КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" березня 2016 р. Справа№ 917/1340/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Майданевича А.Г.

суддів: Лобаня О.І.

Федорчука Р.В.

за участю представників сторін: згідно з протоколом судового засідання від 16.03.2016

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ГПЛ» на рішення господарського суду міста Києва від 21.10.2015 (повне рішення складено 26.10.2015)

у справі №917/1340/15 (суддя Пукшин Л.Г.)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ГПЛ»

до 1) Полтавської митниці Державної фіскальної служби України

2) Державної казначейської служби України

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - Головне управління Державної казначейської служби у Полтавській області

про стягнення 118 542,13 грн.,-

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 21.10.2015 у справі №917/1340/15 у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ТОВ «ГПЛ» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 21.10.2015 у справі №917/1340/15 та прийняти нове рішення суду, яким позов задовольнити.

В своїх доводах скаржник посилається на те, що висновки викладенні в рішенні суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та має місце порушення норм матеріального і процесуального права.

Ухвалою від 21.01.2016 Київським апеляційним господарським судом у складі колегії суддів: головуючий суддя Майданевич А.Г., судді Лобань О.І., Федорчук Р.В. прийнято до провадження зазначену вище апеляційну скаргу та призначено справу №917/1340/15 до розгляду у судовому засіданні за участю уповноважених представників сторін.

Представник позивача брав участь в судових засіданнях, підтримав доводи апеляційної скарги, надав пояснення та просив апеляційну скаргу ТОВ «ГПЛ» задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Представник відповідача-1 брав участь у судовому засіданні 22.02.2016, в якому заперечував щодо доводів апеляційної скарги, надавав пояснення та просив рішення господарського суду міста Києва від 21.10.2015 залишити без змін, а апеляційну скаргу ТОВ «ГПЛ» без задоволення.

Представники відповідача-2 та третьої особи в судові засідання не з'явились, про день та час розгляду справи були повідомлені належним чином, про що свідчать зворотні поштові повідомлення про вручення поштових відправлень, які знаходяться в матеріалах справи. Однак, вказана обставина не перешкоджає розгляду справи, оскільки учасники судового процесу, які не з'явились в судове засідання, були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи. За таких обставин колегія суддів апеляційного господарського суду вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників відповідача-2 та третьої особи.

14.03.2016 через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від ГУ Державної казначейської служби України в Полтавській області надійшли пояснення, в яких просить спір вирішити відповідно до вимог чинного законодавства та розглянути справу без участі третьої особи.

Полтавською митницею Державної фіскальної служби України на підставі ст. 96 Господарського процесуального кодексу України надано суду відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач-1 просить у задоволенні апеляційної скарги ТОВ «ГПЛ» відмовити, а рішення господарського суду міста Києва від 21.10.2015 у справі №917/1340/15 залишити без змін.

Відповідно до ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі.

Статтею 101 ГПК України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судова колегія Київського апеляційного господарського суду, розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, у постанові Полтавського окружного адміністративного суду від 30.03.2015 у справі №816/340/15-а за позовом ТОВ «ГПЛ» до Полтавської митниці Державної фіскальної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, картки відмови, визнання протиправними дій, встановлено, що ТОВ «ГПЛ» за контрактом №04/2014 від 20.01.2014 придбав товар в іноземного суб'єкта господарювання WORLDLEADER MERCHANTS LLP на суму 22 996,25 доларів США.

На виконання вимог чинного законодавства України позивач звернувся до Полтавської митниці Державної фіскальної служби України щодо митного оформлення товарів. Останнім було винесено рішення, відповідно до якого скореговано (збільшено) митну вартість товару, а також відмовлено в митному оформлені товару.

Вказаною постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 30.03.2015, яка залишена без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 20.05.2015 у справі №816/340/15-а, визнано протиправними дії Полтавської митниці Державної фіскальної служби України при визначені митної вартості товару за митною декларацією № 806000002/2014/000007/2 від 21.10.2014. Визнано протиправним та скасовано рішення Полтавської митниці Державної фіскальної служби України про коригування митної вартості товарів, скасовано картку відмови в прийняті митної декларації.

У вересні 2015 року ТОВ «ГПЛ» звернулось до господарського суду з позовом до Полтавської митниці Державної фіскальної служби України про стягнення 118 542,13 грн. з яких: 13 000,00 грн. витрат зі сплати юридичних послуг, які є завданою шкодою, 101 488,12 грн. інфляційних втрат та 4 054,01 грн. 3% річних за несвоєчасне повернення фінансової гарантії, нараховані за період з жовтня 2014 року по травень 2015 року.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що 20.01.2014 між ТОВ «ГПЛ» (покупець) укладено зовнішньоекономічний контракт №04/2014 на поставку запасних частин для автомобілів з іноземним суб'єктом господарювання WORLDLEADER MERCHANTS LLP (продавець), який 16.05.2014 поставив позивачу товар на суму 22 996,25 доларів США. В день поставки, вказаний товар був розміщений, згідно з єдиним уніфікованим документом для розміщення на тимчасове зберігання №13/320 від 16.05.2014, на складі тимчасового зберігання ТОВ «ГПЛ».

21.10.2014 позивач повторно направив до відділу митного оформлення №2 митного поста «Лтава» Полтавської митниці електронну митну декларацію типу ІМ 40 ДЕ.

21.10.2015 від Полтавської митниці Державної фіскальної служби України на адресу позивача надійшло електронне повідомлення №127 відповідно до якого повідомлено, що під час здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів за основним методом - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які ввозяться на митну територію України, відповідно до митного режиму імпорт (вартість операції), у відповідача-1 виникли підстави вважати, що сторони зовнішньоекономічного договору є пов'язаними між собою особами, та зобов'язано позивача надати додаткові документи.

На виконання вказаних вимог, ТОВ «ГПЛ» направлено весь перелік документів. З метою уникнення подальших додаткових незапланованих затрат по зберіганню товару на складі митного органу, а також застосування контролюючими органами санкцій за порушення валютного законодавства, ТОВ «ГПЛ» перераховано фінансову гарантію у розмірі 200 503,18 грн.

Однак, відповідачем-1 прийнято рішення про коригування митної вартості товарів, внаслідок чого збільшилась сума додаткових нарахувань та податків, відмовлено у прийнятті митної декларації.

Позивач зазначає, що у зв'язку з набранням законної сили постанови Полтавського окружного адміністративного від 30.03 2015 у справі №816/340/15-а, виникла необхідність визначення наслідків протиправних дій відповідача-1, які полягають, у понесенні ТОВ «ГПЛ» незапланованих додаткових витрат на правову допомогу, а також у знеціненні коштів, які були сплачені позивачем відповідачу-1 у якості фінансової гарантії, за період з жовтня 2014 року по червень 2015 року.

З метою оскарження дій відповідача-1, 03.01.2014 між позивачем та ТОВ «Юридична консалтингова компанія» було укладено договір про надання юридичних послуг №3, вартість яких становить 13 000,00 грн.

Крім того, позивач зазначає, що кошти в якості фінансової гарантії були перераховані відповідачу-1 21.10.2014, а повернення вказаних коштів відбулось лише 24.06.2015, тому ним здійснено нарахування 3% річних та інфляційних втрат.

При прийнятті оскаржуваного рішення, місцевий господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

В апеляційній скарзі скаржник зазначає, що суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку, про те, що вимога позивача про стягнення грошових коштів є вимогою про стягнення збитків та про те, що вимоги щодо стягнення інфляційних втрат та 3% річних є необґрунтованими.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга ТОВ «ГПЛ» задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін з наступних підстав.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Статтею 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ТОВ «Юридична консалтингова компанія» на підставі договору про надання юридичних послуг №3 від 03.01.2014, надано послуги ТОВ «ГПЛ» на суму 13 000,00 грн., зокрема:

- згідно з актом ОУ-0000020 прийняття-передачі наданих послуг від 25.06.2015 виконавцем надано послуги з підготовки адміністративного позову, інших процесуальних документів та супроводження справи у суді першої інстанції за позовом ТОВ «ГПЛ» до Полтавської митниці ДФС України про визнання протиправним та скасування рішення, картки відмови, визнання протиправними дії на суму 5 000,00 грн.;

- згідно з актом ОУ-0000021 прийняття-передачі наданих послуг від 25.06.2015 виконавцем надано послуги з підготовки заперечень до апеляційної скарги Полтавської митниці ДФС України на постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 30.03.2015 у справі №816/340/15 та супроводження справи у суді апеляційної інстанції на суму 5 500,00 грн.;

- згідно з актом ОУ-0000022 прийняття-передачі наданих послуг від 25.06.2015 виконавцем надано послуги з підготовки позовної заяви ТОВ «ГПЛ до Полтавської митниці ДФС України про стягнення коштів на відшкодування шкоди, завданої протиправними діями на суму 5 000,00 грн.

Вказані послуги оплачені позивачем у повному обсязі, що підтверджується копіями платіжних доручень №584485 від 26.06.2015 на суму 5 000,00 грн., №4486 від 26.06.2015 на суму 5 500,00 грн., №584487 від 26.06.2015 на суму 2 500,00 грн.

Пунктом 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» від 21.02.2013 №7 визначено, що відповідно до розділу VI Господарського процесуального кодексу України судовими витратами є витрати сторін та інших учасників судового процесу в господарському суді, які пов'язані з розглядом справи і складаються з: судового збору; сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом; витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження; оплати послуг перекладача, адвоката; інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Склад судових витрат не є вичерпним, і оцінка тих чи інших витрат сторін як судових здійснюється господарським судом з урахуванням обставин конкретної справи. До інших витрат у розумінні статті 44 ГПК відносяться, зокрема: суми, які підлягають сплаті особам, викликаним до господарського суду для дачі пояснень з питань, що виникають під час розгляду справи (стаття 30 названого Кодексу); витрати сторін та інших учасників судового процесу, пов'язані з явкою їх або їхніх представників у засідання господарського суду, за умови, що таку явку судом було визнано обов'язковою.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що ТОВ «ГПЛ» отримано послуги з ведення справи в адміністративному суді та оплачено їх вартість, тобто, які відповідно до ст. 87 КАС України відносяться до судових витрат.

Отже, зазначені витрати не є шкодою у розумінні ст. ст. 22, 1173 ЦК України, не входять до складу ціни позову і не можуть стягуватися під виглядом збитків.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача-1 матеріальної шкоди у розмірі 13 000,00 грн. є не обґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Твердження скаржника про те, що суд першої інстанції невірно кваліфікує позовну вимогу про стягнення грошових коштів на відшкодування шкоди, завданої протиправними діями суб'єкта владних повноважень, як позовну вимогу про стягнення збитків, колегія суддів вважає безпідставним та необґрунтованим, оскільки у запереченнях на відзив (а.с. 112-115) та в апеляційній скарзі позивач самостійно здійснює посилання на такі норми чинного законодавства.

Відповідно до ст. 307 Митного кодексу України фінансова гарантія видається гарантом і надається органам доходів і зборів особою, відповідальною за сплату митних платежів, або будь-якою іншою особою на користь особи, відповідальної за сплату митних платежів, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Фінансова гарантія діє на всій митній території України.

Згідно з ст. 110 МК України фінансова гарантія повертається (вивільняється) у порядку, передбаченому розділом X цього Кодексу, після завершення режиму тимчасового ввезення.

Так, позивач зазначає, що у зв'язку з невчасним поверненням відповідачем-1 ТОВ «ГПЛ» грошової гарантії у сумі 200 503,18 грн., останній має право на стягнення 3% річних та інфляційних втрат на підставі ст. 625 ЦК України.

Статтею 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 5.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17.12.2013 №14 обов'язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає, зокрема у випадках повернення сум авансу та завдатку, повернення безпідставно отриманих коштів (ст. 1212 ЦК України), оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що вимоги позивача про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, які нараховані на фінансову гарантію, яка на думку позивача не була вчасно повернута відповідачем-1, не можна розцінювати як грошове зобов'язання в розумінні ст. 625 ЦК України.

Таким чином, виходячи з вищенаведеного, позовні вимоги щодо стягнення з Полтавської митниці ДФС України 101 488,12 грн. інфляційних втрат та 4 054,01 грн. 3% річних за період з жовтня 2014 по травень 2015 задоволенню не підлягають.

Згідно з ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність або відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Однак, позивачем не доведено наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до суду з позовом.

Нормами ст. 43 ГПК України визначено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Інших належних доказів на підтвердження своїх доводів та заперечень викладених в поданій апеляційній скарзі, скаржником не було надано суду апеляційної інстанції.

З огляду на вищевикладене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 21.10.2015 у справі №917/1340/15 прийнято після повного з'ясування обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, та відповідністю висновків, викладених в рішенні суду обставинам справи, а також у зв'язку із правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, і є таким що відповідає нормам закону.

Зважаючи на те, що доводи позивача законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, рішення господарського суду міста Києва від 21.10.2015 у справі №917/1340/15 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу ТОВ «ГПЛ» - без задоволення.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ГПЛ» на рішення господарського суду міста Києва від 21.10.2015 у справі №917/1340/15 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 21.10.2015 у справі №917/1340/15 залишити без змін.

3. Матеріали справи №917/1340/15 повернути до господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя А.Г. Майданевич

Судді О.І. Лобань

Р.В. Федорчук