РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.03.2016Справа №910/32872/15

За позовом Публічного акціонерного товариства "ФІНРОСТБАНК", в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ "ФІНРОСТБАНК" Красюка І.І.
до Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРІНВЕСТ ГРУПП"
про стягнення 480 032, 28 грн.
Суддя Підченко Ю.О.
Представники сторін:
від позивача:не з'явився;
від відповідача:не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство "ФІНРОСТБАНК", в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ "ФІНРОСТБАНК" Красюка І.І. звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРІНВЕСТ ГРУПП" про стягнення грошових коштів у розмірі 480 032, 28 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у зв'язку з невиконанням відповідачем умов договору відповідального зберігання майна № 1 від 15.10.2014 року, позивачу завдана майнова шкода, розмір якої згідно переліку майна та вартості складає 480 032, 28 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.12.2015 р. порушено провадження у справі № 910/32872/15, розгляд справи призначено на 12.02.2016 р.

14.01.2016 р. до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від Публічного акціонерного товариства "ФІНРОСТБАНК", в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ "ФІНРОСТБАНК" Красюка І.І. надійшло клопотання про участь у справі в режимі відеоконференції. Згідно поданого клопотання Публічне акціонерне товариство "ФІНРОСТБАНК", в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ "ФІНРОСТБАНК" Красюка І.І. просить забезпечити проведення судових засідань у режимі відеоконференції у Господарському суді Одеської області.

Дослідивши клопотання та матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні клопотання, про що було винесено відповідну ухвалу 16.01.2016 року.

У судове засідання 12.02.2016 року представники позивача та відповідача не з'явились, про причини неявки суд не повідомили. Проте, від сторони надійшло клопотання про продовження строку розгляду спору додатково на 15 днів, відповідно до ст. 69 ГПК України.

Вимоги ухвали від 30.12.2015 р. сторони не виконали, тому з метою усунення порушення рівності та змагальності учасників судового процесу, суд задовольнив клопотання про продовження розгляду спору додатково на 15 днів та відклав розгляд справи на 11.03.2016 року.

25.02.2016 р. до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від Публічного акціонерного товариства "ФІНРОСТБАНК", в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ "ФІНРОСТБАНК" Красюка І.І. надійшло клопотання про участь у справі в режимі відеоконференції. Згідно поданого клопотання Публічне акціонерне товариство "ФІНРОСТБАНК", в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ "ФІНРОСТБАНК" Красюка І.І. просить забезпечити проведення судових засідань у режимі відеоконференції у Господарському суді Одеської області.

Дослідивши клопотання та матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні клопотання, про що було винесено відповідну ухвалу від 11.03.2016 року.

Крім того, через відділ діловодства суду від позивача надійшло 04.03.2016 року клопотання про призначення судової експертизи, відповідно до якого, на думку позивача, для визначення питань щодо стану спірного майна та його вартості необхідні спеціальні знання.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 ГПК України, для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

Згідно з п. 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 4 "Про деякі питання практики призначення судової експертизи" судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Якщо наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку в разі необхідності може бути здійснено господарським судом з призначенням відповідної судової експертизи. Неприпустимо ставити перед судовими експертами правові питання, вирішення яких чинним законодавством віднесено до компетенції суду, зокрема, про відповідність окремих нормативних актів вимогам закону, про правову оцінку дій сторін тощо.

Суд дійшов висновку, що клопотання позивача про призначення у даній справі судової експертизи задоволенню не підлягає.

09.03.2016 року через відділ діловодства суду представником позивача подано клопотання про огляд та дослідження речових доказів у місці їх знаходження. А саме, провести огляд та дослідження майна, що було передано відповідачу за договором відповідального зберігання майна від 15.10.2014 року за адресою м. Київ, вул. Ярославів Вал, 38. Оскільки, як зазначає позивач, до подання позову представник АТ "ФІНРОСТБАНК" намагався оглянути майно, яке передано на зберігання, але відповідач не надав такої можливості.

Положеннями статті 39 ГПК встановлено, що господарський суду може провести огляд та дослідження письмових і речових доказів у місці їх знаходження в разі складності подання цих доказів. За результатами огляду та дослідження складається протокол, який підписується суддею. Протокол приєднується до матеріалів справи.

Дослідивши матеріали справи, суд відмовив у задоволенні вказаного вище клопотання.

Безпосередньо у судовому засіданні 11.03.2016 року представник відповідача повідомив суд, що позовну заяву відповідач не отримував, а тому вважає за необхідне відкласти розгляд справи з метою ознайомлення з матеріалами.

З метою усунення суперечностей у доводах та доказах сторін, у судовому засіданні згідно вимог ст. 77 ГПК України було оголошено перерву до 15.03.2016 року.

Представники позивача та відповідача, що належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, в судове засідання 15.03.2016 р. не з'явились, вимог ухвали суду від 30.12.2015 р. не виконали, про причини неявки суд не повідомили.

Відтак, незважаючи на те, що позивач та відповідач у судове засідання 15.03.2016 р. не з'явились, за висновками суду, наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення, а тому у відповідності до вимог ст. 75 Господарського процесуального кодексу України справа може бути розглянута за наявними в ній матеріалами.

В судовому засіданні 15.03.2016 р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У судових засіданнях складались протоколи згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд м. Києва, -

ВСТАНОВИВ:

15.10.2014 року між Публічним акціонерним товариством "ФІНРОСТБАНК", в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію Волкова Олександра Юрійовича (далі - поклажодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "УКРІНВЕСТ ГРУПП" (далі - зберігач) було укладено договір відповідального зберігання № 1, відповідно до умов якого поклажодавець передає, а зберігач приймає на відповідальне зберігання протягом строку цього договору майно, що визначене у акті приймання передачі майна.

Згідно п.п. 1.2.-1.4. договору, місцем зберігання майна є: 01034, м. Київ, Шевченківський район, вул. Ярославів Вал, 38. Приймання майна на відповідальне зберігання та повернення його з відповідального зберігання здійснюється сторонами за актом приймання-передачі, який є невід'ємною частиною договору (додаток № 1). Перелік майна, яке передається на відповідальне зберігання згідно з цим договором, його кількість, вартість та комплексність визначаються сторонами у акті приймання-передачі.

Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін. Договір діє до 14.10.2015 року (п.п. 6.1., 6.2. договору).

15.10.2014 року, на виконання умов договору відповідального зберігання № 1, поклажодавцем та зберігачем було підписано акт приймання-передачі майна у кількості -213 на загальну суму 1 034 760, 55 грн.

Відповідно до п. 2.4.2. договору, протягом дії договору зберігач має право викупити майно у поклажодавця за ціною, визначеною суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання за результатами проведеної ним на замовлення поклажодавця незалежної оцінки майна та в порядку визначеному Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Частина майна, яке передавалося на відповідальне зберігання за договором № 1 від 15.10.2014 року було виставлено позивачем на реалізацію через аукціон.

Відповідно до протоколу № 201334 про проведення аукціону від 20.08.2015 року було проведено торги по лоту № 201334 (основні засоби: меблі, мережеве обладнання, інструменти, - 95 шт.).

З відомостей наявних у протоколі вбачається, що переможцем торгів стало ТОВ "УКРІНВЕСТ ГРУПП" (відповідач по справі).

27.08.2015 року між Публічним акціонерним товариством "ФІНРОСТБАНК" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ "ФІНРОСТБАНК" Юрченка Є.С. (далі - продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "УКРІНВЕСТ ГРУПП" (далі - покупець) було укладено договір купівлі продажу № 23, згідно до умов якого та на підставі протоколу про проведення аукціону/електронних торгів на ТБ "ЕЛЕКТРОННІ ТОРГИ УКРАЇНИ" № 201334 від 20.08.2015 року, продавець зобов'язується передати у власність покупцеві майно, опис якого міститься у договорі.

Відповідно до п. 2.1. договору купівлі-продажу, передача майна продавцем та прийняття його покупцем здійснюється після повної оплати вартості майна, та оформлюється актом приймання-передачі, що підписується сторонами.

Факт приймання-передачі майна згідно договору № 23 підтверджується актом приймання-передачі від 27.08.2015 року, який скріплено печатками та підписами сторін по справі.

Таким чином, з огляду на викладене вище, станом на момент звернення ПАТ "ФІНРОСТБАНК" із позовом до суду, як зазначено безпосередньо у позовній заяві, на зберіганні у відповідача залишилося майно у кількості 114 на загальну суму 480 032, 28 грн.

За змістом ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст.ст. 11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

Згідно ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності (ст. 936 Цивільного кодексу України).

Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зберігач зобов'язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання. Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов'язаний зберігати річ до пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення. Якщо строк зберігання речі визначений моментом пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення, зберігач має право зі спливом звичайного за цих обставин строку зберігання вимагати від поклажодавця забрати цю річ в розумний строк. (ст.938 Цивільного кодексу України).

Положеннями ст. 949 Цивільного кодексу України зберігач зобов'язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, Договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Аналогічну норму містить і ст. 526 ЦК України.

27.10.2015 року АТ "ФІНРОСТБАНК" було направлено на адресу ТОВ "УКРІНВЕСТ ГРУП" лист, у якому позивач по справі просить відповідача не чинити перешкод у вивезенні майна, яке знаходиться у нього за договором відповідального зберігання.

03.11.2015 року комісія, в складі представників позивача виїхали за адресою місця зберігання майна: м. Київ, вул. Ярославів Вал, 38. Як вказує позивач, після прибуття до місця зберігання майна представники позивача намагалися організувати вивезення майна, але відповідач майно не надав та чинив перешкоди у доступі до місця зберігання. В результаті зазначених подій, представниками позивача було складено відповідний акт, а також за фактом подій подано заяву до Шевченківського РУ ГУМВС України в м. Києві.

Таким чином, спір у справі, на думку позивача, виник у зв'язку з невиконанням відповідачем умов договору № 1 від 15.10.2014 року, що зумовило завдання позивачеві майнової шкоди у розмірі 480 032, 20 грн. (згідно переліку майна переданого на зберігання та його вартості).

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. Господарський суд порушує справи за позовними заявами підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Захист цивільних прав - це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Звертаючись до суду, позивач самостійно обирає спосіб захисту, передбачений ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Норми ст. 16 Цивільного кодексу України кореспондуються з положеннями ст. 20 Господарського кодексу України, якими визначено, що права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності права; визнання недійсними господарських угод; відновлення становища; припинення дій; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних і оперативно-господарських санкцій; установлення, зміни та припинення господарських правовідносин.

Виходячи з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з матеріально-правовою вимогою до відповідача про відшкодування майнової шкоди в розмірі суми вартості майна, переданого на зберігання.

Відповідно до ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Зокрема, до підстав виникнення цивільних прав та обов'язків відноситься завдання майнової (матеріальної шкоди) іншій особі.

Як вказано вище у ст. 16 ЦК України, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди є одним з способів захисту порушеного цивільного права та охоронюваного законом інтересу.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду встановлені ст. 1166 ЦК України, згідно ч. ч. 1, 2, 4 якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Тобто, для настання вказаної деліктної відповідальності в сукупності необхідна наявність наступних елементів складу правопорушення, а саме: наявність завданої шкоди, протиправна поведінка заподіювача шкоди, причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача шкоди та вина. Обов'язок доказування наявності шкоди та протиправності поведінки заподіювача шкоди покладається на особу, якій завдано збитків.

Посилаючись на завдання відповідачем як зберігачем за договором позивачу як поклажодавцю майнової шкоди через неналежне виконання зобов'язань за договором, останній в установленому порядку не доводить належними доказами перед судом наявності вказаних елементів складу господарського правопорушення, яке є підставою для стягнення майнової шкоди.

У свою чергу, згідно зі змістом ч. 2 ст. 19 Цивільного кодексу України встановлено, що способи самозахисту мають відповідати змісту права, що порушене, характеру дій, якими воно порушене, а також наслідкам, що спричинені цим порушенням.

Таким чином, звертаючись з позовом до суду за захистом порушеного права, позивач має обрати спосіб захисту, який узгоджується з двома критеріями: (1) має відповідати змісту права, що порушене й здатний таке право відновити, а також (2) має бути передбачений приписами ст. 16 Цивільного кодексу України, ст. 20 Господарського кодексу України, або ж визначений іншим Законом чи укладеним між сторонами Договором.

Тут слід зазначити, що, хоч обраний позивачем спосіб захисту порушеного права і передбачений приписами чинного законодавства, проте, вказані ним обставини, на які посилається позивач як на підставу своїх позовних вимог, не відповідають та не обґрунтовують обраний спосіб захисту порушеного на його думку права.

Виходячи з погоджених сторонами умов договору та відсутності підстав для застосування деліктної відповідальності для відшкодування майнової шкоди в даному випадку, вимога позивача про захист його права, порушеного відповідачем у зв'язку із заподіянням перешкод при вивезенні майна, у спосіб, заявлений в позовній заяві, задоволенню не підлягає.

Згідно ст. 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Зокрема, в силу вимог ст. ст. 33, 34 цього Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 6, 11, 16, 19, 509, 526, 626, 627, 936, 949, 1166 Цивільного кодексу України, ст.ст. 20, 173-175, 193 Господарського кодексу України, ст.ст. 33, 34, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства "ФІНРОСТБАНК", в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ "ФІНРОСТБАНК" Красюка І.І. відмовити

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата підписання повного тексту рішення - 21.03.2016 р.

Суддя Ю.О. Підченко