцій в обсязі заборгованості, яка виникла у звязку з різницею в тарифах.

Таким чином, у відповідній частині заборгованості за погодженням усіх сторін Договорів про організацію взаєморозрахунків, виконання відповідного зобовязання було прийнято на себе державою в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області, Департаменту фінансів Київської обласної державної адміністрації, Управління фінансів Баришівської районної державної адміністрації, Баришівської районної державної адміністрації, що свідчить прозміну порядку, відповідно і строків погашення заборгованості.

Оскільки, з огляду на відповідно до п. 24 ст. 14 та п. 2 ст.16 Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» і Порядку та умов надання у 2014 році субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню, яка виникла у зв'язку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії та послуг з централізованого водопостачання та водовідведення тарифам, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29.01.2014 року № 30 та факт укладення Договорів про організацію взаєморозрахунків, державою визнано свій обовязок щодо сплати відповідної заборгованості, яка виникла у звязку з різницею в тарифах, відсутні підстави вважати боржника таким, що прострочив виконання зобовязання в частині сплати відповідної заборгованості.

Крім того, за змістом підпунктів 2, 3 пункту 11 Договорів про організацію взаєморозрахунків сторони зобовязалися не вчиняти до проведення взаєморозрахунків дій з погашення заборгованості відповідно до договору.

Як встановлено судом, розрахунок за поставлений природний газ відбувся у порядку та строки, передбачені у Договорах про організацію взаєморозрахунків, тому відсутні підстави стверджувати про порушення відповідачем змінених Договорами про організацію взаєморозрахунків порядку та строків проведення розрахунків за природний газ, від так і застосування відповідальності за таке порушення.

Також, суд враховує, що позов подано до суду 30.03.2015 року (згідно штампу на конверті), тобто після повного виконання Договорів про організацію взаєморозрахунків, п. 16 яких сторони погодили, що не мають одна до одної претензій стосовно предмета договору.

З огляду на встановлені під час нового розгляду справи обставини з врахуванням вказівок постанови Вищого господарського суду України від 22.12.2015 року у даній справі та постанов Верховного Суду України від 09.09.2014 року у справах № 5011-35/1533-2012-19/522-2012, № 5011-35/1272-2012-42/527-2012, № 5011-1/1043-2012-42/528-2012, висновки яких з огляду на ч. 1 ст. 11128 Господарського процесуального кодексу України мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними, тому позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог і заперечень.

За наслідками розгляду спору суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 22, 33, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд Київської області, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 21.03.2016 р.

Суддя Т.П. Карпечкін