РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.03.2016Справа № 910/1066/16

Суддя Господарського суду міста Києва Карабань Я.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «НАУКОВО-ВИРОБНИЧА ФІРМА «ОМЕГА-АГРО» до товариства з обмеженою відповідальністю «РУСАВА-К» про стягнення 221791,50 грн,

за участю представників сторін:

від позивача - Скляр К.А. (довіреність від 18.11.2015 № б/н);

від відповідача - Андрієнко М.В. (довіреність від 13.11.2015 № 13/11/15),

ВСТАНОВИВ:

У січні 2016 року до Господарського суду міста Києва звернулося ТОВ «НВФ «ОМЕГА-АГРО» з позовом до ТОВ «РУСАВА-К», яким заявлено вимоги про стягнення з останнього збитків в сумі 221791,50 грн.

Позов мотивований порушенням відповідачем зобов'язання за договором складського зберігання зерна від 18.02.2015 № 60 в частині повного та своєчасного повернення переданого на зберігання зерна кукурудзи 3-го класу у кількості 63369 кг врожаю 2014 року, вартістю 221791,50 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.01.2016 прийнято позов ТОВ «НВФ «ОМЕГА-АГРО» до розгляду та порушено провадження у справі № 910/1066/16.

У судовому засіданні 14 березня 2016 року представник відповідача надав суду письмові пояснення, зі змісту яких вбачається, що відповідач погоджується з позовними вимогами та пропонує погасити борг за рахунок надання послуг або надання в оренду техніки, а по закінченню 2016 року - зерном, яке буде знаходитися на балансі відповідача. Також відповідач зазначає, що його керівництво готово підписати мирову угоду з позивачем з метою вирішення спору у даній справі.

Суд відзначає, що на момент ухвалення судом даного рішення, сторонами спору не надано суду на затвердження укладеної між ними мирової угоди.

У судовому засіданні 28 березня 2016 року судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши повноважних представників сторін спору у даній справі, повно та всебічно дослідивши обставини справи та докази на їх підтвердження, судом встановлено таке.

Між ТОВ «НВФ «ОМЕГА-АГРО», як поклажодавцем, та ТОВ «РУСАВА-К», як зерновим складом, укладено договір складського зберігання зерна від 18.02.2015 № 60 (далі - договір), відповідно до якого зерновий склад зобов'язався приймати від поклажодавця на зберігання (включаючи приймання, сушку, очищення, зберігання і відвантаження) зернові і олійні культури, а поклажодавець зобов'язався оплачувати надані послуги в порядку і на умовах цього договору (п. 1.1 договору).

Згідно з п. 1.2 договору перелік культур, кількість зерна, що здається на зберігання, вартість послуг зернового складу за даною угодою встановлюється сторонами у додатку № 1 до цього договору.

Додатком № 1 та додатком № 2 до договору сторони погодили вартість послуг зберігання, вимоги зернового складу до зерна, кількість зерна, яку зобов'язується приймати зерновий склад.

Положеннями п. 3.6 договору встановлено, що приймання зерна супроводжується випискою на ім'я поклажодавця і наданням поклажодавцеві або його уповноваженому представникові наступних підтверджуючих документів: не пізніше за два робочі дні після постачання кожної партії зерна оригінали реєстрів товарно-транспортних накладних на прийняте зерно формою № 3. При цьому партією зерна вважається кількість зерна одного виду в межах якісних характеристик, визначених для формування реєстрів накладних, прийняте на зберігання за одну календарну добу приймання; оригінали складських квитанцій і картки лабораторного аналізу (форма № 47), підписана керівником виробничо-технологічної лабораторії зернового складу надаються не пізніше ніж за один робочий день з моменту вимоги поклажодавця або його уповноваженого представника.

Відповідно до п. 3.8 договору складська квитанція на зерно видається поклажодавцеві або його уповноваженому представникові в день зарахування зерна на особовий рахунок поклажодавця.

Згідно з п. 7.1 договору в редакції додаткової угоди № 1 від 01.05.2015, термін зберігання зерна встановлюється з дати його передачі на зберігання з оформленням відповідних документів і до його вимоги поклажодавцем. При цьому зерно може бути повернене поклажодавцеві не пізніше 31 жовтня 2015 року.

Згідно з п. 8.13 договору, останній набирає чинності і стає обов'язковим для сторін з моменту його підписання і діє до повного виконання сторонами взятих на себе зобов'язань.

Відповідно до статей 11, 509 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків (зобов'язань), які повинні виконуватися належним чином і у встановлений строк відповідно до вказівок закону, договору (ст. 526 Цивільного кодексу України), а одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Виходячи з умов договору, даний правочин за своєю правовою природою є договором зберігання.

У відповідності до ч. 3 та 4 ст. 294 Господарського кодексу України зберігання у товарному складі здійснюється за договором складського зберігання. До регулювання відносин, що випливають із зберігання товарів за договором складського зберігання, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Згідно з ч. 1 ст. 957 Цивільного кодексу України за договором складського зберігання товарний склад зобов'язується за плату зберігати товар, переданий йому поклажодавцем, і повернути цей товар у схоронності.

Частиною 1 ст. 961 ЦК України передбачено, що товарний склад на підтвердження прийняття товару видає один із таких складських документів: складську квитанцію; просте складське свідоцтво; подвійне складське свідоцтво.

Як вбачається зі ст. 24 Закону України «Про зерно та ринок зерна в Україні» (далі - Закон), зерно підлягає зберіганню у зернових складах. Власники зерна мають право укладати договори складського зберігання зерна на зберігання зерна у зернових складах з отриманням складських документів на зерно, а також зберігати зерно у власних зерносховищах.

Відповідно до ст. 37 Закону зерновий склад на підтвердження прийняття зерна видає один із таких документів: подвійне складське свідоцтво; просте складське свідоцтво; складську квитанцію. Складський документ на зерно виписується після передачі зерна на зберігання не пізніше наступного робочого дня. На вимогу особи, яка здала зерно на зберігання, зерновий склад зобов'язаний виписувати окремі складські документи на зерно на будь-які частини зданого на зберігання зерна.

Згідно зі ст. 43 Закону якщо зерновий склад приймає зерно на зберігання без видачі простого або подвійного складського свідоцтва, то для підтвердження прийняття зерна на зберігання він повинен видати складську квитанцію.

18 лютого 2015 року на виконання умов договору зберігання відповідач прийняв на зберігання від позивача 825509 кг кукурудзи 3 класу, урожаю 2014 року, що підтверджується складською квитанцією на зерно від 18.02.2015 № 226 (бланк серії АХ № 772229), засвідчена копія якої міститься у матеріалах справи.

26 травня 2015 року ТОВ «РУСАВА-К» видано наказ від 26.05.2015 № 322 про відпуск зі зберігання 825509 кг кукурудзи 3 класу позивачеві.

Як вбачається зі змісту позовної заяви та не заперечується сторонами, у червні 2015 року відповідач повернув позивачеві лише 762140 кг зерна кукурудзи 3 класу.

03 червня 2015 року відповідач видав нову складську квитанцію від 03.06.2015 № 248 на зерно кукурудзи 3-го класу кількістю 63369 кг врожаю 2014 року.

Спір між сторонами справи виник, як стверджує позивач, внаслідок порушення відповідачем його зобов'язання в частині повернення позивачеві зерна кукурудзи 3-го класу кількістю 63369 кг вартістю 221791,50 грн після закінчення строку зберігання.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач двічі звертався до відповідача із вимогами від 20.11.2015 вих. № 098, від 16.12.2015 вих. № 099, у яких вимагав від відповідача повернення зерна у кількості 63369 г або відшкодувати суму збитків за 63369 кг зерна кукурудзи у розмірі 221791,50 грн.

Відповідач відповіді на вимоги не надав, суму збитків у розмірі 221791,50 грн не відшкодував, зурно кукурудзи 3-го класу у кількості 63369 кг не повернув.

Позивач звернувся до суду з метою захисту свого порушеного права і охоронюваного законом інтересу, шляхом стягнення з відповідача суми збитків у розмірі 221791,50 грн.

Отже, обов'язок доказування відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України та ст. 33 ГПК України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Статтею 34 ГПК України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

За результатами оцінки доказів, наявних в матеріалах справи, та виходячи з викладених вище фактичних обставин, суд дійшов висновку, що позов ТОВ «НВФ «ОМЕГА-АГРО» підлягає задоволенню у повному обсязі, з урахуванням такого.

Частиною 1 ст. 957 ЦК України визначено, що за договором складського зберігання товарний склад зобов'язується за плату зберігати товар, переданий йому поклажодавцем, і повернути цей товар у схоронності.

Крім того, статтею 32 Закону зерновий склад зобов'язаний повернути поклажодавцеві або особі, зазначеній ним як одержувач, зерно у стані, передбаченому договором складського зберігання та законодавством.

Відповідно до статті 35 Закону зерновий склад зобов'язаний за першою вимогою володільця складського документа повернути зерно, навіть якщо передбачений договором складського зберігання строк його зберігання ще не закінчився.

Згідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків.

З частин 1, 2 і 3 ст. 22 ЦК України вбачається, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

У відповідності до ст. 224 ГК України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також неодержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Статтею 225 ГК України передбачено, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються, зокрема, вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що особа, яка порушила зобов'язання, несе цивільно-правову відповідальність, зокрема, у вигляді відшкодування збитків. Для застосування такої міри відповідальності як відшкодування збитків, необхідна наявність всіх чотирьох загальних умов відповідальності, а саме: протиправна поведінка боржника, яка полягає у невиконанні або неналежному виконанні ним зобов'язання; наявність шкоди (збитки - це грошове вираження шкоди); причинний зв'язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою, вина боржника. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки. Тобто, протиправна дія є причиною, а шкода - наслідком протиправної дії. Відсутність будь-якої з зазначених ознак виключає настання цивільно-правової відповідальності відповідача у вигляді покладення на нього обов'язку з відшкодування збитків.

Відповідно до частини 2 ст. 623 Цивільного кодексу України розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором. Це кореспондує загальним положенням процесуального законодавства, зокрема, ст. 33 ГПК України, відповідно до якого кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Як встановлено судом, зерно кукурудзи 3-го класу, кількістю 63369 кг, 2014 року врожаю, знаходилось на зберіганні у ТОВ «РУСАВА-К» на підставі договору від 18.02.2015 № 60 та складської квитанції на зерно від 03.06.2015 № 248.

Після закінчення строку зберігання, встановленого п. 7.1 договору, позивач звертався до відповідача з вимогами про повернення зерна у кількості 63369 кг.

Матеріали справи не місять доказів повернення відповідачем зерна кукурудзи 3-го класу кількістю 63369 кг 2014 року врожаю, що свідчить про порушення ТОВ «РУСАВА-К» умов договору складського зберігання зерна від 18.02.2015 № 60.

Таким чином, суд дійшов висновку, що неповернуте відповідачем зерно кукурудзи 3-го класу у кількості 63369 кг є збитками позивача.

Відповідно до статті 33 Закону за втрату, нестачу чи пошкодження зерна, прийнятого на зберігання, зерновий склад несе відповідальність на підставах, передбачених законодавством.

Відповідно до п. 6.1 договору складського зберігання зерна, зерновий склад зобов'язаний відшкодувати поклажодавцеві збитки у повному об'ємі, що виникли з вини зернового складу в результаті втрати, псування, недостачі або погіршення якості зерна.

Відповідно до статті 34 Закону збитки, завдані поклажодавцеві втратою, нестачею чи пошкодженням зерна, відшкодовуються зерновим складом: за втрату та нестачу зерна - у розмірі вартості втраченого або такого, що його не вистачає, зерна; за пошкодження зерна - у розмірі суми, на яку знизилася його вартість. У разі, коли внаслідок пошкодження якість зерна змінилася настільки, що воно не може бути використано за первісним призначенням, поклажодавець має право відмовитися від нього і зажадати від зернового складу відшкодування вартості цього зерна.

Як вбачається з матеріалів справи, при визначенні розміру збитків, позивач керувався договором поставки від 18.02.2015 № 18/02-1 та Специфікацією № 1 до договору поставки від 18.02.2015 № 18/02-1, на підставі якого було закуплене зерно кукурудзи 3-го класу, яке в подальшому передане відповідачу на зберігання.

Так, відповідно до Специфікації № 1 до договору поставки від 18.02.2015 № 18/02-1, вартість однієї тонни зерна кукурудзи 3-го класу становить 3500 грн, таким чином розмір збитків позивача становить 221791,50 грн (3500*63,369=221 791,50 грн).

Відповідачем не надано жодних заперечень щодо визначеного позивачем розміру збитків.

Підсумовуючи сукупність встановлених вище фактичних обставин справи, суд зазначає, що збитки, понесені позивачем, знаходяться у причинно-наслідковому зв'язку із протиправною поведінкою відповідача, яка полягає у неповерненні позивачеві зі зберігання зерна, тому вимога позивача про стягнення з відповідача збитків в сумі 221791,50 грн підлягає задоволенню повністю, з тих підстав, що факт порушення відповідачем зобов'язання за договором належним чином доведено, документально підтверджено, і в той же час відповідачем в порядку, визначеному статтями 33, 36 ГПК України, не спростовано.

Судовий збір за розгляд справи відповідно до ст. 49 ГПК України покладається на відповідача.

Керуючись статтями 4, 32-34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позов товариства з обмеженою відповідальністю «НАУКОВО-ВИРОБНИЧА ФІРМА «ОМЕГА-АГРО» задовольнити повністю.

2. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «РУСАВА-К» (03038, м. Київ, вул. Ямська, буд. 32; ідентифікаційний код 33451012) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «НАУКОВО-ВИРОБНИЧА ФІРМА «ОМЕГА-АГРО» (01024, м. Київ, вул. Шовковична, буд. 32/34, квартира 2; ідентифікаційний код 39019527) збитки в сумі 221791,50 (двісті двадцять одна тисяча сімсот дев'яносто одна) грн 50 коп.; витрати зі сплати судового збору у розмірі 3326,87 (три тисячі триста двадцять шість) грн 87 коп.

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 04 квітня 2016 року.

Cуддя Я.А. Карабань