ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" березня 2016 р.Справа № 922/489/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Денисюк Т.С.

при секретарі судового засідання Кудревичу М.О.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Добропіллявугілля", м. Добропілля
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Селтком", м. Харків
про про тлумачення умов договору
за участю :

Представник позивача - не з"явився;

Представник відповідача - не з"явився;

ВСТАНОВИВ:

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Добропіллявугілля" звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою, в якій просить суд розтлумачити п. 4.7 Договору поставки №ДУ-2014/562-КП від 31.12.2014 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Добропіллявугілля" та Товариством обмеженою відповідальністю "Селтком" (відповідач), визначивши, що датою поставки Продукції вважається дата, вказана особисто представником Покупця на відповідних товаросупровідних документах, наданих Постачальником, про прийняття Продукції в момент передачі.

Також позивач просить суд покласти на відповідача витрати по сплаті судового збору в розмірі 1378,00 грн.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 24.02.2016 року за позовною заявою було порушено провадження по справі № 922/489/16 та призначено її до розгляду у відкритому судовому засіданні на 15 березня 2015 року.

Ухвалою суду від 11.03.2016 року розгляд справи було відкладено на 29 березня 2016 року.

Представник позивача в судові засідання не зявлявся, витребуваних судом документів не надав, про причини неявки суд не повідомляв.

Представник відповідача в судові засідання не зявлявся, документів, витребуваних судом та відзиву на позовну заяву, не надав, про причини неявки суд не повідомляв. Про час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності господарського процесу, закріплені п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, ст. 4-3 та ст. 33 ГПК України, суд вважає, що господарським судом в межах наданих йому повноважень сторонам створені усі належні умови для надання доказів у справі та є підстави для розгляду справи за відсутності представників сторін за наявними, у справі матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані докази, суд встановив наступне.

31 грудня 2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Добропіллявугілля" (покупець) та Товариством обмеженою відповідальністю "Селтком" (постачальник) було укладено Договір поставки №ДУ-2014/562-КП (далі - Договір).

У відповідності до предмету Договору постачальник зобов'язується поставити у власність покупця продукцію та / або обладнання виробничо - технічного призначення (Продукція) в асортименті, кількості, у строки, за ціною та з якісними характеристиками, узгодженими Сторонами в Договорі та Специфікаціях, які є невід"ємними частинами Договору (п.1.1. Договору).

Відповідно до п. 4.1. Договору поставка Продукції проводиться партіями в асортименті, кількості, якості, по цінам, з якісними характеристиками та в строки, узгодженні Сторонами в Специфікаціях до даного Договору.

Пунктом 4.7. Договору передбачено, що датою поставки вважається дата, вказана представником покупця на відповідних товаросупроводжувальних документах, наданих постачальником. При поставці автомобільним транспортом датою поставки вважається дата, вказана представником покупця на видатковій накладній.

Згідно з п.4.8. Договору обов'язки постачальника вважаються виконаними з моменту передачі продукції в розпорядження покупця в узгоджене місце призначення поставки в асортименті, кількості, в строки, з якісними характеристиками, узгодженими Сторонами в Соговорі та Специфікаціях до Договору. Обов'язки покупця вважаються виконаними з моменту прийняття та оплати поставленої продукції.

Розрахунки за поставлену Продукцію постачальником здійснюються покупцем шляхом безготівкового перерахунку грошових коштів на поточний рахунок постачальником протягом 5 робочих днів с 60 календарного дня с дати поставки відповідної Продукції на підставі отриманого покупцем строку та за умови надання постачальником належним чином оформленої податкової накладної, а також документів, передбачених розділом 4 цього Договору, якщо інший строк відстрочки не обумовлений у відповідній Специфікації (5.4. Договору).

Згідно п.4.2. Договору у випадках, коли Сторонами в Специфікаціях узгоджуються інші умови поставки, взаємовідносини сторін будуть регулюватися положеннями, узгодженими сторонами у відповідних Специфікаціях до Договору.

З матеріалів справи вбачається, що 25.02.2015 року та 13.05.2015 року між сторонами підписано Специфікації до Договору, якими визначено асортимент, кількість, ціну, умови поставки товару та строк оплати.

Позивач просить суд розтлумачити пункт 4.7. Договору, оскільки вважає, що строк розрахунку за отриману Продукцію не пов'язаний з датою видаткової накладної, а пов'язаний з датою, вказаною на видатковій накладній особисто уповноваженими особами сторін.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним вище обставинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 1 ГПК України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених ГПК України заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Стаття 3 Цивільного кодексу України (ч. 2 та 3), закріплює, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Частина 1 ст. 628 Цивільного кодексу України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини 1 ст. 637 Цивільного кодексу України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до ст. 213 цього Кодексу. Правила тлумачення змісту правочину визначені в частинах 3 та 4 ст. 213 Цивільного кодексу України, згідно яких при тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з'ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною 3 цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.

Отже, підставою для застосування такого правового інституту як тлумачення змісту угоди має бути наявність спору між сторонами угоди щодо її змісту, невизначеність і незрозумілість буквального значення слів, понять і термінів тексту всієї угоди або її частини, що не дає змоги з'ясувати дійсний зміст угоди або її частини, а волевиявлення сторони правочину не дозволяє однозначно встановити її намір, тобто потребує встановлення справжньої волі, вираженої при вчиненні правочину, та відповідності волі та волевиявлення.

З огляду на викладене, тлумаченню підлягає зміст угоди або її частина у способи, встановлені статтею 213 Цивільного кодексу України, тобто, тлумаченням правочину є встановлення його змісту відповідно до воле-виявлення сторін при його укладенні, усунення неясностей та суперечностей у трактуванні його положень. Відповідно, тлумачення не може створювати, натомість тільки роз'яснювати вже існуючі умови угоди.

Суд зазначає, що позивачем у позовній заяві не наводиться доводів щодо нерозуміння ним, неоднозначного трактування чи зазначення тих чи інших частин Договору, неузгодженості норм чи правочину загалом, а відтак, необхідності тлумачення правочину. Обставини даної справи не свідчать про наявність вказаних передумов тлумачення п. 4.7 Договору поставки №ДУ-2014/562-КП від 31.12.2014 року, оскільки вимоги позивача зводяться до оцінки видаткових накладних, як засобу доказування та встановлення строку виконання позивачем у даній справі обов'язку щодо оплати отриманої на підставі Договору поставки №ДУ-2014/562-КП від 31.12.2014 року Продукції.

В той же час, безпосередньо п. 4.7. Договору, який просить розтлумачити позивач, виходячи з буквального значення тексту даного пункту договору та змісту договору в цілому, чітко і зрозуміло визначає погоджену волю сторін щодо дати поставки Продукції.

Зважаючи на те, що метою тлумачення правочину є з'ясування змісту його окремих частин, який складає права та обов'язки сторін, тлумачення слід розуміти як спосіб встановлення справжньої волі сторін при вчиненні правочину та можливості виконання ними умов правочину. А тому тлумачення договору (правочину) можливе до виконання сторонами його умов.

З огляду на наведене, враховуючи відсутність між сторонами спору щодо змісту п. 4.7 Договору поставки №ДУ-2014/562-КП від 31.12.2014 року на початок виконання сторонами умов даного Договору, позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується положеннями ст. 49 ГПК України. Так, відповідно до даної норми при відмові у задоволенні позовних вимог судові витрати покладаються на позивача. Таким чином, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

На підставі викладеного, відповідно до ст.ст. 1, 4, 4-3, 32-34, 35, 43, 44, 49, 75, 82-85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Повне рішення складено 01.04.2016 р.

Суддя ОСОБА_1

Справа №922/489/16.