ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

21.03.16р. Справа № 904/103/16

За позовом Приватного акціонерного товариства "Полтавський вентиляторний завод", смт Котельва Котелевського району Полтавської області

до Публічного акціонерного товариства "Дніпровський металургійний комбінат ім. Дзержинського", м. Дніпродзержинськ Дніпропетровської області

про стягнення 43 554,41 грн боргу за договором № 12-0739-02 від 05.04.2012

Суддя Воронько В.Д.

Представники:

від позивача: представник не з'явився;

від відповідача: юрисконсульт 1 категорії ОСОБА_1, довіреність №13 від 29.01.2016

СУТЬ СПОРУ:

Приватне акціонерне товариство "Полтавський вентиляторний завод" (далі - позивач) звернулося до господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства "Дніпровський металургійний комбінат ім. Дзержинського" (далі - відповідач) з вимогами про стягнення основного боргу у сумі 51006,00 грн, 40248,52 грн інфляційних нарахувань та 4990,51 грн 3% річних, нарахованих ним з посиланням на неналежне виконання відповідачем умов договору № 12-0739-02, укладеного між сторонами 05.04.2012.

Відповідач 28.01.2016 надав відзив на позовну заяву, яким проти позову заперечив посилаючись на сплив позовної давності за вимогами про сплату заборгованості, інфляційних нарахувань та 3% річних, на його думку це є підставою для відмови у позові.

18.02.2016 представником позивача подано клопотання включити до складу судових витрат, які мають бути стягнуті з відповідача, 5000,00 грн витрат на послуги адвоката.

Також, позивачем подано заяву про зменшення позовних вимог, відповідно до якої позивач зазначив, що у зв'язку з неоплатою відповідачем товару, отриманого за специфікацією № 3 до договору, з нього підлягає стягненню 23112,00 грн боргу, 18212,26 грн інфляційних нарахувань на суму боргу, 2230,15 грн річних. Позивачем в заяві зменшені позовні вимоги на суму заборгованості за товар, поставлений за специфікацією № 1 в розмірі 52690,62 грн, з яких 27894,00 грн основний борг, 22036,26 грн інфляційні нарахування, 2760,36 грн 3% річних. Суд прийняв цю заяву до розгляду.

Отже, позивач повністю підтримав заявлені позовні вимоги з урахуванням зменшення.

Ухвалою від 09.03.2016 продовжено строк розгляду справи на 15 днів - до 21.03.2016 включно.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті,

ВСТАНОВИВ:

05.04.2012 між ПАТ "Полтавський вентиляторний завод" (продавець) та ПАТ "Дніпровський металургійний комбінат ім. Ф.Е. Дзержинського" (покупець) було укладено договір за № 12-0739-02 (далі - договір), за умовами п. 1.1 якого договору продавець зобов'язується поставити, а покупець прийняти та оплатити продукцію, іменовану надалі товар.

Кількість, номенклатура, ціна і терміни постачання товару визначені в специфікаціях, що додаються до договору і є його невід'ємними частинами (п. 1.2 договору).

Відповідно до п.п. 2.1, 2.3 договору ціна на товар встановлюється у національній валюті України - гривнях за одиницю, на умовах, обумовлених в специфікаціях, згідно з офіційними правилами тлумачення торгівельних термінів Міжнародної ОСОБА_2 (редакції 2000 року), далі "Інкотермс-2000" і вказується в специфікаціях, що додаються до договору і складають його невід'ємну частину. Ціна на товар після перерахування грошових коштів по передоплаті в сторону збільшення, зміні не підлягає. Сума договору на момент підписання згідно специфікації № 1, 2 становить 322 788,00 грн, у

тому числі ПДВ 20% - 53 798,00 грн, і буде змінена на суму кожної наступної специфікації.

Поставка товару здійснюється на умовах передбачених у специфікаціях, що додаються до договору і складають його невід'ємну частину, відповідно до "Інкотермс-2000". Датою поставки вважається дата одержання товару, зазначена покупцем в товаротранспортній накладній та/або видатковій накладній, далі іменовані товаросупровідними накладними (п.п. 3.1, 3.2 договору).

Пунктом 4.2 договору сторони передбачили, що розрахунки за поставлений товар здійснюються шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок продавця в порядку, зазначеному в специфікаціях. У випадку, якщо умовами оплати передбачена передплата, то продавець зобов'язаний надати оригінал рахунку на передплату. Податкова накладна надається продавцем у строки, передбачені чинним законодавством з моменту перерахування платежу у вигляді передоплати на поточний рахунок продавця.

У разі ненадання рахунка за фактом поставки разом з товаром, рахунки на оплату за фактично поставлений товар виставляються протягом 5-ти календарних днів, рахуючи від дати відвантаження. За несвоєчасне надання рахунків продавець сплачує штраф у розмірі 5% від суми поставки (п. 4.4 договору).

Пунктом 9.4 договору передбачено термін дії договору - з моменту підписання і по 31.12.2012.

Сторони за договором підписали специфікації, зокрема:

№ 1 на поставку вентиляторів ВДН-10 в кількості 2 шт. загальної вартістю 55 788,00 грн (з урахуванням ПДВ);

№ 3 на поставку вентиляторів ВЦ 4-75 № 8 в кількості 4 шт. загальної вартістю 51 360,00 грн (з урахуванням ПДВ). За умовами яких товар мав бути оплачений наступним чином:

за специфікацією № 1 - 50% передоплата після пред'явлення рахунку, 50% по факту поставки товару з відстрочкою платежу протягом 10 банківських днів;

за специфікацією № 3 - 30% передоплата після пред'явлення рахунку, 70% по факту поставки товару з відстрочкою платежу протягом 10 банківських днів.

На виконання умов договору позивачем були виставлені рахунки-фактури на оплату товару за № 149 від 05.04.2012 на загальну суму 55 788,00 грн (специфікація № 1), а також № 387 від 09.08.2012 на загальну суму 51 360,00 грн (специфікація № 3).

Виконуючи свої зобов'язання за договором відповідач здійснив попередню оплату товару за кожним із виставлених позивачем рахунків, а саме:

за рахунком № 149 від 05.04.2012 - в розмірі 27 894,00 грн;

за рахунком № 387 від 09.08.2012 - в розмірі 15 408,00 грн.

Згідно видаткових накладних № 320 від 28.08.2012 та № 367 від 27.09.2012 позивач здійснив поставку обумовленого специфікаціями № 1 та № 3 до договору товару. Цей товар був прийнятий відповідачем через уповноваженого представника на підставі довіреностей № 797/04 від 28.08.2012 та № 880/04 від 26.09.2012. Але у передбачені договором та специфікаціями № 1, № 3 строки відповідач оплату поставленого позивачем товару не здійснив.

Позивач неодноразово звертався до відповідача з листами та вимогами про погашення залишку заборгованості. Так, на адресу відповідача були направлені листи № 376 від 19.11.2012, № 396 від 07.12.2012, № 405 від 17.12.2012, № 13 від 18.01.2013, № 81 від 26.03.2013, № 82 від 26.03.2013, № 83 від 26.03.2013, № 84 від 26.03.2013, які залишені останнім без відповіді та задоволення.

26.04.2013 через неякісність одного з поставлених згідно специфікації № 3 вентиляторів ВЦ 4-75 № 8 позивачем був виставлений рахунок-коригування № 1 до рахунку-фактури за № 387 від 09.08.2012 на суму - 12 840,00 грн (з урахуванням ПДВ). Таким чином, залишок заборгованості за товар, поставлений у відповідності до специфікації № 3 до договору, зменшився на 12 840,00 грн та склав 23 112,00 грн.

Залишок заборгованості за товар, який був поставлений згідно специфікації № 1 до договору, склав 27 894,00 грн.

16.10.2015 позивачем відповідачеві було направлено претензію № 184 від 13.10.2015 року про погашення заборгованості в розмірі 51 006,00 грн. Вказана претензія була одержана відповідачем 20.10.2015, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, однак залишена без відповіді.

Не зважаючи на тривале листування між сторонами, заборгованість за товар в розмірі 51 006,00 грн відповідачем не сплачена, що і стало причиною звернення позивача з цим позовом до суду.

Отже, предметом цього позову, з урахуванням заяви позивача про зменшення розміру позовних вимог, є 23 112,00 грн основного боргу, 18 212,26 грн інфляційних нарахувань та 2 230,15 грн 3% річних.

Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України (далі - ГК України), суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною 1 ст.173 ГК України передбачено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно ст.11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав і обов'язків (зобов'язань) є, зокрема, договір.

Згідно ч.1 ст.638 ЦК України є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ч.1 ст.639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За своєю правовою природою укладений між сторонами по справі є договором поставки, до якого слід застосовувати відповідні положення Господарського та Цивільного кодексів України.

Відповідно до ч.1 ст.265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Аналогічні положення передбачені і ч.1 ст.712 ЦК України.

Згідно ч.2 ст.712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Відповідно до ч.1 ст.222 ГК України учасники господарських відносин, що порушили майнові права або законі інтереси інших суб'єктів, зобов'язані поновити їх, не чекаючи пред'явлення їм претензії чи звернення до суду.

Згідно ст.ст.525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства тощо. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Порушенням зобов'язання, у відповідності до ст.610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання, тобто - неналежне виконання.

Факт поставки позивачем товару відповідачу не оспорений та підтверджений матеріалами справи.

Приписами ст.530 ЦК України, зокрема, встановлено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідач в обумовлений в договорі строк, не здійснив оплату товару.

Згідно зі ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Так, на підставі приписів ст. 625 Цивільного кодексу України позивачем за специфікацією № 3 нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 3% річних за період з 12.10.2012 по 29.12.2015 у сумі 2 230,15 грн та інфляційні нарахування за аналогічний період у сумі 18 212,26 грн.

Відповідач позов не визнав, посилаючись на закінчення строку позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України строк, протягом якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу є позовною давністю.

Згідно з ч. 1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 1 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відтак, за рахунком на попередню оплату № 387 від 09.08.2012 на суму 51 360,00 грн, товар був оплачений відповідачем частково 23.08.2012 в сумі 15 408,00 грн. У відповідності до рахунку № 1 від 26.04.2013 позивачем здійснено коригування до податкової накладної № 4 від 26.04.2013 на суму 12 840,00 грн вартості повернутої одиниці товару.

Відповідно до умов специфікацій № 3 до договору оплата отриманого товару здійснюється по факту поставки з відстрочкою платежу протягом 10 банківських днів.

Отже, товар, поставлений позивачем за видатковою накладною № 367 від 27.09.2012, повинен був бути сплачений до 11.10.2012 включно.

При цьому порядок приймання товару, порядок і строки оплати поставленого товару сторонами договору додатково не змінювались.

Загальний строк позовної давності у 3 роки щодо вимоги про оплату за договором сплив 12.10.2015. З огляду на що позивачу тривалий час було достеменно відомо про наявність заборгованості відповідача.

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Наведені вище докази свідчать про те, що позивачу відомо про обставини, які покладені в основу підстав позову.

Відповідно до ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Пунктами Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" 4.4 та 4.4.1 передбачено, що правила переривання перебігу позовної давності (стаття 264 ЦК України) застосовуються господарським судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останній є докази, що підтверджують факт такого переривання. При цьому господарським судом слід мати на увазі таке.

У дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (частина перша статті 264 ЦК України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати:

визнання пред'явленої претензії;

зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору;

письмове прохання відстрочити сплату боргу;

підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої иник спір;

письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу;

часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.

Бездіяльність боржника (наприклад, неоспорювання ним безспірного списання коштів, якщо така можливість допускається за законом або договором) не свідчить про переривання перебігу позовної давності, оскільки таке переривання можливе лише шляхом вчинення дій.

Визнання боржником основного боргу, в тому числі і його сплата, саме по собі не є доказом визнання ним також і додаткових вимог кредитора (зокрема, неустойки, процентів за користування коштами), а так само й вимог щодо відшкодування збитків і, відтак, не може вважатися перериванням перебігу позовної давності за зазначеними вимогами.

Визнання боржником свого боргу після спливу позовної давності не свідчить про переривання перебігу такої давності.

В матеріалах справи відсутні документи, які б свідчили про вчинення відповідачем вищевказаних дій, що вказують на визнання відповідачем наявності боргу та, відповідно, переривають перебіг строку позовної давності.

Суд не вбачає підстав віднести до обставин, що свідчать про визнання відповідачем боргу, його листи на адресу позивача стосовно неналежної якості вентиляторів, на які посилається позивач, оскільки в них йде мова лише про поломку вентиляторів.

Позовна заява подана до суду 30.12.2015 (згідно штемпелю на конверті), тобто після спливу трирічного строку позовної давності.

Частиною 3 ст. 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Таким чином, оцінивши подані докази, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив, що позовну заяву подано після спливу трирічного терміну позовної давності. За таких обставин, зважаючи на вищевикладене, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до вимог статті 49 ГПК України, витрати на оплату судового збору покладаються на відповідача, як на сторону, з вини якої виник спір.

Отже, згідно ст. 49 ГПК України, суд витрати по сплаті судового збору у сумі 1 218,00 грн та витрати на отримання правової допомоги у зв'язку з відмовою у позові покладає на позивача.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Відповідно до ч.7 ст.84 ГПК України в резолютивній частині рішення вказується про розподіл господарських витрат між сторонами, про повернення судового збору з бюджету. Водночас в абзаці 3 підпункту 5.2 пункту 5 пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" вказано, що про таке повернення зазначається в резолютивній частині судового рішення, яким закінчується розгляд справи по суті.

Розмір судового збору, сплачений позивачем у сумі 1 720,50 грн, тоді як у відсотковому співвідношенні до ціни позову на момент подання до суду - становить 1 443,68 грн, а з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог - 1 218,00 грн. Тобто, на даний час існує переплата судового збору в розмірі 502,50 грн, яка підлягає поверненню позивачу з державного бюджету України.

З огляду на вищевикладене, позивачу (за його клопотанням) підлягає поверненню з Державного бюджету України судовий збір у розмірі 502,50 грн, у зв'язку із його переплатою та зменшенням позовних вимог, перерахований за платіжним дорученням № 1565 від 30.08.2013 на суму 502,50 грн, оригінал якого знаходяться в матеріалах справи.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 43, 22, 33, 34, 43, 44, 49, 82, 84 та 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд Дніпропетровської області

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

2. Судові витрати покласти на позивача.

В судовому засіданні відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано - 24.03.2016.

Суддя В.Д. Воронько