ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" березня 2016 р. Справа № 922/6388/15

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Барбашова С.В., суддя Істоміна О.А. , суддя Плужник О.В.

при секретарі Кохан Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача ОСОБА_1 (довіреність № б/н від 05.01.2016р.)

відповідача ОСОБА_2 (довіреність № б/н від 03.08.2015р.)

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрікор Холдинг", Чернігівська область, Прилуцький район, с. Сергіївка (вх. №662 Х/3) на рішення господарського суду Харківської області від 09.02.2016р. у справі № 922/6388/15

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрікор Холдинг", Чернігівська область, Прилуцький район, с. Сергіївка

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Хармелія Трейдинг", с. Петрівське

про стягнення коштів, -

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Агрікор Холдинг" звернулось до господарського суду Харківської області із позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Хармелія Трейдинг" заборгованості в сумі 362131,40 грн., з яких: 220000,00 грн. - основна заборгованість, 128911,24 грн. - інфляційних втрат та 13220,16 грн. - 3% річних, мотивуючи свої вимоги неналежним виконанням відповідачем умов договору перевезення вантажу № 08-11 ХТАХ від 08 листопада 2012 року.

Рішенням господарського суду Харківської області від 09.02.2016р. по справі № 922/6388/15 (суддя Чистякова І.О.) у позові відмовлено.

Позивач із даним рішенням суду першої інстанції не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій посилаючись на те, що висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи, а при прийнятті рішення судом були порушені та неправильно застосовані норми матеріального та процесуального права, просить рішення господарського суду Харківської області від 09.02.2016р. по справі № 922/6388/15 скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначає, що спір між сторонами у справі виник у звязку з не оплатою відповідачем вартості отриманих паливно-мастильних матеріалів, які були отримані останнім за відповідними видатковими накладними та згідно договору перевезення вантажу № 08-11ХТАХ від 08.11.2012р. Даний договір на думку скаржника є змішаним договором та поєднує в собі елементи договору перевезення та поставки. Можливість отримання ПММ від Замовника, з подальшою їх компенсацією, була передбачена сторонами у пункті 3.3. Договору перевезення вантажу № 08-11 ХТАХ від 08 листопада 2012 року, а тому з урахуванням передачі відповідачу 22223,00 літрів дизельного палива на загальну суму 222230,00 грн. у відповідності до цієї умови Договору, та часткову сплату останнім ПММ, заборгованість складає 220000,00 грн. Факт передачі дизельного палива позивачем та прийняття його відповідачем підтверджується підписаними сторонами видатковими накладними № 1620 від 30.11.2012р. та № 1714 від 14.12.2012р., податковими накладними № 55 від 30.11.2012р. та № 62 від 14.12.2012р. на загальну суму 222230,00 грн.; відпуск пального відповідачу здійснювався зі складу ТОВ "Агрікор Холдинг", що підтверджується оборотно-сальдовою відомістю по рахунку бухгалтерського обліку 203 "Облік палива" за 2012 рік склад ПММ с. Червоні Партизани; господарська операція з реалізації дизельного палива була відображена в бухгалтерському обліку Позивача по рахунку 361 "Розрахунки з покупцями", що підтверджується карткою рахунку 361 за період з 01.11.2012 по 27.01.2016 року по контрагенту ТОВ "Хармелія Трейдинг". На підставі пунктів 4.4. та 4.5. Договору відповідачу були надані рахунки для оплати вартості ПММ (№ 214 від 30.11.2012 року та № 223 від 14.12.2012 року), предметом оплати по яким є оплата вартості дизельного палива, а не відшкодування (компенсація) вартості дизпалива, що додатково підтверджує факт здійснення господарської операції з поставки товару та виникнення обов'язку у відповідача здійснити розрахунок за отриманий товар не пізніше 10-ти банківських днів з моменту отримання відповідного рахунку. З цих обставин, позивач просить задовольнити його вимоги у повному обсязі.

Відповідач надав відзив на апеляційну скаргу (вх. № 3208 від 22.03.2016р.), в якому вважає висновки, що викладені у рішенні суду першої інстанції, законними та обґрунтованими, а тому просить рішення господарського суду Харківської області від 09.02.2016р. по справі № 922/6388/15 залишити без змін. При цьому, відповідач зазначає, що доводи, які наведені позивачем в апеляційній скарзі, не можуть бути підставами для скасування прийнятого у даній справі рішення суду, оскільки не підтверджені належними доказами.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 09.03.2016р. апеляційну скаргу позивача прийнято до провадження і призначено до розгляду на 24 березня 2016 р. об 11:00 год.

Згідно з частинами 1, 2 статті 101 та пункту 7 частини 2 статті 105 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. У постанові мають бути зазначені: обставини справи, встановлені апеляційною інстанцією, доводи, за якими апеляційна інстанція відхиляє ті чи інші докази, мотиви застосування законів та інших нормативно-правових актів.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту з'ясування та доведеність всіх обставин, що мають значення для справи, дослідивши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при винесенні оскаржуваного рішення, заслухавши у судовому засіданні 24.03.2016р. уповноважених представників сторін, якими підтримано свої правові позиції по справі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню, з огляду на нижченаведене.

Як вбачається з матеріалів справи, 08 листопада 2012 року між позивачем у справі - Товариством з обмеженою відповідальністю "Агрікор Холдинг" (Відправник) та відповідачем - Товариством з обмеженою відповідальністю "Хармелія Трединг" (Перевізник) було укладено договір перевезення вантажу №08-11 ХТАХ (далі - Договір), відповідно до пунктів 1.1. та 1.2. якого передбачено, що Перевізник у порядку та на умовах, визначених цим Договором, бере на себе зобов'язання доставити автомобільним транспортом довірений йому Відправником вантаж (згідно з транспортною накладною) з місця відправлення до пункту призначення і видати вантаж уповноваженій на одержання вантажу особі, а Відправник бере на себе зобов'язання сплатити плату за перевезення вантажу. Обсяг послуг та строки їх надання визначаються відповідно до Додатків цього Договору.

Пунктом 2.1. Договору передбачено, що перевізник зобов'язаний здійснити перевезення вантажу з використанням власного автотранспорту та власних паливно-мастильних матеріалів.

Згідно умов Договору Відправник зобов'язаний у разі необхідності забезпечити Перевізника необхідною для здійснення перевезень кількістю паливно-мастильних матеріалів з наступною компенсацією їх вартості Перевізником (пункт 3.3. Договору).

Пунктом 4.2. Договору сторонами обумовлено, що вартість перевезення та оплата послуг встановлюється Сторонами окремо для кожного перевезення за закріплюється в додатку до Договору, що є невід'ємною частиною цього Договору.

Згідно пункту 4.3. Договору загальний та остаточний розмір плати за надані Послуги за цим Договором визначається згідно Актів виконаних робіт, які є невід'ємними Додатками до цього Договору.

Відповідно до пункту 4.4. Договору сторони дійшли згоди, що, в разі використання Перевізником паливно-мастильних матеріалів Відправника Перевізник зобов'язується відшкодувати їх вартість Відправнику за цінами, що діють на підприємстві Відправника, згідно рахунка Відправника.

Згідно з пунктом 8.1. Договору цей Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання Сторонами та скріплення печатками Сторін. Укладення цього Договору підтверджується складанням перевізного документа відповідно до вимог чинного законодавства України.

Відповідно до пункту 8.2. Договору його строк починає свій перебіг у момент, визначений у пункті 8.1 цього Договору, та закінчується 31.12.2012 року.

У Додатку № 2 до Договору сторони погодили маршрут перевезення, розцінки (ціну перевезення вантажу з урахуванням використання Перевізником власних паливно-мастильних матеріалів) та визначили строки перевезення вантажу.

На виконання Договору позивач передав, а відповідач згідно погоджених сторонами договірних умов прийняв, і цей факт останнім не заперечується, 22223,00 літрів дизельного палива на загальну суму 222230,00 грн., що підтверджується видатковою накладною №1620 від 30.11.2012 на суму 195900,00 грн. (том 1 аркуш справи 43) та видатковою накладною №1714 від 14.12.2012 на суму 26330,00 грн. (том 1 аркуш справи 45), а також податковими накладними № 55 від 30.11.2012 на суму 195900,00 грн. та № 62 від 14.12.2012 на суму 26330,00 грн. (том 1 аркуші справи 91-92).

Згідно з пунктом 4.5. Договору розрахунки за використані Перевізником паливно-мастильні матеріали Відправника згідно пунктів 3.3. та 4.4. цього Договору проводяться Перевізником у безготівковому порядку шляхом переказу грошових коштів на розрахунковий рахунок Відправника не пізніше 10-ти банківських днів з моменту отримання відповідного рахунка Відправника.

На виконання цієї умови Договору позивачем для оплати вартості отриманих відповідачем паливно-мастильних матеріалів виставлено та надано відповідачем два рахунки на оплату, а саме: № 214 від 30.11.2012р. на загальну суму 195900,00 грн. та № 223 від 14.12.2012р. на суму 26330,00 грн. (том 1 аркуші справи 44, 46).

Позивач зазначає, що всупереч умовам Договору відповідач оплату вартості паливно-мастильних матеріалів своєчасно не здійснив, чим допустив виникнення заборгованості в розмірі 222230,00 грн.

З метою досудового врегулювання спору 02.06.2015р. позивач за вих. № 820 надіслав на адресу відповідача претензію про погашення заборгованості (том 1 аркуші справи 47-49).

Після отримання претензії, відповідач сплатив позивачу 2230,00 грн., призначення платежу: оплата за паливно-мастильні матеріали згідно договору №08-11 ХТАХ від 08.11.2012р., про що свідчить виписка по рахунку позивача (том 1 аркуш справи 50).

Таким чином, позивач вважає, що відповідач використавши всі паливно-мастильні матеріали, що були передані за Договором, але сплату їх вартості провівши лише частково на суму 2230,00 грн., має перед ним заборгованість в сумі 220000,00 грн., яка заявляється до стягнення у даному позові.

Крім того, позивач, посилаючись на порушення та прострочення виконання відповідачем грошового зобовязання за Договором, на підставі положень статті 625 Цивільного кодексу України, заявив вимоги про стягнення з відповідача 128911,24 грн. - інфляційних витрат та 13220,16 грн. - 3% річних.

Відповідач у відзиві на позов просив при вирішенні даного спору застосувати строк позовної давності, посилаючись на пункт 6 частини другої статті 258 Цивільного кодексу України, так як до вимог про стягнення боргу по спірному Договору перевезення вантажу повинна застосовуватись спеціальна позовна давність в один рік, яка на його думку, за всіма обставинами справи вже спливла.

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог судом першої інстанції встановлено, що вищезазначені паливно-мастильні матеріали були використані відповідачем виключно під час здійснення перевезень за договором перевезення вантажу №08-11 ХТАХ від 08.11.2012, укладеного між сторонами, що підтверджується довідкою відповідача про використання паливно-мастильних матеріалів за вих. № 1 від 05.01.2016 за підписом головного бухгалтера та директора Товариством з обмеженою відповідальністю "Хармелія Трейдинг", а також не спростовані позивачем. Однак, відповідач лише частково відшкодував позивачу вартість паливно-мастильних матеріалів, отриманих за вищезазначеними видатковими накладними, перерахувавши позивачу 24.06.2015 грошові кошти в сумі 2230,00 грн., що підтверджується випискою по особовому рахунку позивача (том 1 аркуш справи 50). Таким чином, заборгованість відповідача перед позивачем складає суму у розмірі 220000,00 грн.

Разом з цим, господарський суд першої інстанції встановив, що договір № 08-11 ХТАХ від 08.11.2012р. за своїм правовим змістом та юридичною природою є угодою про перевезення вантажу, до якого повинні застосовуватись положення чинного законодавства, що регулюють правовідносини, які виникають з договорів перевезення. В основу рішення суду покладено висновок про те, що з огляду на приписи статей 317, 319 Цивільного кодексу України, та умов пунктів 3.3. та 4.4. Договору, відповідач (Перевізник) не стає власником палива, а тому Договір перевезення не є змішаним, і до нього не можуть застосовуватися норми права, якими врегульовано правовідносини за договором купівлі-продажу (поставки). Більше того, позивач не підтвердив реалізацію палива та відпуск нафтопродуктів відповідними документами, зокрема відомостями на відпуск нафтопродуктів за безготівковим розрахунком за формою № 16-НП, яка є Додатком № 16 до Інструкції про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафти і нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України, затвердженої спільним наказом Міністерства транспорту та зв'язку, Міністерства палива та енергетики, Державного комітету з питань технічного регулювання та споживчої політики від 20.05.2008 за № 281/171/578/155, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України від 02.09.2008 за № 805/15496.

З цих обставин та враховуючи те, що до вимог, повязаних із перевезенням вантажу застосовується позовна давність в один рік, тому згідно пункту 6 частини 2 статті 258 Цивільного кодексу України та заяви відповідача про застосування строку позовної давності, суд визначився, що позовна вимога щодо стягнення суми боргу в розмірі 220000,00 грн., інфляційних витрат в розмірі 128911,24 грн. та 3 % річних в розмірі 13220,16 грн. задоволенню не підлягає, так як строк позовної давності відносно виконання відповідачем грошового зобов'язання щодо відшкодування вартості паливно-мастильних матеріалів, отриманих за вищезазначеними видатковими накладними, сплинув ще у грудні 2013 р.

Повторно розглянувши справу в межах наданих суду апеляційної інстанції повноважень, здійснивши правовий аналіз всіх матеріалів справи в їх сукупності, колегія суддів не може погодитись із таким висновком суду першої інстанції та вважає його помилковим, адже рішення суду в порушення вимог статті 43 Господарського процесуального кодексу України прийнято передчасно, при неповному з'ясуванні обставин, які мають значення для справи.

Аналізуючи встановлені обставини справи, надаючи власну правову кваліфікацію спірних відносин та правову оцінку матеріалів справи, колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, зокрема з правочинів. Відповідно до частини першої статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Майново-господарські зобов'язання між суб'єктами господарювання виникають на підставі договорів (стаття 179 Господарського кодексу України) і сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору (стаття 627 Цивільного кодексу України).

Згідно приписів статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Матеріалами справи підтверджується, що на умовах Договору перевезення вантажу №08-11 ХТАХ від 08.11.2012р. між сторонами у справі відбулись правовідносини з поставки.

Даний Договір є договором змішаного типу (складний), оскільки містить елементи різних зобов'язань перевезення та поставки (купівлі-продажу), що відповідає нормам статті 628 Цивільного кодексу України та узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 цього Кодексу коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог даного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Колегією суддів досліджено умови Договору, за змістом яких зясовано, що у пунктах 1.1.-4.3. врегульовано зобов'язання сторін, що виникають з правовідносин перевезення вантажу, зокрема, сторонами у даному договорі погоджено обсяг послуг з перевезення, строки надання послуг, ціна (плата) за перевезення вантажу, тощо. Виконання послуг перевезення вантажу, згідно умов даного Договору повинно підтверджуватись Актами виконаних робіт. При цьому обсяг послуг та ціна за перевезення вантажу визначалась в додатках до даного Договору з урахуванням використання Перевізником власних паливно-мастильних матеріалів.

Втім, положення пунктів 3.3., 4.4. та 4.5. Договору відносяться до погоджених сторонами умов щодо поставки (купівлі-продажу) паливно-мастильних матеріалів (ПММ), кількості ПММ, ціни та строків оплати їх вартості (проведення розрахунків), які за всіма обставинами справи відповідач прийняв на підставі видаткових накладних, проте розрахунок за їх використання згідно виставлених позивачем рахунків провів лише частково.

Оскільки спір у справі виник з відносин сторін, узгоджених тією частиною договору, яка є поставкою (купівлею-продажем), колегія суддів апеляційної інстанції керується нормами закону, що регулюють поставку.

Згідно зі статтями 1-4, 181 Господарського кодексу України до господарських відносин застосовуються правила Цивільного кодексу України з врахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом.

Статтею 175 Господарського кодексу України визначено, що майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

За змістом статті 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. Реалізація суб'єктами господарювання товарів не господарюючим суб'єктам здійснюється за правилами про договори купівлі-продажу. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Частинами 1, 2 статті 712 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У пункті 3.3. Договору було передбачено можливість отримання ПММ від Замовника, з подальшою їх компенсацією.

Ця умова деталізована сторонами у пункті 4.4. Договору, яким передбачено, що у разі використання Перевізником паливно-мастильних матеріалів Відправника, Перевізник зобов'язується відшкодувати їх вартість Відправнику за цінами, що діють на підприємстві Відправника, згідно рахунка Відправника.

Як стверджує позивач, під час виконання своїх зобовязань з перевезення вантажів, відповідач не забезпечив власні автотранспортні засоби необхідною кількістю паливно-мастильних матеріалів, в звязку з чим, відповідно до пункту 3.3. Договору звернувся до позивача із проханням надати йому паливно-мастильні матеріали.

Вказані доводи позивача у повній мірі підтверджуються наявними у справі матеріалами, а саме: у відповідності до досягнутих домовленостей та на прохання відповідача, 30.11.2012 року та 14.12.2012 року позивач передав відповідачу власні паливно-мастильні матеріали у кількості 22223,00 літрів дизельного палива на загальну суму 222230,00 грн. Факт передачі позивачем дизельного палива у зазначеній кількості та прийняття його відповідачем, підтверджується двосторонніми видатковими накладними № 1620 від 30.11.2012р. та № 1714 від 14.12.2012р.

В даному випадку можливість передачі ПММ для належного здійснення перевезення з наступною компенсацією відповідачем їх вартості була передбачена сторонами у Договорі, як додаткова умова, що необхідна для належного виконання обовязку з боку відповідача, що не є тотожнім поняттю реалізації нафтопродуктів у прямому розумінні, як помилково зазначає суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, а тому колегія суддів вважає, що вимоги Інструкції про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафти і нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України, затвердженої спільним наказом Міністерства транспорту та зв'язку, Міністерства палива та енергетики, Державного комітету з питань технічного регулювання та споживчої політики від 20.05.2008 за № 281/171/578/155, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України від 02.09.2008 за № 805/15496 під час вирішення даної справи застосуванню не підлягають.

Натомість, у відповідності до вимог податкового законодавства та Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність" на підтвердження факту поставки дизельного палива, позивачем - ТОВ "Агрікор Холдинг", окрім видаткових накладних, були виписані та надані ТОВ "Хармелія Трейдинг" податкові накладні № 55 від 30.11.2012 року та № 62 від 14.12.2012 року на загальну суму 222230,00 грн. (том 1 аркуші справи 91-92).

Відпуск пального Відповідачу здійснювався зі складу ТОВ "Агрікор Холдинг" розташованого в с. Червоні Партизани, що підтверджується оборотно-сальдовою відомістю по рахунку бухгалтерського обліку 203 "Облік палива" за 2012 рік склад ПММ с. Червоні Партизани, яка була надана позивачем для залучення до матеріалів справи (том 1 аркуш справи 93).

Господарська операція з передачі дизельного палива була відображена в бухгалтерському обліку позивача по рахунку 361 "Розрахунки з покупцями", що підтверджується карткою рахунку 361 за період з 01.11.2012 по 27.01.2016 року по контрагенту ТОВ "Хармелія Трейдинг" (том 1 аркуш справи 94).

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо, безпосередньо після її закінчення. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", фіксує факт здійснення господарської операції поставки і є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Підписанням видаткових накладних № 1620 від 30.11.2012р. та № 1714 від 14.12.2012р., які є первинними обліковими документами у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", сторони зафіксували факт здійснення господарських операцій, тим самим встановивши договірні відносини, відмінні від перевезення вантажів, зокрема, договірних відносин з поставки ПММ, що є підставою для виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отримане дизельне паливо. Вказані обставини відповідачем не спростовані в порядку, визначеному статтями 32-34 Господарського процесуального кодексу України.

У відповідності до статті 530 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись в установлений законом або договором строк.

Відповідно до пункту 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

В силу статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За умовами спірного Договору строки оплати (проведення розрахунків) у випадку використання Перевізником переданих за накладними паливно-мастильних матеріалів визначені сторонами у пункті 4.5. Договору і повинні проводитись відповідачем у безготівковому порядку шляхом переказу грошових коштів на розрахунковий рахунок Відправника не пізніше 10-ти банківських днів з моменту отримання відповідного рахунка Відправника.

Відповідно до статті 334 Цивільного кодексу України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

Момент передачі дизельного палива зафіксований у підписаних сторонами видаткових накладних, а тому колегія суддів апеляційної інстанції погоджуючись із доводами скаржника вважає, що саме з цієї дати, яка також співпадає із моментом отримання відповідачем рахунків на оплату, до відповідача перейшло право власності на дизельне паливо у розумінні статті 334 Цивільного кодексу України, та, відповідно, можливість розпоряджатися ним на власний розсуд.

Відповідач жодним чином не довів суду апеляційної інстанції той факт, що у нього відсутнє зобовязання перед позивачем стосовно сплати вартості дизельного пального, отриманого за видатковими накладними, які надані позивачем в обґрунтування позовних вимог.

Рахунки № 214 від 30.11.2012 року та № 223 від 14.12.2012 року для оплати дизельного палива були надані відповідачу в день передачі товару без зауважень та заперечень з боку останнього.

Зі змісту цих рахунків вбачається, що постачальником є ТОВ "Агрікор Холдинг", покупцем ТОВ "Хармелія Трейдинг", предметом оплати за цими рахунками є оплата вартості всієї кількості поставленого дизельного палива, а не відшкодування (компенсація) вартості спірних ПММ.

Вказані обставини підтверджують факт здійснення господарської операції з поставки товару та виникнення обов'язку у відповідача здійснити розрахунок за отриманий товар не пізніше 10-ти банківських днів з моменту отримання відповідного рахунку, як то передбачено пунктом 4.5. Договору.

Відповідач доказів належного виконання зобовязання з оплати вартості отриманого дизельного палива не надав, однак наполягає на тому, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду з вимогою про захист свого права, відповідно до пункту 6 частини другої статті 258 Цивільного кодексу України.

Однак, колегія суддів не вбачає підстав для застосування спеціального строку позовної давності.

Приписами частини 1 статті 223 Господарського кодексу України передбачено, що при реалізації в судовому порядку відповідальності за правопорушення у сфері господарювання застосовуються загальний та скорочені строки позовної давності, передбачені Цивільним кодексом України, якщо інші строки не встановлено цим Кодексом.

Статтею 256 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється у три роки (стаття 257 Цивільного кодексу України).

Згідно статті 258 Цивільного кодексу України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: у звязку з перевезенням вантажу, пошти (стаття 925 цього Кодексу).

У відповідності до пункту 5 статті 261 Цивільного кодексу України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Положеннями статті 267 Цивільного кодексу України визначено наслідки спливу позовної давності, відповідно до пункту 3 якої, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як свідчать матеріали справи, заявлені позивачем вимоги не пов'язані з перевезенням вантажу, а виникли в зв'язку з не проведенням розрахунків за отримані паливно-мастильні матеріали, тому до цих вимог застосовується загальна позовна давність, а не спеціальна (скорочена) позовна давність, як помилково зазначають відповідач у відповідній заяві та суд першої інстанції в мотивувальній частині рішення.

З огляду на те, що за умовами Договору, перевізник зобов'язувався оплатити отримане пальне не пізніше 10-ти банківських днів з моменту отримання рахунка Відправника, а відповідач у своїх поясненнях визнає, що рахунки на оплату були отримані ним разом з видатковими накладними 30.11.2012 року та 14.12.2012 року, тому загальний трирічний строк позовної давності на час звернення позивача з даним позовом ще не сплив, а тому позовні вимоги про стягнення 220000,00 грн. заборгованості за отримане дизельне паливо підлягають задоволенню, оскільки підтверджуються наявною в матеріалах справи сукупністю належних та допустимих доказів.

Враховуючи те, що до вимог про стягнення заборгованості по зобовязанням з поставки товару (дизельного палива) застосовується загальна (трирічна) позовна давність, а тому строк для звернення до суду із позовом про стягнення інфляційних витрат та 3 % річних також позивачем не пропущено.

Статтею 610 Цивільного кодексу України визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України передбачає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Дана стаття визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредитору.

Позивачем, окрім вимог по стягненню заборгованості в сумі 220000,00 грн., було також заявлено вимоги про стягнення з відповідача 128911,24 грн. інфляційних втрат та 13220,16 грн. 3% річних.

Перевіривши розрахунок заявлених до стягнення сум в цій частині позову, колегія суддів дійшла висновку, що позов в цій частині також піддягає задоволенню у повному обсязі, оскільки наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат та 3 % річних (том 1 аркуші справи 12-17) є вірним та відповідачем не спростований.

Відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Статтями 33, 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції всі вищевикладені фактичні обставини справи не враховані, що призвело до неповного з'ясування обставин, які мають значення для правильного вирішення даного спору.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 103 Господарського процесуального кодексу України апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати рішення повністю або частково і прийняти нове рішення.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 104 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є, зокрема, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи.

Відповідно до положень статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Статтею 99 Господарського процесуального кодексу України визначено, що апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами наданими суду першої інстанції.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрікор Холдинг", Чернігівська область, Прилуцький район, с. Сергіївка підлягає задоволенню, а рішення господарського суду Харківської області від 09.02.2016р. у справі № 922/6388/15 скасуванню, у зв'язку із неповним з'ясуванням судом першої інстанції обставин справи в їх сукупності, та приймає у справі нове рішення, яким позовні вимоги задовольняє у повному обсязі.

На підставі приписів статті 49 та пункту 10 частини другої статті 105 Господарського процесуального кодексу України на відповідача покладаються витрати позивача по сплаті судового збору за подання позовної заяви та за розгляд апеляційної скарги.

Керуючись статтями 33, 34, 43, 44, 49, 99, 101, 102, пунктом 2 статті 103, пунктом 3 частини 1 статті 104, статтями 105, 110 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрікор Холдинг", Чернігівська область, Прилуцький район, с. Сергіївка задовольнити.

Рішення господарського суду Харківської області від 09.02.2016р. у справі № 922/6388/15 скасувати та прийняти нове рішення.

Позовні вимоги задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Хармелія Трейдинг" (64282, Харківська область, Балаклійський район, с. Петровське, вул. Шкільна, буд. 1, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрікор Холдинг" (17592, Чернігівська область, Прилуцький район, с. Сергіївна, вул. Шейгусівська, 1А, ) заборгованість в розмірі 220 000,00 грн., інфляційні втрати в сумі 128 911,24 грн., 3% річних в сумі 13 220,16 грн., судовий збір за подачу позовної заяви в розмірі 5 431,97 грн. та судовий збір за розгляд апеляційної скарги в розмірі 5 975,17 грн.

Доручити господарському суду Харківської області видати відповідні накази.

Постанова набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом 20-ти днів.

Головуючий суддя Барбашова С.В.

Суддя Істоміна О.А.

Суддя Плужник О.В.