РІШЕННЯ

24 березня 2016 року Справа № 913/830/15

Провадження № 4/913/830/15

за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю "Агросистема Черкаси", м. Черкаси

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Ровенькиантрацит", м. Сєвєродонецьк Луганської області

про стягнення 444 563 грн. 62 коп.

Суддя Старкова Г.М.

Секретар судового засідання Семеніхіна В.В.

У засіданні брали участь:

від позивача ОСОБА_1, директор ТОВ «Агросистема Черкаси» за наказом № 1 від 12.01.2012;

від відповідача представник не прибув.

Суть спору: позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача заборгованості за договором поставки № 405/14-4РА від 24.04.2014 в сумі 444563 грн. 62 коп., з яких: заборгованість за поставлену продукцію в сумі 285760 грн.00 коп., пеня в сумі 15288 грн. 00 коп., 3% річних в сумі 6920 грн.90 коп., інфляційні нарахування в сумі 136594 грн. 72 коп.

За клопотанням відповідача ухвалою господарського суду Луганської області від 20.01.2016 провадження у справі № 913/830/15 зупинено, до вирішення Київським апеляційним господарським судом спору у справі № 925/1675/15 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Ровенькиантрацит" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агросистема Черкаси" про внесення змін до договору поставки № 405/14-4РА від 24.04.2014 відносно відстрочення виконання зобов'язання щодо оплати отриманої продукції.

До канцелярії господарського суду Луганської області 12.03.2016 надійшло клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Агросистема Черкаси" про поновлення провадження справи № 913/830/15, з додатком копією постанови Київського апеляційного господарського суду від 17.02.2016 у справі № 925/1675/15.

Рішенням господарського суду Черкаської області від 30.11.2015 у справі № 925/1675/15 у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Ровенькиантарцит» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агросистема Черкаси» про внесення змін до п. 5.3 договору поставки № 405/14 4РА від 24.04.2014 в частині відстрочення виконання зобовязання щодо оплати отриманої продукції до закінчення проведення антитерористичної операції відмовлено повністю.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 17.02.2016 у справі № 925/1675/15 рішення господарського суду Черкаської області від 30.11.2015 у справі № 925/1675/15 залишено без змін, а апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Ровенькиантрацит" залишена без задоволення.

Обставини, які зумовили зупинення провадження у справі № 913/830/15, усунуті, у звязку з чим, суд задовольняє клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Агросистема Черкаси" позивача у справі, про поновлення провадження у справі № 913/830/15.

Відповідно до ст. 79 ГПК України господарський суд поновлює провадження у справі після усунення обставин, що зумовили його зупинення, тому провадження у справі слід поновити та призначити справу до розгляду.

Ухвалою господарського суду Луганської області від 15.03.2016 у справі №913/830/15

провадження у справі №913/830/15 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Агросистема Черкаси" до Товариства з обмеженою відповідальністю ДТЕК Ровенькиантрацит про стягнення 444 563 грн. 62 коп. поновлено, та призначено справу до розгляду.

Позов мотивований фактом неналежним виконанням відповідачем умов договору договором поставки № 405/14-4РА від 24.04.2014 в частині оплати у встановлені строки за поставлену продукцію.

Представник позивача у судовому засіданні 28.10.2015 заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, посилаючись на обґрунтованість позовних вимог.

Представник відповідача 21.03.2016 подав суду відзив на позовну заяву від 21.03.2016, яким позовні вимоги відхилив, посилаючись на те, що позивачем не вірно визначений строк настання оплати за продукцію та як наслідок невірно розрахований розмір 3% річних та інфляційних витрат, крім того, не надав доказів передачі товаросупровідних документів, як це передбачено умовами договору поставки № 405/14-4РА від 24.04.2014.

Також, у відзиві відповідач зазначив, що позивач порушив строки поставки продукції, що є фактом односторонньої зміни договору, яким не передбачена оплата продукції, яка поставлена зі зміненим строком поставки. Наданий відзив на позовну заяву судом розглянутий та долучений до матеріалів справи.

Представник позивача подав до суду клопотання від 21.03.2016, в порядку ст. 22 ГПК України, згідно штемпеля господарського суду Луганської області 24.03.2016 вх. № 2494/16, яким просить суд долучити до матеріалів справи: копії рішення господарського суду Луганської області від 16.10.2015 та постанови Донецького апеляційного господарського суду від 25.11.2015 у справі № 913/829/15. Дане клопотання судом розглянуте, задоволене та долучене до матеріалів справи з наданими до нього документами.

Представник відповідача 21.03.2016 подав до суду клопотання від 21.03.2016, за яким просить суд зменшити розмір пені, заявленої до стягнення, посилаючись на ст.233 ГК України та ч.3 ст. 83 ГПК України. При цьому, відповідач просить суд врахувати, що ТОВ «ДТЕК Ровенькиантрацит» не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин та вказує на тяжкий фінансовий стан товариства.

Також представник відповідача у клопотанні від 21.03.2016 зазначив, що ТОВ ДТЕК Ровенькиантрацит змінило юридичну адресу з адреси - 94700, м.Ровеньки, Луганська область, вул.Комуністична,6 на адресу: 93400, м.Сєвєродонецьк Луганська область, проспект Гвардійський,30/1. Але ТОВ ДТЕК Ровенькиантрацит фактично знаходиться за адресою: вул. Комуністична, 6, м.Ровеньки Луганської області, що знаходиться на території проведення антитерористичної операції. Основні активи і потужності підприємства, як і раніше, розташовані в м. Ровеньки Луганської області, тобто на території антитерористичної операції. Отже, на теперішній час ТОВ ДТЕК Ровенькиантрацит здійснює діяльність на території проведення антитерористичної операції, в межах адміністративної території міста Ровеньки Луганської області. Основним видом діяльності відповідача є добича камяного вугілля.

Вказане клопотання відповідача судом прийнято до розгляду та долучено до матеріалів справи з наданими до нього документами.

Представник позивача у судовому засіданні 24.03.2016 подав до суду заяву в порядку ст. 22 ГПК України, якою заперечує проти клопотання відповідача щодо зменшення розміру пені, з підстав, викладених у заяві. Вказана заява судом розглянута та долучена до матеріалів справи.

Зясувавши фактичні обставини справи, докази на їх підтвердження, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі розгляду справи та правової норми, яка підлягає застосуванню, приймаючи до уваги доводи представників позивача та відповідача, суд

В С Т А Н О В И В :

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що між ТОВ "Агросистема Черкаси"( далі за текстом - Постачальник, позивач) та ТОВ ДТЕК Ровенькиантрацит (далі за текстом -Покупець, відповідач) був укладений договір поставки № 405/14-4РА від 24.04.2014 (далі за текстом Договір).

Згідно із п. 1.1 договору, за його умовами постачальник зобовязаний поставити у власність покупця продукцію і/або обладнання виробничо- технічного призначення (далі за текстом - продукція), в асортименті, кількості, в строки, за ціною і з якісними характеристиками, погодженими сторонами в даному договорі і специфікаціях, що є невідємними частинами даного договору.

На підставі договору поставки № 405/14-4РА від 24.04.2014 позивач передав відповідачу у власність продукцію (труба вентиляційна шахтна гнучка) на загальну суму 305760 грн. 00 коп., що підтверджено видатковою накладною № РН-00413 від 15.10.2014 та товарно- транспортною накладною № 34 від 15.10.2014. Товар прийнятий представником відповідача на підставі довіреності № 3080 від 13.10.2014. Також на підставі вказаної поставки позивач видав відповідачу податкову накладну № 3 від 15.10.2014.

Пунктом 1.2 договору передбачено, що покупець зобовязаний прийняти і оплатити поставлену у його власність продукцію відповідно до умов цього договору.

Відповідно до п. 5.3 договору та п.4 специфікації до договору розрахунок за поставлену продукцію здійснюється протягом 45 календарних днів з моменту приймання продукції покупцем.

Позивач у позові вказує на те, що продукція прийнята представником відповідача 15.10.2014, тому відповідач повинен повністю оплатити поставлену продукцію не пізніше 29.11.2014.

Відповідач свої зобовязання за договором щодо оплатити за поставлену продукцію у повному обсязі не виконав, провів часткову оплату на суму 20000 грн. 00 коп., тому залишок заборгованості відповідача перед позивачем складає 285760 грн. 00 коп.

Відповідно до п. 6.8 договору, у разі несвоєчасної оплати продукції, покупець на письмову вимогу постачальника сплачує постачальнику неустойку у вигляді пені, в розмірі подвійної ставки НБУ за кожен день прострочення оплати від вартості своєчасно не сплаченої продукції, однак не більше 5% від вартості несплаченої продукції.

На суму боргу позивач нарахував відповідачу пеню в сумі 68171 грн. 91 коп. за період з 30.11.2014 по 29.05.2015, яка обмежена 15288 грн. 00 коп., що складає 5% від простроченої заборгованості.

Позивач, з урахуванням вимог ч.2 ст.625 ЦК України, нарахував відповідачу 3% річних в сумі 6920 грн. 90 коп. за період з 30.11.2014 по 07.09.2015, інфляційні нарахування в сумі 136594 грн. 72 коп. за період з грудня 2014 року по червень 2015 року(включно).

У звязку з тим, що відповідач не провів оплату за поставлену продукцію у повному обсязі, позивач звернувся до господарського суду з даною позовною заявою про стягнення з відповідача заборгованості за договором поставки № 405/14-4РА від 24.04.2014 в сумі 444563 грн. 62 коп., з яких: заборгованість за поставлену продукцію в сумі 285760 грн.00 коп., пеня в сумі 15288 грн. 00 коп., 3% річних в сумі 6920 грн.90 коп., інфляційні нарахування в сумі 136594 грн. 72 коп. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на умови договору за договором поставки № 405/14-4РА від 24.04.2014 та положення ст. 625 Цивільного кодексу України.

Відповідач відзивом на позовну позовні вимоги відхилив, з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Оцінивши за матеріалами справи доводи представників сторін у їх сукупності, суд вважає позов не обґрунтованим та таким, що підлягає до задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 4-3, 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести певними засобами доказування ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

На підставі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини (ч. 2, ст.11 Цивільного Кодексу України (далі ЦК)).

Відповідно до ст.. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч. 1, ст. 215 ЦК України).

У ч. 1 ст. 207 Господарського Кодексу України (далі ГК) зазначено, що господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Як свідчать матеріалами справи, між ТОВ "Агросистема Черкаси"( далі за текстом - Постачальник, позивач) та ТОВ ДТЕК Ровенькиантрацит (далі за текстом -Покупець, відповідач) був укладений договір поставки № 405/14-4РА від 24.04.2014 (далі за текстом Договір), за умовами якого постачальник зобовязаний поставити у власність покупця продукцію і/або обладнання виробничо- технічного призначення (далі за текстом - продукція), в асортименті, кількості, в строки, за ціною і з якісними характеристиками, погодженими сторонами в даному договорі і специфікаціях, що є невідємними частинами даного договору(п. 1.1 договору).

Згідно з п. 1.2 договору покупець зобовязаний прийняти та сплатити поставлену в його власність продукцію у відповідності до умов цього договору.

На підтвердження поставки, відповідно умов п. 4.3 договору, позивач зобовязаний надати відповідачу за актом приймання передачі, підписаним уповноваженими представниками сторін наступні товаросупровідні документи:

- рахунок фактуру;

- податкову накладну;

- видаткову накладну;

- відповідні товаросупровідні накладні (залізнична (товаро транспортна) накладна);

- сертифікат якості та/або паспорт;

- сертифікат відповідності ( у випадку, якщо продукція підлягає обовязковій сертифікації);

- інструкцію (керівництво) з експлуатації (у випадку, якщо даний документ передбачений);

- технічну документацію, передбачену п. 2.3 цього договору;

-декларацію про відповідність (якщо це встановлено технічним регламентом на відповідний вид продукції).

З матеріалів справи вбачається, що 07.07.2014 сторонами підписано специфікацію № 2/4 до договору, якою визначено асортимент, кількість, ціну та строк поставки продукції (а.с.12).

Сторонами було підписано додаткову угоду № 1 від 15.09.2014 (далі Додаткова угода), яка є невідємною частиною специфікації № 2/4 від 07.07.2014 та договору поставки № 405/14-4РА від 24.04.2014(а.с.13).

Відповідно до ст.179 ГК України майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і не господарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

В силу положень статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу інших актів цивільного законодавства.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч.1 ст. 626 ЦК України).

Згідно із ч.1 ст. 627 ЦК України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Між сторонами у справі виникли зобовязання на підставі договору поставки № 405/14-4РА від 24.04.2014 в силу п.1 ч.2 ст.11 ЦК України.

Відповідно до статті 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Договір поставки № 405/14-4РА від 24.04.2014 та додаткова угода №1 від 15.09.2014 за своєю правовою природою є договором купівлі-продажу, підписаний повноважними представниками сторін, відповідає вимогам, передбаченим статтями 628, 639, 655 Цивільного кодексу України щодо змісту та форми договору, не розірваний сторонами та не визнаний недійсним в судовому порядку.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 ЦК України).

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Факт невиконання відповідачем умов договору поставки № 405/14-4РА від 24.04.2014 та додаткової угоди №1 від 15.09.2014 щодо оплати за отриману продукцію підтверджений матеріалами справи.

Матеріалами справи підтверджено, що на підставі договору поставки № 405/14-4РА від 24.04.2014 позивач передав відповідачу у власність продукцію (труба вентиляційна шахтна гнучка) на загальну суму 305760 грн. 00 коп., що підтверджено видатковою накладною № РН-00413 від 15.10.2014 (а.с. 14), яка отримана представником відповідача 15.10.2014, про що свідчить його підпис на цьому документі із зазначенням дати та товарно- транспортною накладною № 34 від 15.10.2014 (а.с. 16), яка містить підпис представника відповідача та дату. Товар прийнятий представником відповідача на підставі довіреності № 3080 від 13.10.2014(а.с. 15) без будь-яких зауважень та заперечень. Також на підставі вказаної поставки позивач видав відповідачу податкову накладну № 3 від 15.10.2014 (а.с.17-18).

Відповідно до п. 5.3 договору та п.4 специфікації до договору розрахунок за поставлену продукцію здійснюється протягом 45 календарних днів з моменту приймання продукції покупцем, тобто не пізніше 29.11.2014.

Відповідач свої зобовязання за договором щодо оплатити за поставлену продукцію у повному обсязі не виконав, провів часткову оплату на суму 20000 грн. 00 коп., тому залишок заборгованості відповідача перед позивачем складає 285760 грн. 00 коп.

Суд не приймає до уваги доводи відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву щодо недоведення поставки продукції, оскільки це спростовується матеріалами справи (а.с. 14 18).

Твердження відповідача проте, що при укладені договору, сторони визначили обовязок постачальника при поставці продукції, надати покупцю, за актом приймання передачі, підписаним повноважними представниками сторін, товаросупровідні документи, відповідно до п. 4.3 договору, але, при передачі продукції, обумовленої специфікацією, постачальником, всупереч умовам п. 4.3. договору не надано доказів, що він дійсно є власником зазначеного товару, а отже має право відповідно до ст. 319 ЦК України, здійснювати право, передбачене тільки для власника, володіння, використання, розпорядження майном та здійснювати щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону.

Зазначене твердження відповідача не приймається судом до уваги, оскільки продукція була поставлена позивачем, відповідно до умов договору, специфікації та додаткової угоди, що підтверджується видатковою накладною № РН-00413 від 15.10.2014, підписаною сторонами та скріпленою печатками підприємств без будь-яких зауважень та заперечень, на підставі чого у покупця виник обовязок сплатити вартість поставленого товару.

Крім того, відповідно до п. 12 Інструкції про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання за кількістю від 15.06.1965р. № П-6 (приймання продукції по кількості) здійснюється за транспортними і супровідними документам (рахунком-фактурою, специфікацією, описом, пакувальними ярликами тощо) відправника (виготовлювача). Відсутність зазначених супровідних документів або деяких з них не припиняє приймання продукції. У цьому випадку складається акт про фактичну наявність продукції, що надійшла, і в акті вказується, які документи відсутні.

Відповідач не заперечує проти отримання від позивача товару, однак відповідних актів, з яких вбачалося, що позивачем не виконане зобовязання щодо надання документів на право власності на продукцію, чи доказів наявності будь-яких заперечень під час отримання товару, у відповідності до цієї Інструкції, відповідачем не надано, що спростовує його твердження про відсутність порушення зобовязання по оплаті поставленої продукції.

Згідно із ч. 1 ст. 666 Цивільного кодексу України, якщо продавець не передає покупцеві приналежності товару та документи, що стосуються товару та підлягають переданню разом з товаром відповідно до договору купівлі-продажу або актів цивільного законодавства, покупець має право встановити розумний строк для їх передання.

Виходячи зі змісту статей 688 та 690 Цивільного кодексу України, товари, від яких покупець відмовився, повинні прийматися ним за відповідальне зберігання.

Матеріали справи не містять доказів відмови від продукції та прийняття її у встановленому порядку на відповідальне зберігання.

Тому, суд вважає, що продукція за договором була поставлена позивачем відповідачу у відповідності до його умов та умов специфікації .

Крім того, у відзиві на позовну заяву відповідач зазначає, що поставка продукції по специфікації була здійснена не в строк, передбачений умовами специфікації та договору, змін до договору, а отже порушення виконання зобовязання по оплаті товару у відповідача відсутнє.

Згідно зі ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

В силу вимог ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до п. 1.7. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 року Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань, якщо у договорі або законі не встановлено строку (терміну), у який повинно бути виконано грошове зобов'язання, судам необхідно виходити з приписів частини другої статті 530 ЦК України. Цією нормою передбачено, між іншим, і можливість виникнення обов'язку негайного виконання; такий обов'язок випливає, наприклад, з припису частини першої статті 692 ЦК України, якою визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; відтак якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред'явив йому кредитор пов'язану з цим вимогу. При цьому передбачена законом відповідальність за невиконання грошового зобов'язання підлягає застосуванню починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару, якщо інше не вбачається з укладеного сторонами договору. Відповідні висновки випливають зі змісту частини другої статті 530 ЦК України.

Отже, отримавши товар та не сплативши його вартість в повному обсязі, покупець порушив вимоги договору та вимоги ст. 692 ЦК України.

Суд також не приймає доводи відповідача, викладені у письмових поясненнях щодо порушення позивачем строків поставки, оскільки вони не вливають на обовязок відповідача оплатити прийняту продукцію та право відповідача притягнути позивача до відповідальності за це порушення, передбаченої спірним договором (п.п. 6.1, 6.2).

Суд вважає, що з урахуванням вимог закону щодо належності і допустимості доказів, позивачем доведено належними доказами ті обставини, на які він посилається як на підстави позовної вимоги, натомість відповідач не спростував це в належний спосіб та не довів іншого.

Отже доводи відповідача за відзивом на позовну заяву судом відхиляються.

Суд вважає, вимога позову про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за поставлену продукцію в сумі 285760 грн. 00 коп. є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню у повному обсязі, оскільки вона підтверджена матеріалами справи, та підлягають стягненню з відповідача.

Щодо стягнення з відповідача 3% річних в сумі 6920 грн. 90 коп. за період з 30.11.2014 по 07.09.2015, інфляційні нарахування в сумі 136594 грн. 72 коп. за період з грудня 2014 року по червень 2015 року(включно) (відповідно до розрахунку, наведеного у позовній заяві від 10.09.2015) слід зазначити наступне.

Пункт 2 статті 625 Цивільного кодексу України передбачає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Виходячи з наведених норм чинного законодавства, слід визначити, що нарахування позивачем 3% річних за вказаний період у звязку із простроченням сплати грошового зобовязання, яке було припущено відповідачем, є правомірним, у звязку з чим позовні вимоги в частині стягнення 3% річних в сумі в сумі 6920 грн. 90 коп. за період з 30.11.2014 по 07.09.2015 (відповідно до розрахунку, наведеної у позовній заяві) слід задовольнити.

Також, суд перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних нарахувань дійшов висновку, що обґрунтований розмір інфляційних нарахувань є більшим, ніж заявлено позивачем до стягнення, тому вимога позову про стягнення з відповідача інфляційних нарахувань в сумі 136594 грн. 72 коп. за період з грудня 2014 року по червень 2015 року(включно) (відповідно до розрахунку, наведеного у позовній заяві від 10.09.2015) задовольняється у повному обсязі та підлягає стягненню з відповідача.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача пені в сумі 68171 грн. 91 коп. за період з 30.11.2014 по 29.05.2015, яка обмежена 15288 грн. 00 коп., що складає 5% від простроченої заборгованості слід зазначити наступне.

Умовою п. 6.8 договору передбачена відповідальність у вигляді пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення оплати від вартості своєчасно не оплаченої продукції, однак не більше 5% від вартості своєчасного товару.

Статтею 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобовязання, настають наслідки, передбачені договором або законом, в тому числі, сплата неустойки.

Оскільки відповідач допустив прострочення зобовязань за договором, йому на підставі наведених вище норм чинного законодавства, п. 6.8 договору нараховано та заявлено до стягнення пеню в сумі 15288 грн. 00 коп., що складає 5% від простроченої заборгованості.

Перевіривши розрахунок розміру пені, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявленої до стягнення суми пені за вказаний період.

Щодо клопотання відповідача від 21.03.2016 про зменшення розміру пені, заявленої до стягнення слід зазначити наступне.

Відповідно до частини 1 статті 230 ГК України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Згідно ч. 1 ст. 550 ЦК України встановлюється загальне правило про те, що кредитор має право на стягнення неустойки у всіх випадках порушення боржником зобов'язання, незалежно від того, виникли чи ні у зв'язку з цим порушенням збитки на стороні кредитора. Проте, частина 3 статті 551 ЦК України передбачає можливість зменшення за рішенням суду розмір неустойки, що стягується з боржника за порушення зобов'язання, якщо розмір неустойки значно перевищує розмір збитків. При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника.

Так, пунктом 1 ст. 233 ГК України закріплено, що суд має право зменшити розмір санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобовязання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобовязанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Слід зауважити, що вказана норма спрямована на запобігання збагачення кредитора за рахунок боржника, недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобовязання боржником.

Згідно з розясненням п. 3.17.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.11 № 18 «Про деякі питання практики застосування ГПК України судами першої інстанції» передбачено, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), господарський суд повинен обєктивно оцінювати, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на таку увагу, ступеню виконання зобовязання, причин неналежного виконання, невідповідності розміру неустойки наслідкам, що сталися тощо.

Але в даному випадку відповідачем не доведений суду факт наявності будь-яких обставин, з якими закон повязує можливість зменшення розміру відповідних штрафних санкцій. Крім цього збитковість підприємства відповідача не є підставою для зменшення розміру штрафних санкцій. В той же час, слід визначити, що зменшення розміру штрафних санкцій є саме правом, а не обовязком суду.

Виходячи з наведеного, підстав для зменшення розміру пені не має, у звязку з чим клопотання відповідача слід відхилити.

Факт неналежного виконання відповідачем умов договору поставки № 405/14-4РА від 24.04.2014 позивачем доведений, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором поставки № 405/14-4РА від 24.04.2014 в сумі 444563 грн. 62 коп., з яких: заборгованість за поставлену продукцію в сумі 285760 грн.00 коп., пеня в сумі 15288 грн. 00 коп., 3% річних в сумі 6920 грн.90 коп., інфляційні нарахування в сумі 136594 грн. 72 коп. слід задовольнити.

У судовому засіданні 24.03.2016 була оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Відповідно до ст.ст. 44, 49 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору в сумі 6668 грн. 45 коп. покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 22, 44, 49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Агросистема Черкаси" до Товариства з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Ровенькиантрацит" про стягнення 444 563 грн. 62 коп. задовольнити повністю

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю ДТЕК Ровенькиантрацит, проспект Гвардійський, 30/1, м. Сєвєродонецьк Луганської області, на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Агросистема Черкаси, вул. Волкова, буд. 71, м. Черкаси, заборгованість за поставлену продукцію в сумі 285760 грн. 00 коп., пеню в сумі 15288 грн. 00 коп., 3% річних в сумі 6920 грн. 90 коп., інфляційні нарахування в сумі 136594 грн.72 коп., витрати зі сплати судового збору в розмірі 6668 грн. 45 коп., видати наказ позивачу після набрання рішенням законної сили.

Відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання.

Відповідно до ст. 92 Господарського процесуального кодексу України рішення може бути оскаржено до апеляційної інстанції протягом десятиденного строку.

Повне рішення складено і підписано 29.03.2016.

Суддя Г.М. Старкова