УХВАЛА

22 березня 2016 року Справа № 913/250/15

Провадження №33/913/250/15

Господарський суд Луганської області у складі колегії суддів:

головуючий суддя Драгнєвіч О.В.,

судді: Голенко І.П.,

ОСОБА_1,

розглянувши заяву ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Ровенькиантрацит" про відстрочку виконання рішення господарського суду Луганської області від 07.09.2015 у справі № 913/250/15

за позовом ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю УКРСПЕЦХІМ, м.Донецьк

до ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю ДТЕК Ровенькиантрацит, м.Сєвєродонецьк Луганської області

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю Торговий дім ТПК НОВА

про стягнення 405000 грн 00 коп.

орган виконання рішення Відділ державної виконавчої служби Сєвєродонецького міського управління юстиції

У засіданні брали участь:

від позивача представник не прибув;

від відповідача ОСОБА_3, представник за довіреністю №РА119/15 від 22.12.2015 (паспортні дані: серія ЕН 610378, виданий 22.11.2007 року Ровеньківським МВ УМВС України в Луганській області);

від третьої особи - представник не прибув;

від органу виконання рішення - представник не прибув.

В С Т А Н О В И В :

Рішенням господарського суду Луганської області від 07 вересня 2015 року у справі № 913/250/15 позовні вимоги ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю УКРСПЕЦХІМ задоволено повністю, присуджено до стягнення з ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю ДТЕК Ровенькиантрацит на користь позивача заборгованість за поставлену продукцію в сумі 405000 грн 00 коп. та витрати зі сплати судового збору в сумі 8100 грн 00 коп.

Постановою Донецького апеляційного господарського суду від 07.12.2015 у справі №913/250/15 рішення господарського суду залишено без змін.

На виконання рішення господарського суду Луганської області від 07.09.2015 та постанови Донецького апеляційного господарського суду від 07.12.2015 у справі №913/250/15 стягувачу було видано наказ господарського суду Луганської області.

Відповідач у справі, ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю ДТЕК Ровенькиантрацит, 12.03.2016 звернувся до господарського суду Луганської області із про відстрочку виконання рішення господарського суду Луганської області від 07.09.2015 у справі № 913/250/15 в порядку ст. 121 ГПК України, строком на двадцять чотири місяці.

В обґрунтування даної заяви ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю ДТЕК Ровенькиантрацит зазначає, що основні активи та потужності підприємства знаходяться на території м. Ровеньки Луганської області, де триває проведення антитерористичної операції. Окрім того підприємство перебуває у скрутному фінансовому становищі, збитки в господарській діяльності підприємства згідно фінансового звіту за 2015 рік складають 1 726 474 грн., а тому на теперішній час виконання рішення господарського суду Луганської області від 07.09.2015 у справі №913/250/15 не виявляється можливим.

Ухвалою господарського суду Луганської області від 12.03.2015 розгляд заяви призначено в судовому засіданні на 22.03.2016.

У судове засідання 22.03.2016 зявився представник відповідача (заявника). Представники позивача, третьої особи та органу виконання рішення не з'явились, своїм правом на участь у судовому засіданні не скористались, про причини неявки суд не повідомили.

Проте, за висновками суду, учасники процесу були належним чином повідомлені про час та місце розгляду заяви з огляду на направлення всім ухвали суду на поштову адресу місцезнаходження, а також направлення позивачу на відому електронну адресу ухвали суду, повідомлення представників сторін шляхом передачі телефонограм, що підтверджується матеріалами справи.

Ухвала суду про призначення судового засідання для розгляду поданої заяви також була розміщена в Єдиному державному реєстрі судових рішень, доступ до якого є вільним та загальнодоступним.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що учасники процесу були належним чином повідомленні та обізнані про час та місце проведення судового засідання.

Оскільки норми ст.38 Господарського процесуального кодексу України щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи та матеріали, необхідні для вирішення спору чи розгляду відповідних заяв, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п.4 ч.3 ст.129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду відповідних доказів та у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом в межах наданих йому повноважень створені належні умови для надання учасниками судового процесу доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів необхідних для розгляду поданої заяви про відстрочку виконання рішення, а тому, за висновком суду, можливо здійснити розгляд заяви за наявними у справі матеріалами без участі повноважних представників позивача, третьої особи та органу виконання рішення.

Представник відповідача (заявника) в судовому засіданні підтримав заяву про відстрочку виконання рішення, просив задовольнити повністю, розстрочити виконання рішення на 24 місяці.

Позивач хоча в судове засідання повноважного представника не направив, однак, 21.03.2016 через відділ документального забезпечення суду подав заяву, в якій заперечив проти задоволення заяви про відстрочку виконання рішення, та посилаючись на статтю 80 Господарського процесуального кодексу просив припинити провадження за заявою. Зазначена правова позиція обґрунтована тим, що відповідач (заявник) вже звертався до господарського суду Луганської області із відповідною заявою про відстрочку виконання рішення у справі №913/250/15, ухвалою господарського суду Луганської області від 29.12.2015 було відмовлено в задоволенні заяви. За таких обставин, позивач вважає, що провадження підлягає припиненню.

Розглянувши заяву ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Ровенькиантрацит" про відстрочку виконання рішення господарського суду Луганської області від 07.09.2015 у справі № 913/250/15 та наявні матеріали, заслухавши пояснення представника відповідача (заявника), господарський суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обовязковими до виконання на всій території України, що кореспондується з положеннями ст.4-5, ст.115 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з мотивувальною частиною рішення Конституційного Суду України №16-рп/2009 від 30.06.2009р., виконання всіма суб'єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової держави.

Виходячи з того, що згідно зі ст.1 Конституції України Україна є правовою державою, обов'язковість виконання судових рішень є обов'язковою гарантією, дотримання якої є визначальним для утвердження авторитету України.

Згідно з вимогами статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У зв'язку з ратифікацією Конвенції, протоколів до неї та прийняттям Верховною ОСОБА_1 України Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини господарським судам у здійсненні судочинства зі справ, віднесених до їх підвідомчості, слід застосовувати судові рішення та ухвали Суду з будь-якої справи, що перебувала в його провадженні (абз. 3 п. 2 інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-8/1427 від 18.11.2003 Про Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та юрисдикцію Європейського суду з прав людини).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.06.2004 у справі Півень проти України суд вказав, що право на судовий розгляд, гарантований ст. 6 Концепції, захищає також виконання остаточних та обовязкових судових рішень, які в країні, що поважає верховенство права, не можуть залишатися невиконаними, завдаючи при цьому шкоди одній зі сторін.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.2004 у справі "Шмалько проти України" (заява № 60750/00) зазначено, що для цілей ст. 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невідємна частина "судового розгляду". У рішенні від 17.05.2005 по справі "Чіжов проти України" (заява № 6962/02) Європейський суд з прав людини зазначив, що позитивним обов'язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб переконатися, що неналежне зволікання відсутнє та що система ефективна і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантії § 1 ст. 6 Конвенції. Затримка у виконанні рішення може бути виправдана за виняткових обставин. Але затримка не повинна бути такою, що позбавляє сутності право, яке захищається п. 1 ст. 6 Конвенції ("ОСОБА_4 проти Італії", заява № 22774/93, § 74, ЄСПЛ 1999-V).

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, державний орган або інша юридична особа не може посилатися на відсутність коштів, щоб не виплачувати борг, підтверджений судовим рішенням. У такому випадку не може прийняти аргумент Уряду, що визначає таку відсутність як виняткові обставини (див. § 40 рішення Європейського суду з прав людини у справі Півень проти України від 29.06.2004).

При цьому, Європейський суд з прав людини допускає, що затримки у виконанні рішення можуть бути обґрунтовані за окремих обставин, проте державні органи не можуть довільно посилатись на відсутність коштів як на вибачення за невиплату боргу за рішенням, а затримки не можуть бути такими, що зводять нанівець право, що захищається пунктом 1 статті 6 Конвенції (див. § 24 рішення Європейського суду з прав людини у справі Бакай та інші проти України від 09.11.2004).

З урахуванням викладеного, відповідно до вимог Конституції України рішення суду від 07 вересня 2015 по справі №913/250/15, залишене без змін постановою Донецького апеляційного господарського суду від 07.12.2015, є обовязковим до виконання та має бути виконане.

Відповідно до ч.1 ст.121 Господарського процесуального кодексу України при наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, за заявою сторони, державного виконавця, прокурора або за своєю ініціативою господарський суд, який видав виконавчий документ, у десятиденний строк розглядає це питання у судовому засіданні з викликом сторін, прокурора і у виняткових випадках, залежно від обставин справи, може, зокрема, відстрочити виконання рішення.

При цьому, за змістом наведеної норми, відстрочення та розстрочення є правом, а не обовязком суду, яке реалізується у будь-який час від набрання рішенням законної сили та до його фактичного повного виконання, але виключно у виняткових випадках та за наявністю підстав, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Згідно п.7.1.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України №9 від 17.10.2012 відстрочка означає відкладення чи перенесення виконання рішення на новий строк, який визначається господарським судом.

Відповідно до п.7.2 вказаної вище постанови пленуму Вищого господарського суду України підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. При цьому слід мати на увазі, що згоди сторін на вжиття заходів, передбачених ст.121 Господарського процесуального кодексу України, ця стаття не вимагає, і господарський суд законодавчо не обмежений будь-якими конкретними термінами відстрочки чи розстрочки виконання рішення. Проте, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім'ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтями 4-3, 33 Господарського процесуального кодексу України встановлений принцип господарського судочинства, згідно з яким кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог або заперечень.

За приписом ст.43 вказаного Кодексу господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи положення вказаних вище норм процесуального законодавства, при зверненні до суду з заявою про відстрочку виконання судового рішення заявником повинні бути доведені конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у встановлений строк.

Проте, за висновками суду, відповідач належними та допустимим доказами у розумінні ст.ст.33, 34 Господарського процесуального кодексу України наявності підстав для відстрочки виконання судового рішення строком саме на двадцять чотири місяці не довів.

При цьому, надані ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю ДТЕК Ровенькиантрацит копії звітів про фінансові результати за перше півріччя 2015 року, за девять місяців 2015 року та за 2015 рік та копії довідок з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України на підтвердження знаходження відокремлених підрозділів в м. Ровеньки, копії актів обстеження, наказ про призупинення робіт з видобутку вугілля, не можуть слугувати належними та переконливими доказами, які на думку відповідача, свідчать про скрутне фінансове становище останнього та винятковість обставин, неможливість виконаня рішення суду саме протягом двох років, враховуючи наступне.

Суд звертає увагу на те, що ухвалою від 12.03.2016 відповідача було зобовязано надати пояснення та докази наявності конкретних обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим саме протягом 24 місяців; докази наявності виключних обставин з якими закон повязує можливість відстрочки виконання рішення; доказів звернення до позивача для врегулювання питання щодо можливості відстрочки/розстрочки виконання.

Натомість відповідачем вимог ухвали суду не виконано, не надано на підтвердження власної позиції балансу підприємства та інших річних фінансових форм, розшифровки кредиторської та дебіторської заборгованості у розрізі контрагентів, договорів та дат виникнення, звітів про витрати на виробництво та фінансові показники діяльності підприємства, звіти з оплати праці по підприємству та його підрозділам, оборотно-сальдових відомостей, даних щодо відкритих рахунків та наявних коштів у банківських установах, інших доказів наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення або роблять його неможливим протягом двох років.

Відсутність належних доказів та повних даних унеможливлює встановлення показників реальної господарської діяльності підприємства та висновків про винятковість обставин.

Доводи відповідача про знаходження відокремлених підрозділів в м.Ровеньки, території проведення антитерористичної операції, як підстави для відстрочки виконання рішення строком саме на два роки суд оцінює критично з огляду на те, що місцезнаходженням позивача за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців є м.Донецьк (а отже, також територія проведення антитерористичної операції), і відповідно сторони як субєкти господарювання контрагенти перебувають в рівних умовах.

Суд зауважує, що договір та специфікації між сторонами укладалися під час проведення антитерористичної операції, позивачем були належним чином виконані зобовязання та здійснена поставка продукції відповідачу в липні 2014 року. За вказаних обставин відповідачем продукція не була повернута, була прийнята, однак, зобовязання з проведення своєчасного розрахунку виконані не були.

Також на запитання суду представником відповідача в судовому засіданні підтверджено, що на даний час жодних проплат для погашення заборгованості відповідачем не здійснювалися.

Крім того, суд звертає увагу на те, що позивач, звертаючись до суду за захистом порушеного права, просив стягнути з відповідача лише суму основного боргу в розмірі 405000 грн, яка виникла через нездійснення останнім оплати поставленої йому продукції ще в липні 2014 року. Штрафні санкції та платежі у відповідності до ст.625 ЦК України позивачем до стягнення не заявлялися.

Відповідно до положень ст. 42 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Таким чином, вищезазначена правова норма зазначає, що підприємство організовує свою господарську діяльність на власний ризик, що як наслідок покладає на останнє нести тягар несприятливих наслідків такої діяльності.

Наразі будь-яких належних та допустимих доказів наявності виняткового випадку та підстав, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим протягом саме двох років, заявником до матеріалів справи не представлено. Тим більше, заявник просить відстрочити, а не розстрочити виконання рішення строком на двадцять чотири місяці, що за висновком суду призведе до порушення гарантованих Конституцією України, ст.ст.4-5, 115 Господарського процесуального кодексу України, прав позивача (стягувача) на отримання виконання за рішенням суду.

Тим більше, заявником не надано суду належних доказів обґрунтованості заявленого для відстрочки строку виконання, саме на 24 місяці, доказів можливості виконання рішення суду саме зі сплином цього строку, які кроки вживаються та будуть вживатися боржником для гарантованого виконання рішення.

При цьому, необхідно зазначити, що відповідно п.2.3 постанови №18 від 26.12.2011 Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (ч.1 ст.38 Господарського процесуального кодексу України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Під час розгляду заяви ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Ровенькиантрацит" судом не встановлено наявності інших суттєвих підстав та доказів неможливості виконання або ускладнення процедури виконання рішення суду саме протягом 24 місяців, а також інших обставин виняткового характеру, які могли б слугувати підставою для відстрочки виконання рішення суду у даній справі строком на два роки.

Враховуючи встановлені судом фактичні обставини, та з огляду на те, що вимоги заявника позбавлені належного доказового обґрунтування та правових підстав, суд відмовляє у задоволенні заяви ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Ровенькиантрацит" про відстрочку виконання рішення господарського суду Луганської області від 07.09.2015 у справі № 913/250/15 строком на двадцять чотири місяці.

Керуючись ст. ст. 86, 121 Господарського процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В :

Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Ровенькиантрацит" про відстрочку виконання рішення господарського суду Луганської області від 07.09.2015 у справі № 913/250/15 строком на двадцять чотири місяці.

Ухвала набирає законної сили з моменту її винесення.

Головуючий суддя О.В. Драгнєвіч

Суддя І.П. Голенко

Суддя Р.Є. Якушенко