ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" березня 2016 р. Справа № 920/583/15

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Пелипенко Н.М., суддя Івакіна В.О. , суддя Камишева Л.М.,

при секретарі Пляс Л.Ф.,

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1, дов. №15 від 03.03.2016 року

відповідача - ОСОБА_2, дов.№18-49/1641 від 28.12.2015 року

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача (вх. № 429 С/1-28) на рішення господарського суду Сумської області від 25.01.16 у справі № 920/583/15

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Сумитеплоенерго", м. Суми,

до Публічного акціонерного товариства "Сумське машинобудівне науково-виробниче об"єднання ", м. Суми,

про припинення зобовязання зарахуванням зустрічних однорідних вимог,

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2015 р. позивач - ТОВ "Сумитеплоенерго" звернувся до господарського суду Сумської області з позовною заявою до відповідача - ПАТ "Сумське машинобудівне науково-виробниче обєднання ім. М.В. Фрунзе" (відповідно до даних із витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, найменування відповідача змінено з Публічного акціонерного товариства Сумське машинобудівне науково-виробниче обєднання ім. М.В. Фрунзе на Публічне акціонерне товариство Сумське машинобудівне науково-виробниче обєднання) про визнання недійсним одностороннього правочину, вчиненого ПАТ Сумське машинобудівне науково-виробниче обєднання ім. М.В. Фрунзе у формі заяви від 24.12.2014 р. за вих. № 18-7/2388 про залік зустрічних однорідних вимог на суму 1034073,78 грн.

Рішенням Господарського суду Сумської області від 25.01.2016 р. у справі № 920/583/15 (колегія суддів у складі: головуючий суддя Зражевський Ю.О, суддя Соп'яненко О.Ю., суддя Жерьобкіна Є.А.) позов задоволено. Визнано недійсним односторонній правочин ПАТ Сумське машинобудівне науково-виробниче обєднання, вчинений у формі заяви за вих. № 18-7/2388 від 24.12.2014 р. про залік зустрічних однорідних вимог. Стягнуто з відповідача на користь позивача 1218,00 грн. судового збору.

Відповідач звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права та неповне зясування обставин справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції частково та прийняти нове рішення, яким визнати недійсним односторонній правочин ПАТ Сумське машинобудівне науково-виробниче обєднання ім. М.В. Фрунзе, вчинений у формі заяви від 24.12.2014 р. за вих. № 18-7/2388 про залік зустрічних однорідних вимог в частині зарахування 255422,00 грн.

Апеляційну скаргу з урахуванням додаткових пояснень (вх.№2837 від 15.03.2016 року) обґрунтовує тим, що відповідачем було визнано, що ним помилково не враховано часткову оплату у розмірі 255 422,00 грн., які були сплачені на момент направлення заяви № 18-7/2388 від 24.12.2014р про залік зустрічних однорідних вимог на суму 1 034 073,78 грн. Зазначає що, незважаючи на настання строків по оплаті решти грошових коштів у розмірі 778 651,78 грн. (1 034 073,78 грн. - 255 422,00 грн.) на момент отримання заяви про залік зустрічних однорідних вимог № 18-7/2388 від 24.12.2014р. вказане зобов'язання позивачем виконане не було , що зокрема підтверджується актом звірки взаємних грошових зобов'язань за заявою про залік зустрічних однорідних вимог від 24.12.2014р. № 18-7/2388. (а.с.38,т-1). Вважає що, зобов'язання відповідача перед позивачем по сплаті частини заборгованості в сумі 255 422 грн., було остаточно припинено у зв'язку з поданням відповідачем 15.04.2015 р. № 18-7/691 доповнення до заяви про залік зустрічних однорідних вимог.

Таким чином, за висновком відповідача, суд мав визнати недійсним правочин лише в частині 255 422,00 грн.

Також вказує на те, що відповідно до умов мирової угоди, затвердженої ухвалою господарського суду Сумської області від 30.11.2011 р. по справі № 5/54-10, позивач зобов'язався сплатити відповідачу грошові кошти у розмірі 510 845,89 грн. щомісячними платежами з грудня 2011 р. по березень 2012р. включно. При цьому, останній платіж позивача за мировою угодою вчинений 13.11.2012 р. (платіжне доручення № 1598), яким позивач підтвердив наявність боргу за мировою угодою, у звязку з чим перебіг позовної давності переривається і починається заново, відповідно до вимог статті 264 Цивільного кодексу України. Отже, за висновком відповідача, строк позовної давності за вказаними вимогами не час подання заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог не сплив.

Окрім цього зазначає, що обов'язок відшкодувати судові витрати стороні по справі виник на підставі рішення суду у зв'язку з порушенням договірних зобов'язань, а тому, як стверджує відповідач, ним було правомірно включено до суми зустрічних однорідних вимог державне мито по справі № 5/54-10 у розмірі 6 898,54 грн.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 16.02.2016 року апеляційну скаргу відповідача було прийнято до провадження та призначено її до розгляду на 15.03.2015 року .

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу (вх.№2834 від 15.03.2016 року) та його представник у судовому засіданні 15.03.2015 року проти її доводів заперечує, вважає оскаржуване рішення законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Свої заперечення обґрунтовує тим, що, виходячи з положень ст. 217 Цивільного кодексу України, недійсність частини правочину відповідача від 24.12.2014 р. на суму 255422 грн., яка на момент вчинення правочину вже була сплачена позивачем, має наслідком недійсність цього оспорюваного правочину в цілому, так як без включення відповідачем до заяви про зарахування 255422 грн. правочин в цілому не був би вчинений, оскільки в такому правочині залишалось би не зарахованим зустрічне зобов'язання відповідача перед позивачем на суму 255422 грн.

Також вказує на те, що здійснене відповідачем 15.04.2015 р. доповнення до заяви про залік зустрічних однорідних вимог є неправомірним, оскільки таке доповнення є намаганням змінити вже вчинений 24.12.2014 р. правочин, яким зобов'язання припинилось, що суперечить принципу розумності. При цьому, спір щодо недійсності правочину розглядається судом саме на момент його вчинення, тобто 24.12.2014 р., а не 15.04.2015 р., коли відповідач подав доповнення до заяви про залік зустрічних однорідних вимог.

Окрім цього, зазначає, що обов'язок по сплаті та відшкодуванню судового збору хоча й має грошовий характер, проте за своєю правовою природою не є цивільним, а адміністративним зобов'язанням, яке виникає на підставі нормативно-правового акту, що не належить до цивільного законодавства, а саме: Закону України Про судовий збір, і порядок сплати та відшкодування судового збору також регулюється не Цивільним, а Бюджетним кодексом України, оскільки судовий збір є джерелом формування бюджету держави, що передбачене п.п. 5 ч. 3 ст. 29 Бюджетного кодексу України.

Розглянувши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі, додаткових поясненнях та відзиві на апеляційну скаргу, доводи відповідача та позивача, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу в порядку ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Як свідчать матеріали справи та було вірно встановлено місцевим господарським судом, 25.12.2014 року позивач отримав від відповідача заяву № 18-7/2388 від 24.12.2014 про залік зустрічних однорідних вимог.

Відповідно до змісту даної заяви, відповідач зобовязаний був сплати позивачу 1034073,78 грн. основного боргу за поставку теплової енергії з квітня 2014 р. по травень 2014 р. за договором № 9 від 09.04.2014 р., 2054,53 грн. пені, 324,40 грн. 3% річних та 20729,05 грн. судового збору, стягнутих рішенням господарського суду Сумської області по справі № 920/1154/14 від 05.08.2014 р. за позовом ТОВ Сумитеплоенерго до ПАТ Сумське НВО ім. М.В. Фрунзе, всього на суму 1057181,76 грн.

Позивач зі свого боку мав сплатити відповідачу 510 845,89 грн. основного боргу за договором № ПР133 6/123 від 01.02.2006., який виник у період з листопада 2006р. по лютий 2010р., 6 898, 54 грн. державного мита і 236 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу до кінця травня 2012р. на підставі мирової угоди, укладеної між сторонами та затвердженою ухвалою господарського суду Сумської області від 30.11.2011 у справі № 5/54-10.

Крім того, позивач зобовязаний був сплатити 555 989,32 грн. боргу по договору № ПР133 6/123 від 01.02.2006., за послуги, надані відповідачем з січня 2012р. по грудень 2013 р.

Загальна сума заборгованості позивача перед відповідачем, відповідно до Заяви становить 1073733,75 грн.

24.12.2014 р. відповідач, посилаючись на положення статті 601 Цивільного кодексу України, заявив про зарахування зустрічних вимог на загальну суму 1040972,32 грн., наступним шляхом:

- вимоги ПАТ Сумське НВО ім. М.В. Фрунзе до ТОВ Сумитеплоенерго за договором № ПР133 6/123 від 01.02.2006 за надані послуги з централізованого опалення та водопостачання за період з листопада 2006 р. по лютий 2010р., з січня 2012р. по листопад 2013 р, частково за грудень 2013 р. на загальну суму 1034073,78 грн. припиняються шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог ТОВ Сумитеплоенерго до ПАТ Сумське НВО ім. М.В. Фрунзе за договором № 9 від 09.04.2014 поставки теплової енергії з квітня 2014 по травень 2014 на суму 1034073,78 грн.

- вимоги ПАТ Сумське НВО ім. М.В. Фрунзе до ТОВ Сумитеплоенерго по сплаті державного мита по справі 5/54-10 у розмірі 6898,54 (ухвала господарського суду Сумської області від 30.11.2011) припиняються шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог ТОВ Сумитеплоененерго до ПАТ Сумське НВО ім. М.В. Фрунзе по сплаті судового збору.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач в обґрунтування позову посилається на те, що заява відповідача вих. № 18-7/2388 від 24.12.2014 про залік зустрічних однорідних вимог суперечить вимогам частини 1 статті 601 Цивільного кодексу України, так як відповідач неправомірно включив до загального розміру зарахування зустрічних однорідних вимог наступні суми:

- 510845,89 грн., які позивач має сплатити позивачеві на підставі ухвали господарського суду Сумської області від 30.11.2011 року по справі №5/54-10, якою було затверджено мирову угоду, тоді як вказана ухвала є виконавчим документом, а не вимогою, при цьому, частина вказаної суми в розмірі 255422,00 грн. була сплачена позивачем, тобто зобовязання по сплаті 255422,00 грн. припинилось;

- 5898,54 грн. судового збору по справі №920/1154/14, який хоча і носить грошовий характер, про те за своєю природою є не цивільним, а адміністративним зобовязанням, яке виникає на підставі нормативного акту, який не належить до цивільного законодавства - Закону України "Про судовий збір, тобто сплата вказаної суми судового збору не є однорідною вимогою по відношенню до зустрічних вимог позивача, які виникли з актів цивільного законодавства.

Крім того, як зазначив позивач, відповідач в порушення вимог підпункту 4 частини 1 статті 602 Цивільного кодексу України предявив до зарахування вимоги, за якими сплив строк позовної давності.

Місцевий господарський суд, задовольняючи позов, виходив з того, що позивачем у позовній заяві доведено факти невідповідності одностороннього правочину, укладеного відповідачем у формі заяви № 18-7/2388 від 24.12.2014 про залік зустрічних вимог, зокрема, заявлення до зарахування вимоги, яка на момент предявлення вже була фактично виконана та вимоги по якій сплив строк позовної давності, до того ж вимоги, яка не відносяться до жодної з підстав виникнення цивільних прав та зобовязань, передбачених цивільним законодавством України.

Крім того, за висновком місцевого господарського суду, позивачем доведено факт невідповідності вимог, заявлених відповідачем до зарахування, зустрічним вимогам позивача, оскільки на дату складання спірного одностороннього правочину (24.12.2014 року) заборгованість позивача перед відповідачем фактично була меншою заборгованості відповідача перед позивачем, а отже, дані зустрічні вимоги не є однорідними у розумінні ст. 601 Цивільного кодексу України, тому не можуть бути зараховані та припинені. .

Також місцевий господарський суд визнав необґрунтованими посилання відповідача, у відзиві на позовну заяву, на доповнення до заяви про залік зустрічних однорідних вимог від 15.04.2015 року № 18-7/691, у яких була врахована сплата позивачем 255422, 00 грн.

При цьому, місцевий господарський суд виходив з того, що : предметом даного спору є заява № 18-7/2388 про залік зустрічних однорідних вимог односторонній правочин, вчинений 24.01.2014, а не доповнення до заяви № 18-7/691 про залік зустрічних однорідних вимог, які складені відповідачем 15.04.2015 року,тому що, зазначений спір розглядається щодо недійсності правочину саме на момент його вчинення, а не на період його доповнення відповідачем 15.04.2015 року; вказане доповнення суперечить положенням частини 5 ст. 202 та частини 3 статті 653 Цивільного кодексу України, оскільки таким чином відповідач доповнював вже вчинений і припинений правочин від 24.12.2014 року.

Колегія суддів погоджується із вказаним висновком господарського суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Частиною 3 статті 203 Господарського кодексу України передбачено, що господарське зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування. Для зарахування достатньо заяви однієї сторони.

Відповідно до статті 601 Цивільного кодексу України зобовязання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом предявлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

У вказаних статтях окреслені вимоги до зобов'язань, які припиняються зарахуванням, вони повинні бути:

а) однорідними;

б) зустрічними;

в) строк виконання повинен настати (або вони визначені моментом вимоги або взагалі не містять строку).

Однорідними розглядаються вимоги, які виникли з однорідних підстав (договір, делікт тощо) та мають однорідний предмет.

Зустрічний характер зобов'язань полягає у тому, що сторони відповідного зобов'язання є одночасно і боржниками, і кредиторами зобов'язання, що підлягає зарахуванню. Інакше кажучи, вимога про зарахування боргу є вимогою боржника, яка

спрямована проти кредитора.

Що стосується вимоги, пов'язаної із настанням строку виконання, то для за рахування цей строк повинен настати щодо обох вимог.

До розрахунків, що здійснюються як залік взаємної заборгованості платників, належать розрахунки, за якими взаємні зобовязання боржників і кредиторів погашаються в рівнозначних сумах.

Слід зазначити, що частина 2 статті 601 Цивільного кодексу України та частина 3 статті 203 Господарського кодексу України дозволяють здійснення зарахування зустрічних однорідних вимог за заявою однієї із сторін, тобто повязують таку заяву із припиняючим впливом на зобовязання сторін, саме тому заява про залік зустрічних однорідних вимог є одностороннім правочином.

Відповідно до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Пунктом 1 статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Дослідивши зміст заяви відповідача від 24.12.2014 р. за вих. № 18-7/2388 про залік зустрічних однорідних вимог на суму 1034073,78 грн., колегія суддів знаходить, що вона суперечить вимогам статті 601 Цивільного кодексу, у звязку з чим підлягає визнанню недійсною на підставі пункту 1 статті 203, частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України.

При цьому, колегія суддів виходить з наступного.

Зі змісту вказаної заяви вбачається, що відповідач, серед іншого, заявив до зарахування 510845,89 грн., які підлягають сплаті позивачем відповідачу відповідно до ухвали господарського суду Сумської області від 30.11.2011 року по справі № 5/54-10, якою було затверджено мирову угоду.

Разом з цим мирова угода - це угода про заміну зобовязання, на підставі якого виник спір, іншим зобовязанням з метою врегулювання такого спору.

Відповідно до частини 4 статті 78 ГПК України мирова угода затверджується ухвалою суду, якою одночасно припиняється провадження у справі.

Отже, мирова угода не є вимогою в розумінні статті 601 Цивільного кодексу України, оскільки така угода свідчить про врегулювання судового спору між сторонами без винесення судового рішення та про припинення у звязку з цим матеріальних правовідносин сторін стосовно певної суми заборгованості.

Окрім цього, з матеріалів справи вбачається, що позивач 10.08.2012 та 13.11.2012 частково сплатив заборгованість по мировій угоді, затвердженій ухвалою господарського суду Сумської області від 30.11.2011 по справі № 5/54-10, що підтверджується платіжними дорученнями № 493 від 07.2012 року на суму 127711,00 грн. та платіжним дорученням № 1598 від 13.11.2012 року на суму 127 711,00 грн. Всього позивачем було сплачено 255422,0 грн. боргу за даною мировою угодою.

При цьому, зі змісту статті 601 Цивільного кодексу України вбачається, що зарахуванню підлягають невиконані зустрічні однорідні вимоги, тоді як фактично виконані вимоги є підставою для припинення зобовязання виконанням, яке врегульовано статтею 599 Цивільного кодексу України.

Отже, відповідач в порушення вимог статті 601 Цивільного кодексу України предявив до зарахування 255 422, 00 грн., які на момент вчинення одностороннього правочину вже були фактично виконані (сплачені) позивачем, внаслідок чого загальна заборгованість позивача перед відповідачем була меншою заборгованості відповідача перед позивачем.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що, враховуючи фактичне виконання зобов'язання позивачем у розмірі 255422 грн. на момент вчинення одностороннього правочину що оспорюється (пред'явлення відповідачем позивачу 24.12.2014 р. заяви про залік зустрічних однорідних вимог вих.№ 18-7/2399), суд мав би визнати недійсним правочин лише в частині 255422 грн., колегія суддів вважає необгрунтованим, зважаючи на таке.

Відповідно до статті 217 Цивільного кодексу України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Колегія суддів вважає, що без включення відповідачем до заяви про зарахування 255422 грн. правочин в цілому не був би вчинений, оскільки в такому випадку зустрічне зобов'язання відповідача перед позивачем на суму 255 422 грн. залишалось би не зарахованим, що суперечить правовій природі такого інституту цивільного права, як залік зустрічних однорідних вимог, який передбачає погашення взаємних зобовязань боржника і кредитора в рівнозначних сумах.

Таким чином, враховуючи положення статті 217 Цивільного кодексу України, недійсність частини правочину відповідача від 24.12.2014 р. на суму 255 422 грн., яка на момент його вчинення вже була сплачена, має наслідком недійсність оспорюваного правочину в цілому.

Разом з цим, суд не наділений правом змінювати зміст заяви про залік зустрічних однорідних вимог як в сторону збільшення, так і в сторону зменшення.

На думку колегії суддів, не можуть братися до уваги твердження відповідача про те, що зобов'язання відповідача перед позивачем по сплаті частини заборгованості в сумі 255 422 грн., яку не було враховано у заяві про залік зустрічних однорідних вимог № 18-7/2388 від 24.12.2014 р, було остаточно припинено у зв'язку з поданням відповідачем доповнення до заяви про залік зустрічних однорідних вимог від 15.04.2015 року №18-7/691.

При цьому колегія суддів виходить з наступного.

У пункті 4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, в якому зазначено, що, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон повязує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Отже, при вирішенні даного спору, суд вирішує питання дійсності або недійсності спірного правочину саме на момент його вчинення, тобто 24.12.2014 р., а не 15.04.2015 року, коли відповідач подав доповнення до заяви про залік зустрічних однорідних вимог.

Окрім цього, внесення змін до спірного правочину, в тому числі шляхом внесення доповнень до нього, є безпідставним, оскільки вказаний правочин є вчиненим та припиненим.

Також відповідач заявив до зарахування 510 845,89 грн. основного боргу за укладеним сторонами договором № ПР133 6/123 від 01.02.2006., який виник у період з листопада 2006р. по лютий 2010 р. При цьому, наявність у позивача вказаного боргу відповідач обґрунтовує актами приймання-передачі теплової енергії (а.с. 31-36).

Однак, відповідач не надав жодних доказів звернення до позивача з вимогою (вимогами) про оплату за поставлену відповідно до цих актів енергію, а тому заявлення відповідачем для зарахування 510845,89 грн. не може вважатися вимогою в розумінні статті 601 Цивільного кодексу України.

Вимога відповідача про сплату 5898,54 грн. судового збору по справі №920/1154/14 не містить ознак однорідності, оскільки така грошова вимога ґрунтується не на цивільному, а на адміністративному зобовязанні, яке виникає на підставі нормативного акту, що не належить до цивільного законодавства - Закону України "Про судовий збір.

Таким чином, сплата вказаної суми судового збору не є однорідною вимогою по відношенню до зустрічних вимог позивача, які виникли з господарських договорів та актів цивільного законодавства.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що обов'язок відшкодувати судові витрати виник на підставі рішення суду у зв'язку з порушенням договірних зобов'язань, не може вважатися обґрунтованим, оскільки підставою для сплати судового збору є факт винесення судового рішення, який носить процесуально-правовий характер, тоді як матеріально-правовий факт укладення сторонами договору є лише обставиною, що входила до предмету доказування по справі, по якій таке рішення виносилося.

Також слід зазначити, що припинення зобовязання заліком означає, що між сторонами не залишилось спірних (неврегульованих) питань відносно характеру зобов'язання, його змісту, умов виконання тощо, тобто відповідне зобовязання має бути безспірним.

Проте з наявного в матеріалах справи акту звірки взаємних грошових зобовязань за заявою про залік зустрічних однорідних вимог №18-7/2388 від 24.12.2014 року (а.с. 38) вбачається, що позивач та відповідач у вказаному акті зазначили різні суми зобовязань позивача перед відповідачем (за даними позивача 818947,77 грн., за даними відповідача 1090579,19 грн.), що свідчить про те, що питання відносно змісту таких зобовязань залишилось неврегульованим сторонами, тобто не є безспірним.

Таким чином, колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності достатніх правових підстав для задоволення позову.

Враховуючи викладене, місцевий господарський суд, приймаючи оскаржуване рішення, повністю дослідив обставини, які мають значення для справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, а тому підстави для скасування або зміни вказаного рішення відсутні.

Керуючись статтями 33, 43, 49, 99, 101, пунктом статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Сумської області від 25.01.2016 р. у справі № 920/583/15 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 21.03.2016 року.

Головуючий суддя Пелипенко Н.М.

Суддя Івакіна В.О.

Суддя Камишева Л.М.