КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" березня 2016 р. Справа№ 910/29892/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Баранця О.М.

суддів: Сітайло Л.Г.

Ропій Л.М.

при секретарі Матюхін І.В.

за участю представників:

від позивача не з'явився

від відповідача Перетятько С.М.

розглянувши

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий

дім Луцьккондитер"

на рішення

господарського суду міста Києва

від 21.01.2016 року

у справі № 910/29892/15 (суддя Привалов А.І.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий

дім Луцьккондитер"

до Публічного акціонерного товариства "Брокбізнесбанк"

про визнання додаткової угоди недійсною

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 21.01.2016 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, ТОВ "Торговий дім Луцьккондитер" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва 21.01.2016 року у справі №910/29892/15 та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.02.2016 р. апеляційну скаргу ТОВ "Торговий дім Луцьккондитер" на рішення господарського суду міста Києва від 21.01.2016 року у справі №910/29892/15 прийнято до розгляду та порушено апеляційне провадження. Розгляд справи призначено на 29.03.2016 року.

Представником відповідача подано відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить рішення суду першої інстанції звлищити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В судове засідання 29.03.2016 року представник позивача не з'явився.

Колегія суддів вважає за можливе здійснювати розгляд справи без участі представника позивача, враховуючи що останній належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються доводи та заперечення сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів даної справи, 22.04.2013 року між позивачем (Позичальник) та відповідачем (Банк) було укладено додаткову угоду № 4 до Кредитного договору № 2/10 (надалі - кредитний договір), якою викладено Кредитний договір № 2/10 від 23.02.2010 р. в новій редакції.

Так, відповідно до п.1.1 кредитного договору, банк надає позичальнику у тимчасове користування на умовах повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти, далі - кредит, на умовах, визначених цим договором.

Відповідно до п.1.2 договору, кредит надається в сумі 720000,92 грн. Строк користування (термін повернення) кредиту до 30.04.2015р. включно (п.1.3. кредитного договору). Процентна ставка за користування кредитом є фіксованою та становить 22,0 проценти річних (п.1.4. кредитного договору).

Як зазначав позивач, додаткова угода № 4 від 22.04.2012р. до кредитного договору зі сторони ТОВ "ТД "Луцьккондитер" підписана директором Ляцевич О.Г. з порушенням компетенції виконавчого органу, встановленої статутом, оскільки питання укладення спірного договору та затвердження його умов не було винесено на розгляд зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю "ТД "Луцьккондитер". При цьому, сума кредиту становить 720000,00 грн., що значно перевищує обмеження, встановлене статутом у розмірі 50000,00 грн.

З огляду на викладене, позивач просив визнати недійсною додаткову угоду № 4 від 22.04.2013 р. до кредитного договору № 2/10 від 23.02.2010р.

Згідно з ч. 2 ст. 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до ст. 99 Господарського процесуального кодексу України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Приписами ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим актам законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину, має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" під час розгляду справ про визнання угоди (правочину) недійсною, господарський суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. При цьому обставини, що мають істотне значення для вирішення спору повинні підтверджуватись сторонами належними та допустимими доказами відповідно до вимог статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України.

Посилання позивача на те, що спірна додаткова угода до кредитного договору підписана особою з перевищенням своїх повноважень як такі, що не впливають на дійсність спірної додаткової угоди до кредитного договору, є безпідставні з огляду на наступне.

У пункті 3.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" зазначено, що у господарських відносинах правочин (договір), як правило, вчиняється шляхом складання документа (документів), що визначає (визначають) його зміст і підписується безпосередньо особою, від імені якої він вчинений, або іншою особою, яка діє в силу повноважень, заснованих, зокрема, на законі, довіреності, установчих документах. Для вчинення правочинів органи юридичної особи не потребують довіреності, якщо вони діють у межах повноважень, наданих їм законом, іншим нормативно-правовим актом або установчими документами. Вирішуючи спори, пов'язані з представництвом юридичної особи у вчиненні правочинів, господарські суди повинні враховувати таке. Письмовий правочин може бути вчинений від імені юридичної особи її представником на підставі довіреності, закону або адміністративного акта. Особа, призначена повноважним органом виконуючим обов'язки керівника підприємства, установи чи організації, під час вчинення правочинів діє у межах своєї компетенції без довіреності.

Припис абзацу першого частини третьої статті 92 Цивільного кодексу України зобов'язує орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи не перевищувати своїх повноважень. Водночас, саме лише порушення даного обов'язку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абзац другий частини третьої статті 92 Цивільного кодексу України). Отже, позов про визнання недійсним відповідного правочину може бути задоволений у разі доведеності юридичною особою (позивачем) у господарському суді тієї обставини, що її контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин (що не отримав наступного схвалення особи, яку представляють).

Відповідно до пп. и) п.11.7 Статуту ТОВ "Торговий дім "Луцьккондитер", до компетенції загальних зборів належить надання попередньої згоди виконавчому органу Товариства на укладання правочинів, сума яких перевищує 50000,00 гривень.

Відповідно до приписів частин 1 та 2 статті 92 Цивільного кодексу України, юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом.

Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Відповідно до п. і) частини 5 статті 41 Закону України "Про господарські товариства", до компетенції загальних зборів належить затвердження договорів (угод), укладених на суму, що перевищує вказану в статуті товариства.

Згідно з протоколом позачергових зборів засновників товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Луцьккондитер" № 2 від 17.04.2013р. (копія якого міститься в матеріалах справи) було прийнято рішення щодо звернення до АТ "Брокбізнесбанк" з проханням реструктуризації заборгованості по кредитному договору № 2/10 від 23.02.2010р. з терміном на 24 місяці під 22% річних, та наділено директора товариства позивача Ляцевича О.Г. правом підпису усіх відповідних документів, необхідних для продовження дії кредитного договору № 2/10 від 23.02.2010р. з АТ "Брокбізнесбанк".

Доказів того, що рішення зборів № 2 від 17.04.2013р. визнавалося в судовому порядку недійсним, позивачем надано не було.

Частиною першою статті 241 ЦК України встановлено, що правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Як підтверджується матеріалами справи, що відповідач, виконуючи умови кредитного договору, 22.04.2013р. здійснив видачу кредиту в сумі 720000,92 грн., що підтверджується наявною в матеріалах справи випискою ПАТ "Брокбізнесбанк" по особовому рахунку позивача, а позивач, в свою чергу, здійснював виплату погашення кредитних коштів та процентів річних протягом періоду 22.04.2013р. по жовтень 2013 року, встановлених умовами кредитного договору.

З огляду на наведене, оплата позивачем заборгованості по кредиту та процентів річних за кредитним договором № 2/10 від 23.02.2010р. в редакції додаткової угоди № 4 від 22.04.2013р., в силу частини першої статті 241 Цивільного кодексу України, свідчить про схвалення спірного правочину позивачем, а отже, відсутні підстави для визнання його недійсним.

З урахуванням наведеного, суд відхиляє посилання позивача на недійсність спірної додаткової угоди до договору, як такі, що не доведені належними засобами доказування в порядку статей 33, 34 ГПК України, а тому додаткова угода № 4 від 22.04.2013р. до кредитного договору № 2/10 від 23.02.2010р. є дійсною та такою, що створює цивільні права та обов'язки позивача.

Частиною 2 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ч. 1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин в їх сукупності.

Тож, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, колегія суддів підтримує висновок суду першої інстанції про то, що заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 99, 101 - 105 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду міста Києва від 21.01.2016 року у справі №910/29892/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

2. Справу № 910/29892/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

3. Копію постанови направити сторонам.

Головуючий суддя О.М. Баранець

Судді Л.Г. Сітайло

Л.М. Ропій