ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2016 року Справа № 904/1659/15
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Рогач Л.І. - головуючого, доповідача
Алєєвої І.В., Коробенка Г.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргуТовариства з обмеженою відповідальністю "ДНІПРОАКВАТОРІЯ"
на постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 23.11.2015
у справі№ 904/1659/15
Господарського суду Дніпропетровської області
за позовомПрокурора Петриківського району Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпропетровської обласної державної адміністрації
до про- Петриківської районної державної адміністрації - Товариства з обмеженою відповідальністю "ДНІПРОАКВАТОРІЯ" визнання недійсним розпорядження № 653-р-08 від 22.12.2008; визнання недійсним договору оренди землі площею 2,1 га, укладеного 20.04.2010; скасування державної реєстрації договору оренди земельної ділянки площею 2,1 га та зобов'язання повернути земельну ділянку,

за участю представників: прокуратури Романов Р.О. посвід. №014714
позивача не з'явився (про час і місце судового засідання повідомлений належно)
відповідачів - не з'явився (про час і місце судового засідання повідомлений належно) - Сіцькова О.В.пред. дов. від 25.06.2015

ВСТАНОВИВ:

02.03.2015 Прокурор Петриківського району Дніпропетровської області звернувся до господарського суду в інтересах держави в особі Дніпропетровської обласної державної адміністрації з позовом до Петриківської районної державної адміністрації та Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпроакваторія" про визнання недійсним розпорядження Петриківської районної державної адміністрації № 653-р-08 від 22.12.2008 "Про надання земельної ділянки в оренду"; визнання недійсним договору оренди землі загальною площею 2,1 га, вартістю 3817401 грн, розташованої на території Іванівської сільської ради Петриківського району за межами населеного пункту, кадастровий номер :03:004:0056, який укладений 20.04.2010 між Петриківською районною державною адміністрацією та Товариством з обмеженою відповідальністю "Дніпроакваторія" та зареєстрований у Дніпропетровській регіональній філії Центру ДЗК, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 27.05.2010 за №83; скасування державної реєстрації договору оренди земельної ділянки площею 2,1 га (кадастровий номер: :03:004:0056), укладеного між Петриківською районною державною адміністрацією та Товариством з обмеженою відповідальністю "Дніпроакваторія", зареєстрованого 27.05.2010 у Дніпропетровській регіональній філії Центру ДЗК №83; та зобов'язання Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпроакваторія" повернути земельну ділянку загальною площею 2,1 га вартістю 3817401 грн, яка знаходиться на території Іванівської сільської ради Петриківського району за межами населеного пункту, кадастровий номер: :03:004:0056 у стані, не гіршому порівняно з тим, у якому він одержав її в оренду, шляхом підписання акта приймання-передачі землі.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що необхідною умовою укладення договору оренди земельної ділянки, яка перебуває у державній власності, є наявність рішення уповноваженого органу про надання земельної ділянки, натомість, розпорядження голови Дніпропетровської обласної державної адміністрації, як органу, уповноваженого за приписами частини четвертої статті 122 Земельного кодексу України від імені держави розпоряджатись землями рекреації державної форми власності, тобто бути орендодавцем у даних правовідносинах, не приймалось, що є порушенням статей 116, 124 Земельного кодексу України, частини четвертої статті 4, частини другої статті 16 Закону України "Про оренду землі"; надання Петриківською районною державною адміністрацією спірної земельної ділянки рекреаційного призначення державної форми власності здійснено за межами власної компетенції та з перевищенням наданих їй повноважень, що призвело до порушення прав держави як власника землі в особі Дніпропетровської облдержадміністрації,.

Відповідачі не виклали своєї позиції щодо заявленого позову в суді першої інстанції, в зв'язку з чим справа розглядалася за приписами статті 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними у ній матеріалами.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 07.04.2015 (суддя Панна С.П.) позов задоволено у повному обсязі; визнано недійсним розпорядження голови Петриківської районної державної адміністрації № 653-р-08 від 22.12.2008 "Про надання земельної ділянки в оренду"; визнано недійсним договір оренди землі загальною площею 2,1 га, вартістю 3817401 грн, розташованої на території Іванівської сільської ради Петриківського району за межами населеного пункту, кадастровий номер :03:004:0056, який укладений 20.04.2010 між Петриківською районною державною адміністрацією та Товариством з обмеженою відповідальністю "Дніпроакваторія" та зареєстрований у Дніпропетровській регіональній філії Центру ДЗК, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 27.05.2010 за №83; скасовано державну реєстрацію договору оренди земельної ділянки площею 2,1 га (кадастровий номер: :03:004:0056), укладеного між Петриківською районною державною адміністрацією та Товариством з обмеженою відповідальністю "Дніпроакваторія", зареєстрованого 27.05.2010 у Дніпропетровській регіональній філії Центру ДЗК №83; та зобов'язано Товариство з обмеженою відповідальністю "Дніпроакваторія" повернути земельну ділянку загальною площею 2,1 га вартістю 3817401 грн, яка знаходиться на території Іванівської сільської ради Петриківського району за межами населеного пункту, кадастровий номер: :03:004:0056 у стані, не гіршому порівняно з тим, у якому він одержав її в оренду, шляхом підписання акта приймання-передачі землі; стягнуто з відповідача судовий збір.

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 23.11.2015 (судді: Іванов О.Г.- головуючий, Величко Н.Л., Подобєд І.М.) рішення господарського суду залишено без змін, як законне та обґрунтоване.

Не погоджуючись із прийнятими у справі рішеннями, Товариство з обмеженою відповідальністю "Дніпроакваторія" звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення та постанову, прийняті у справі і припинити провадження у справі. Касаційну скаргу вмотивовано доводами про порушення судами норм матеріального та процесуального права, оскільки при винесенні рішень суди вийшли за межі власної компетенції, встановленої статтею 12 Господарського процесуального кодексу України та порушили норми статті 43 Господарського процесуального кодексу України щодо всебічного повного та об'єктивного розгляду всіх обставин справи; суди не врахували, що спір не підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, оскільки спірний договір оренди є адміністративним договором, укладеним з суб'єктом владних повноважень на підставі розпорядження, яке містить вказівку укласти цей договір; також суд апеляційної інстанції безпідставно не взяв до уваги, що позивач звернувся до суду з пропуском позовної давності без клопотання щодо її поновлення; натомість, відповідач в суді апеляційної інстанції просив застосувати позовну давність до позовних вимог.

Позивач та відповідач не скористалися правом на участь у судовому засіданні касаційної інстанції своїх представників, відзив на касаційну скаргу не надіслали.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення прокурора та представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпроакваторія", присутніх у судовому засіданні, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в судовому рішенні, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 111-7 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати чи вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду або відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Як встановлено господарськими судами попередніх інстанцій та вбачається з матеріалів справи, розпорядженням голови Петриківської районної державної адміністрації від 22.12.2008 № 653-р-08 "Про надання земельної ділянки в оренду" затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документації, що посвідчує право оренди на земельну ділянку товариству з обмеженою відповідальністю "Дніпроакваторія", а 20.04.2010 Петриківською районною державною адміністрацією (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Дніпроакваторія" (орендар) укладено договір оренди землі, за умовами пункту 1 якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку загальною площею 2,1 га під будинками для відпочинку для рекреаційного використання на підставі розпорядження голови Петриківської райдержадміністрації від 22.12.2008 за № 653-р-08, що розташована на території Іванівської сільської ради за межами населеного пункту. Вказаний договір зареєстровано у Дніпропетровській регіональній філії Центру ДЗК 27.05.2010 за № 83. Відповідно до пункту 8 договору договір укладено на 49 років.

За пунктом 2 договору в оренду передається земельна ділянка загальною площею 2,1 га, в тому числі 2,1 га під будинками для відпочинку; на земельній ділянці знаходяться об'єкти нерухомого майна: будівлі, баня, їдальня, свердловина, ґанок, які належать ТОВ "Дніпроакваторія" за змістом технічного паспорту від 20.06.2005. Будівлі знаходяться в задовільному стані (пункт 3 договору). Нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 68460,00 грн (пункт 7 договору).

Згідно з пунктом 15 договору земельна ділянка передається в оренду для обслуговування бази відпочинку; пунктом 16 договору та згідно висновком Відділу земельних ресурсів у Петриківському районі від 18.06.2008 визначено, що земельна ділянка передається для рекреаційного використання (шифр 86 Ф 6 ЗЕМ граф. 57).

Відповідно до довідки відділу Держземагенства у Петриківському районі від 26.02.2015 спірна земельна ділянка відноситься до категорії земель рекреаційного призначення.

Задовольняючи позов, місцевий господарський суд виходив з того, що Петриківська районна державна адміністрація діяла за межами власної компетенції та перевищила надані їй повноваження, надавши в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю "Дніпроакваторія" земельну ділянку рекреаційного призначення державної форми власності, що призвело до порушення права Держави в особі Дніпропетровської облдержадміністрації, як власника землі, що є підставою для визнання недійсним укладеного сторонами договору та розпорядження райдержадміністрації.

Переглядаючи справу в повному обсязі за приписами статті 101 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції погодився з висновками місцевого господарського суду та спростував доводи апеляційної скарги щодо підвідомчості спору адміністративному судочинству, а також доводи щодо спливу позовної давності для звернення з позовом.

Колегія суддів погоджується з судовими рішеннями з огляду на таке.

У вирішенні питання про те, чи є правовідносини господарськими, а спір - господарським, слід виходити з визначень, наведених у статті 3 Господарського кодексу України, відповідно до частин першої та другої якої під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб'єкти підприємництва - підприємцями.

Господарський спір підвідомчий господарському суду, зокрема, за умови: участь у спорі суб'єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Відповідно до приписів статті 12 Господарського процесуального кодексу України господарські суди на загальних підставах вирішують усі спори між суб'єктами господарської діяльності, а також спори, пов'язані з укладенням, зміною, виконанням і розірванням усіх господарських договорів між суб'єктами господарювання і органами державної влади і місцевого самоврядування, включаючи договори, які укладаються шляхом проведення конкурсу, біржових торгів, аукціонів тощо.

Відповідно до частини 1 статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Водночас за змістом статті 80 Земельного кодексу України держава є суб'єктом права власності на землі державної власності, реалізуючи це право через відповідні органи державної влади; за частиною першої статті 167, статтею 170 Цивільного кодексу України держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин, набуваючи і здійснюючи цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їх компетенції, встановленої законом.

Згідно з частиною першою статті 93 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Таким чином, укладаючи через відповідний уповноважений орган договір оренди, держава діє як рівний учасник відповідних орендних правовідносин.

Посилаючись на наявність у спірному договорі ознак адміністративного договору, скаржник наведене вище не врахував, не навів будь-яких ознак нерівності сторін спірного договору, наявності між ними відносин влади та підпорядкування, помилково ототожнивши правовідносини сторін договору та правовідносини держави з органом виконавчої влади в межах набуття та здійснення державою своїх цивільних прав. Відтак, господарські суди попередніх інстанцій вірно встановили правову природу даного спору як підвідомчого господарським судам та відхили відповідні доводи скаржника, як помилкові.

Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема, частиною першою статті 203 Кодексу визначено, що зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а частиною 2 статті 203 Кодексу встановлено, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Частиною 1 статті 116 Земельного кодексу України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Відповідно до частини першої пункту 12 розділу Х "Перехідні положення" Земельного кодексу України (в редакції станом на день прийняття оскаржуваного розпорядження та укладення договору оренди) до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзаці третьому цього пункту) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

За змістом частини першої статті 1 Закону України "Про місцеві державні адміністрації", статті 17 Земельного кодексу України - виконавчу владу в областях і районах здійснюють місцеві державні адміністрації, до повноважень яких віднесено розпорядження землями державної власності.

Відповідно до статті 20 Земельного кодексу України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Повноваження органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування визначаються статтею 122 Земельного кодексу України (у відповідній редакції), частиною третьою якої передбачено, що районні державні адміністрації на їх території надають земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) сільськогосподарського використання; б) ведення водного господарства, крім випадків, передбачених частиною сьомою цієї статті; в) будівництва об'єктів, пов'язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі), крім випадків, визначених частиною сьомою цієї статті. Відповідно до частини четвертої цієї статті обласні державні адміністрації передають земельні ділянки на їх території із земель державної власності у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами третьою, сьомою цієї статті.

Відповідно до статей 50, 51 Земельного кодексу України до земель рекреаційного призначення належать землі, які використовуються для організації відпочинку населення, туризму та проведення спортивних заходів, до таких земель належать земельні ділянки зелених зон і зелених насаджень міст та інших населений пунктів, навчально-туристських та екологічних стежок, маркованих трас, земельні ділянки, зайняті територіями будинків відпочинку, пансіонатів, об'єктів фізичної культури і спорту, туристичних баз, кемпінгів, яхт-клубів, стаціонарних та наметових туристично-оздоровчих таборів, будинків рибалок і мисливців, дитячих туристичних станцій, дитячих та спортивних таборів, інших аналогічних об'єктів, земельні ділянки, надані для дачного будівництва та інших об'єктів стаціонарної рекреації.

Аналізуючи у сукупності приписи статей 50, 51 та 122 Земельного кодексу України, судові колегія констатує, що матеріали справи не містять будь-яких доказів надання спірної земельної ділянки рекреаційного призначення для потреб, передбачених частиною третьою статті 122 Земельного кодексу України, зокрема, для будівництва об'єктів, пов'язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району.

Відтак, господарські суди попередніх інстанцій дійшли вірного та обґрунтованого висновку, що спірний договір оренди укладено особою, що діяла з перевищенням наданих їй повноважень, натомість, обласна державна адміністрація, як належно уповноважений у даних правовідносинах орган (на час укладення спірного договору) не приймала будь-яких рішень з питань розпорядження земельною ділянкою, що відповідає підставам недійсності договору з огляду на недотримання вимог частин першої та другої статті 203 Цивільного кодексу України.

Доводи касаційної скарги щодо не застосування судами позовної давності є помилковими, оскільки згідно з частиною третьою статті 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; матеріали справи не містять відомостей про вчинення відповідної заяви скаржником до винесення судом рішення у спорі; надаючи до апеляційного суду апеляційну скаргу, клопотання про відновлення строку на апеляційне оскарження, а також заяву про застосування позовної давності скаржник вказував на несвоєчасне одержання ним рішення суду першої інстанції, однак не наводив жодних доводів щодо порушення судом першої інстанції порядку належного повідомлення його про час та місце розгляду справи. Відповідні доводи відсутні також у касаційній скарзі.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у постанові апеляційного та рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів дійшла висновків про те, що ними в порядку статей 43, 99, 101 Господарського процесуального кодексу України розглянуто всебічно, повно та об'єктивно в судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності; досліджено подані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень докази; належним чином проаналізовано правовідносини, що виникли та існували між сторонами, вірно застосовано норми матеріального права та дотримано вимог норм процесуального права; підстав для скасування постанови та рішення з мотивів, наведених у касаційній скарзі, не вбачається.

Керуючись статтями 43, 1117, пунктом 1 статті 1119, статтями 11110 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпроакваторія" залишити без задоволення.

Постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 23.11.2015 у справі № 904/1659/15 Господарського суду Дніпропетровської області та рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 07.04.2015 залишити без змін.

Головуючий Л. Рогач

Судді І. Алєєва

Г. Коробенко