ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.03.2016р. Справа№ 914/123/16

За позовною заявою: Державного підприємства Передпускова дирекція шахти №10 Нововолинська, с. Поромів, Іваничівський район, Волинська область

до відповідача: ОСОБА_1 акціонерного товариства Укрзахідвуглебуд, м.Червоноград, Львівська область

про: стягнення 2 349 977,00грн.

Суддя Ділай У.І.

За участі представників:

Від позивача: ОСОБА_2 провідний юрисконсульт (Довіреність №7 від 12.03.2016р.).

Від відповідача: ОСОБА_3 представник (Довіреність 02-04/618 від 11.02.2016р.)

Права і обовязки передбачені ст.ст.20, 22 ГПК України розяснено. Клопотань в порядку ч. 6 ст. 811 ГПК України про технічну фіксацію судового процесу не поступало.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглядається справа за позовом Державного підприємства Передпускова дирекція шахти №10 Нововолинська, до відповідача ОСОБА_1 акціонерного товариства Укрзахідвуглебуд, про стягнення заборгованості за договором позики №5 від 24.01.2014р. в розмірі 2 349 977,00грн.

Ухвалою суду від 15.01.2016р. за даним позовом порушено провадження у справі та призначено її до розгляду на 02.02.2016р.

27.01.2016р. від представника відповідача до канцелярії суду поступило Клопотання №02-04/35 від 26.01.2016р. (вх. № 3074/16) про відкладення розгляду справи, для надання можливості добровільно врегулювати спір та з метою підписання Актів звіряння між ДП Передпускова дирекція шахти №10 Нововолинська та ПАТ Укрзахідвуглебуд.

01.02.2016р. від позивача до канцелярії суду поступила Заява №1-8/100 від 27.01.2016р. (вх. №3791/16) про те, що в провадженні господарського суду Львівської області не вирішувався даний спір, між тими ж сторонами про той же предмет.

Ухвалою суду 02.02.2016р. розгляд справи відкладено на 16.02.2016р.

В судовому засіданні 16.02.2016р. представники сторін просили суд надати час для врегулювання спору в добровільному порядку.

В судовому засіданні 16.02.2016р. оголошено перерву до 15.03.2016р.

18.02.2016р. відповідач подав до суду відзив (вх. №6627/16), відповідно до якого визнає позовні вимоги не в повному обсязі, а лише 1 050 000,00грн. основного боргу та штрафні санкції, які за розрахунком відповідача складають 316 048,49грн. та 10 500,00грн. штрафу. Також відповідач подав до суду клопотання (вх. №6628/16) про зменшення штрафних санкцій, а саме, просив зменшити розмір пені на 50%.

Представник позивача в судовому засіданні 15.03.2016р. підтримав позовні вимоги з підстав наведених у позовній заяві та з посиланням на матеріали справи, надав для огляду оригінали документів, долучених до позовної заяви. Також повідомив про наявність у позивача значної кредиторської заборгованості з контрагентами та заборгованості по виплаті заробітної плати працівникам

В судовому засіданні 15.03.2016р. представник відповідача визнав позовні вимоги частково та просив зменшити розмір штрафних санкцій.

Слід також зазначити, що у відповідності до ст. 69 ГПК України, спір має бути вирішено господарським судом у строк не більше двох місяців від дня одержання позовної заяви. Строк вирішення спору завершується 15.03.2016р. Оскільки за час розгляду справи сторонами не було подано клопотання про продовження строку його вирішення, в суду відсутні підстави для подальшого відкладення розгляду справи поза межами двохмісячного строку, встановленого для вирішення спору.

В процесі розгляду матеріалів справи суд -

встановив:

24 січня 2014 року між сторонами укладено договір позики № 5, відповідно до п. 1.1 якого позивач надав відповідачу безпроцентну позику, а позичальник зобовязувався використати її за цільовим призначенням та повернути позику, у розмірі фактично отриманому відповідачем та підтвердженому платіжними дорученнями, у строк передбачений договором.

Загальна сума позики, відповідно до умов п. 2.2. договору, не повинна перевищувати 1 050 000,00грн.

Сторони договору дійшли згоди про відсутність права позивача на отримання процентів за користування позикою, керуючись ст. 6 ч. 1 ст. 1048 ЦК України (п. 3.1 договору).

Загальна сума позики, фактично надана позивачем відповідачу, що не повинна перевищувати суму зазначену в п. 2.2 даного договору та підтверджена платіжними дорученнями, підлягає поверненню відповідачем позивачу у строк до 24.07.2014р. в повному обсязі (п. 4.1 договору).

Договірні зобовязання позивач виконав належним чином, надавши відповідачу позику у розмірі 1 050 000,00грн., про що свідчить копія платіжного доручення №71 від 21.01.2014р. (долучена до матеріалів справи).

Як вказано у позовній заяві зобовязань за спірним договором відповідач належно не виконав. Про наявність заборгованості представник відповідача в усних поясненнях в судовому засіданні не заперечив, доказів зворотного не надав.

В порядку досудового врегулювання спору, позивач направляв відповідачу претензію від 30.06.2015р. №1.5/503 про погашення заборгованості за договором позики №5 від 24.01.2014р., яка залишена останнім без відповіді та задоволення.

Спір виник внаслідок того, що відповідач не виконав зобов'язань щодо повернення отриманої позики за договором. Позивач звернувся до господарського суду Львівської області із позовною заявою про стягнення з відповідача 1 050 000,00грн. основного боргу; 10 500,00 грн. штрафу; 43 927,00грн. 3% річних; 615 838,00грн. інфляційних втрат; 629 712,00 грн. пені.

При прийнятті рішення суд виходить і наступного:

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини (ст. 11 ЦК України).

Як підтверджується матеріалами справи, позивач та відповідач уклали договір позики №5 від 24.01.2014р., у звязку з чим набули взаємних прав і обовязків.

За договором позики, згідно визначення ст. 1046 ЦК України, одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Як встановлено судом, відповідно до умов п. 3.1 договору, сторони дійшли згоди про відсутність права позивача на отримання процентів за користування позикою, керуючись ст. 6 ч. 1 ст. 1048 ЦК України.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до умов договору, позивач зобовязувався надати позику, а відповідач, згідно здійснити позики в повному обсязі.

Як узгоджено сторонами, строк остаточного повернення позики до 24 липня 2014 року.

Поданими позивачем та долученими до матеріалів справи копіями документів підтверджено, що позивач свої зобов'язання за спірним договором виконав у повному обсязі, а відповідач порушив взяті на себе договірні зобов'язання щодо повернення розміру отриманої позики.

Відповідач дану обставину не заперечив, не спростував доводів викладених у позовній заяві, не надав суду належних та допустимих доказів про наявність інших обставин ніж ті, що досліджені в ході судового розгляду.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 96 Цивільного кодексу України, юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями.

Відповідач самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями і така відповідальність не може ставитися у залежність від дій чи бездіяльності будь-яких третіх осіб.

Згідно із ст. 617 Цивільного кодексу України, особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Доказів наявності обставин зазначених у ст. 617 ЦК України, які є підставами звільнення від відповідальності за порушення зобовязання відповідачем не подано.

Отже, відповідач своїх зобовязань не виконав, чим порушив вимоги ч. 2 ст. 193 ГК України, якою передбачено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що в судовому засіданні позивачем доведено факт неналежного виконання відповідачем зобовязань щодо повернення отриманої суми позики.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 1050 Цивільного кодексу України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549 - 552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Перевіривши поданий позивачем розрахунок, підстави та правильність нарахування суми 3% річних, відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, за якою боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, судом встановлено, що позивач правомірно просить стягнути з відповідача 43 927,00грн. 3% річних.

Стосовно вимоги позивача про стягнення з відповідача 615 838,00грн. грн. інфляційних втрат, перевіривши поданий позивачем розрахунок, підстави та правильність нарахування, відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, судом встановлено, що позивачем допущено арифметичні помилки. Відтак, судом самостійно здійснено перерахунок суми інфляційних втрат за період з 24.07.2014р. по 15.12.2015р., відповідно до якого до стягнення з відповідача підлягає 615 837,57грн. В решті позовних вимог в цій частині слід відмовити.

Стосовно вимоги позивача про стягнення з відповідача 629 712,00грн. пені, суд зазначає наступне.

У п. 5.4 договору сторони узгодили, за кожен день прострочення відповідач повинен сплатити відповідачу пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ.

Згідно із вимогами ч. 6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Позивач провів нарахування пені за період 24.07.2014р. по 15.12.2015р., що є порушенням вимог ч. 6 ст. 232 ГК України. Строк повернення суми позики, сторони визначили до 24.07.2014р., відтак, нарахування слід було проводити з 24.07.2014р. та припинити 24.01.2015р. Судом самостійно проведено перерахунок суми пені, відповідно до якого необхідно стягнути з відповідача пеню в розмірі 139 347,97грн. В решті позовних вимог в цій частині слід відмовити.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача 10 500,00 грн. штрафу, суд зазначає наступне.

У п. 5.3 договору сторони узгодили, що у разі якщо відповідач не повернув позивачу надану позику у встановлений згідно з умовами даного договору строк, за вимогою позивача відповідач зобовязується сплатити господарські санкції у вигляді штрафу. Розмір штрафу, за згодою сторін, становить 1% від неповерненої суми.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (нені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаною зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України, ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Умовами спірного договору, а саме пунктом 5.4 передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань по даному договору, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення, а також передбачена сплата штрафу як виду цивільно-правової відповідальності за інші правопорушення: один із них - несвоєчасне повернення позики.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 21.10.2015р. у справі №6-2003цс15.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 82 Господарського процесуального кодексу, при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111 16 цього Кодексу.

Отже, за таких обставин у задоволенні позовних вимог в частині стягнення штрафу слід відмовити.

Розглянувши клопотання відповідача про зменшення штрафних санкцій, суд прийшов до висновку відхилити зважаючи на наступне.

Вищий господарський суд України у п. 3.17.4 постанови пленуму від 26.12.2011 р. N 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" вказав, що, вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

З урахуванням інтересів сторін за вказаними правовідносинами, судом не приймаються до уваги зазначені відповідачем обставини як такі, які б слугували підставою для зменшення розміру пені, у зв'язку з чим клопотання про зменшення розміру пені задоволенню не підлягає.

У відповідності з п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України та ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи. Ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили (ст.43 ГПК України).

Судовий збір відповідно до ст. 49 ГПК України покладається на відповідача пропорційно до задоволених вимог.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 174, 193, 216 ГК України, ст.ст. 509, 525, 526, 599, 610, 612, 1054 ЦК України, ст.ст. 4-3, 33, 43, 49, 75, 82-84 ГПК України , суд

ВИРІШИВ:

1.Позовні вимоги задоволити частково.

2.Стягнути з ОСОБА_1 акціонерного товариства Укрзахідвуглебуд (80100, Львівська область, м. Червоноград, вул. Будівельна, 1а, ідентифікаційний код 00177158) на користь Державного підприємства Передпускова дирекція шахти №10 Нововолинська (45311, Волинська область, Іваничівський район, с. Поромів, ідентифікаційний код 35671961) 1 050 000,00 грн. основного боргу, 43 927,00грн. 3% річних 615 837,57грн. інфляційних втрат, 139 347,97грн. пені та 27 736,68грн. судового збору.

3.В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4.Наказ видати згідно ст.116 ГПК України.

Повне рішення складено 21.03.2016р.

Суддя Ділай У.І.