РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.03.2016Справа №910/29590/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «ФАВОРБУД»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Делівері»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача

Товариство з обмеженою відповідальністю «Торгово-промислова компанія

«Алюмакс-Дніпро»

про стягнення збитків в розмірі 5 501,27 грн.

Суддя Андреїшина І.О.

Представники учасників судового процесу:

від позивача: Парняк М.В. за довіреністю № 93 від 01.12.2015

від відповідача: Новикова О.І. за довіреністю № 206-3-15 від 01.04.2015

від третьої особи: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передано позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «ФАВОРБУД» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Делівері» про стягнення завданих збитків у розмірі 5 501,27 грн., у зв'язку з пошкодженням вантажу.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.11.2015 р. за даною позовною заявою порушено провадження у справі № 910/29590/15 та призначено її до розгляду в судовому засіданні на 16.12.2015 р., зобов'язано сторін надати певні документи та пояснення.

У судовому засіданні 16.12.2015 р. представник позивача надав усні пояснення.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необхідність залучення до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю «Торгово-промислова компанія «Алюмакс-Дніпро», оскільки останнє є вантажоодержувачем у відповідності до квитанції на оформлення № .

Відповідно до статті 27 ГПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за клопотанням сторін, прокурора або з ініціативи господарського суду.

Таким чином, рішення господарського суду може вплинути на права та обов'язки Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгово-промислова компанія «Алюмакс-Дніпро».

Представник відповідача в судове засідання 16.12.2015 р. не з'явився, про призначене судове засідання був повідомлений належним чином, вимог ухвали суду не виконав.

Через відділ діловодства суду 16.12.2015 р. від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв'язку з неможливістю забезпечення участі уповноважено представника відповідача у судовому засіданні.

Розглянувши дане клопотання, суд його відхилив з тих підстав, що нормами чинного законодавства України не обмежено коло осіб, які можуть представляти особу в судовому процесі, тому неможливість одного з представників відповідача бути присутнім у судовому засіданні не перешкоджає реалізації права учасника судового процесу на участь у судовому засіданні його іншого представника. Також відповідачем не виконано вимог ухвал суду у даній справі, оскільки він міг подати витребуваний судом письмовий відзив на позовну заяву через відділ діловодства та документообігу Господарського суду міста Києва, як він це зробив, подавши клопотання про відкладення розгляду цієї справи.

Однак відповідач наданими йому процесуальними правами не скористався, у зв'язку з чим це клопотання визнано судом необґрунтованим та відхилено.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.12.2016 р. відкладено розгляд справи на 20.01.2016 р., у зв'язку з неявкою представника відповідача у призначене судове засідання, не виконанням ним вимог ухвали суду та із залученням до участі у справі третьої особи.

Через відділ діловодства суду 15.01.2016 р. від позивача надійшли документи на виконання вимог ухвали; 20.01.2016 р. від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, які залучено до матеріалів справи.

Представник позивача в судовому засіданні 20.01.2016 р. надав суду усні пояснення по суті спору та просив задовольнити позов у повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні 20.01.2016 р. пояснив, що позовні вимоги не визнає, вважає їх не обґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню.

Крім того, представники сторін подали клопотання про продовження строку розгляду спору, для надання їм можливості представити суду додаткові докази у справі.

Розглянувши клопотання представників сторін про продовження строку розгляду спору, суд його задовольняє з наступних підстав.

Частиною 1 статті 69 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що спір має бути вирішено господарським судом у строк не більше двох місяців від дня одержання позовної заяви.

Судом встановлено, що строк вирішення спору у даній справі № 910/29590/15 спливає 20.01.2016 р. року.

В частині 3 статті 69 Господарського процесуального кодексу України зазначено, що у виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду спору, господарський суд ухвалою може продовжити строк розгляду спору, але не більш як на п'ятнадцять днів.

Враховуючи наведене, суд вважає за можливе продовжити строк розгляду спору для повного, всебічного та об'єктивного розгляду справи.

Третя особа уповноваженого представника в судове засідання 20.01.2016 р. не направила, вимог ухвали суду не виконала.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.01.2016 р. відкладено розгляд справи до 17.02.2016 р., у зв'язку з неявкою представника третьої особи у призначене судове засідання, невиконанням нею вимог ухвали суду та для витребування додаткових доказів у справі.

У судовому засіданні 17.02.2016 р. представник позивача надав суду письмові пояснення, які залучено до матеріалів справи, надав усні пояснення по суті спору та просив задовольнити позов у повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні 17.02.2016 р. пояснив, що позовні вимоги не визнає, вважає їх не обґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню.

Третя особа уповноваженого представника не направила, про причини неявки не повідомила, про призначене судове засідання був повідомлений належним чином, вимог ухвали суду не виконала.

Враховуючи наведене, Господарський суд міста Києва з метою з'ясування всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору у даній справі, у зв'язку з неявкою представника третьої особи у призначене судове засідання та невиконанням ним вимог ухвали суду, керуючись ст. 77 ГПК України, ухвалою від 17.02.2016 р. розгляд справи відклав на 09.03.2016 р.; зобов'язав учасників судового процесу надати суду певні документи та пояснення.

03.03.2016 р. через відділ діловодства господарського суду від третьої особи надійшли письмові пояснення по суті спору та клопотання про розгляд справи за відсутності представника третьої особи, які залучено до матеріалів справи.

09.03.2016 р. через відділ діловодства господарського суду від позивача надійшли документи, які залучено до матеріалів справи.

Представник позивача в судовому засіданні 09.03.2016 р. надав суду усні поясненні по суті спору; позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні 09.03.2016 р. пояснив, що позовні вимоги не визнає, вважає їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Представник третьої особи в судове засідання 09.03.2016 р. не з'явився, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином.

Враховуючи, що матеріали справи містять докази належного повідомлення третьої особи про час та місце судового засідання та про наслідки ненадання ним витребуваних судом документів, то за таких обставин суд приходить до висновку про можливість розгляду справи на підставі ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними матеріалами без участі представника вищезазначеного учасника судового процесу.

У судовому засіданні 09.03.2016 р. суд оголосив вступну та резолютивну частини рішення у даній справі.

Розглянувши подані матеріали справи та заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

В ході усної домовленості, шляхом замовлення (заяви) ТОВ «Комапнія «ФАВОРБУД», перевізник - ТОВ «Делівері» зобов'язалося надати послугу по перевезенню вантажу: два композитні листи розміром 1240 х 4500.

Згідно з частиною 1 статті 181 Господарського кодексу України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Таким чином, суд дійшов висновку про укладення між сторонами господарського договору у спрощеній формі.

Умови договору свідчать про те, що за своєю правовою природою вищевказаний договір є договором перевезення вантажу.

Відповідно до статті 909 Цивільного кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачу), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

З пояснень позивача вбачається, що вищевказаний вантаж було отримано відповідачем від вантажоодержувача ТОВ «Торгово-промислова компанія «Алюмакс-Дніпро» у відповідності до квитанції на оформлення № . Оголошена цінність вантажу задекларована в сумі 3 000,00 грн.

08.06.2015 р. вантаж прибув на склад позивача в пошкодженому вигляді. При отриманні вантажу було виявлено наступне: приблизно посередині композитних листів було виявлено отвір наскрізь. Даний факт підтверджується заявою від 08.06.2015 р. за реєстраційним номером № , підписаною представниками позивача та відповідача.

Листом № 10-06/15 від 10.06.2015 р. позивач направив відповідачу лист з вимогою відшкодувати пошкоджений товар.

Однак, відповідач надав відповідь на вищевказаний лист позивача № 418-15 від 13.07.2015 р., в якому пояснив, що, у відповідності до інформації на квитанції, транспортування вантажів здійснюється на підставі «Правил транспортного експедирування вантажів», відправка вантажу означає, що клієнт ознайомлений і приймає вищенаведені правила; цінність вантажу вантажовідправником не зазначена; в квитанції є примітка: «вантаж не запакований» і «упаковка вантажу не відповідає правилам транспортування»; сторонами не складався акт приймання вантажу за кількістю і якістю, а тому претензії за кількістю і якістю експедитором не розглядаються; підставою для відповідальності є факт доказування вини перевізника.

На думку позивача, зазначені твердження відповідача в листі № 418-15 від 13.07.2015р. є хибними, оскільки: «Правила транспортного експедирування вантажів» не надавались позивачу, є внутрішнім локальним документом відповідача та їх дія не поширюються на позивача, жодна інформація на квитанції № про існування даних правил - відсутня; цінність вантажу зазначена вантажовідправником в розмірі 3 000,00 грн.; такі примітки як: «вантаж не запакований» і «упаковка вантажу не відповідає правилам транспортування» відсутні на квитанції № ; відсутність акту приймання вантажу за кількістю і якістю не є підставою для відмови у відшкодуванні збитків, у зв'язку з пошкодженням вантажу, так як була складена заява, підписана представниками позивача та відповідача про факт та детальний опис пошкодження; крім того «Правила транспортного експедирування вантажів», якими регламентується складання акту, як вже зазначалось вище, не поширюються на позивача та не передавались останньому; твердження про те, що «підставою для відповідальності є факт доказування вини перевізника» є безпідставним, оскільки відповідно до ст. 924 ЦК України, перевізник має довести, що втрата, нестача, псування або пошкодження вантажу сталися внаслідок обставин, яким перевізник не міг запобігти та усунення яких від нього не залежало, тобто діє презумпція вини перевізника.

Також позивач зазначив, що в листі № 418-15 від 13.07.2015 р. відповідач погоджується компенсувати завдані пошкодженням вантажу збитки лише в розмірі 1 000,00 грн., чим фактично, на його думку, визнає факт своєї вини.

Згідно з п. 2 ст. 308 ГК України, відповідальність перевізника за збереження вантажу виникає з моменту прийняття вантажу до перевезення та за ч. 3 ст. 314 ГК України, відшкодовується у відповідному розмірі.

Так, за приписами ч. 3 ст. 314 ГК України, за шкоду, заподіяну при перевезенні вантажу, перевізник відповідає:

- у разі втрати або нестачі вантажу - в розмірі вартості вантажу, який втрачено або якого не вистачає;

- у разі пошкодження вантажу - в розмірі суми, на яку зменшилася його вартість;

-у разі втрати вантажу, зданого до перевезення з оголошенням його цінності, - у розмірі оголошеної цінності, якщо не буде доведено, що вона є нижчою від дійсної вартості вантажу.

Цінність вантажу згідно з квитанцією № становить 3 000,00 грн., задекларована вантажовідправником - ТОВ «Торгово-промислова компанія «Алюмакс-Дніпро», однак дійсна вартість вантажу становить 5 501,27 грн., що підтверджується накладною № 118 від 03.06.2015 р.

Листом № 52 від 08.07.2015 р. відповідачу була направлена претензія про відшкодування завданих збитків, однак відповіді на цю претензію позивач станом на день звернення до суду день не отримав.

За таких обставин, Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «ФАВОРБУД» звернулось до Господарського суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Делівері» про стягнення завданих збитків у розмірі 5 501,27 грн., у зв'язку з пошкодженням вантажу.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню повністю з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з частиною 1 статті 181 Господарського кодексу України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Таким чином, суд дійшов висновку про укладення між сторонами господарського договору у спрощеній формі.

Умови договору свідчать про те, що за своєю правовою природою вищевказаний договір є договором перевезення вантажу.

Відповідно до статті 909 Цивільного кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачу), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Згідно частини 1 статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до частини 2 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

За приписами ст. 614 Цивільного кодексу України, особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлене договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Згідно зі ст. 909 Цивільного кодексу України, за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачу), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Частинами першою та другою статті 924 ЦК України визначено, що перевізник відповідає за збереження вантажу, багажу, пошти з моменту прийняття їх до перевезення та до видачі одержувачеві, якщо не доведе, що втрата, нестача, псування або пошкодження вантажу, багажу, пошти сталися внаслідок обставин, яким перевізник не міг запобігти та усунення яких від нього не залежало.

Перевізник відповідає за втрату, нестачу, псування або пошкодження прийнятих до перевезення вантажу, багажу, пошти в розмірі фактичної шкоди, якщо не доведе, що це сталося не з його вини.

Листом Верховного Суду України від 01.02.2013 р. «Судова практика з розгляду цивільних справ про захист прав споживачів (2009 - 2012 рр.)» дано роз'яснення, що відповідно до ч. 3 ст. 22 ЦК України збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. За порушення деяких видів договорів взагалі не передбачається відшкодування збитків (наприклад, кредитного договору) або встановлено відшкодування збитків у обмеженому розмірі (наприклад, відповідно до ст. 924 ЦК України перевізник у разі втрати, нестачі, псування або пошкодження прийнятих до перевезення вантажу, багажу, пошти несе відповідальність у розмірі фактичної шкоди, якщо не доведе, що це сталося не з його вини.

Згідно зі ст. 314 ГК України, перевізник несе відповідальність за втрату, нестачу та пошкодження прийнятого до перевезення вантажу, якщо не доведе, що втрата, нестача або пошкодження сталися не з його вини.

У транспортних кодексах чи статутах можуть бути передбачені випадки, коли доведення вини перевізника у втраті, нестачі або пошкодженні вантажу покладається на одержувача або відправника.

За шкоду, заподіяну при перевезенні вантажу, перевізник відповідає: у разі втрати або нестачі вантажу - в розмірі вартості вантажу, який втрачено або якого не вистачає; у разі пошкодження вантажу - в розмірі суми, на яку зменшилася його вартість; у разі втрати вантажу, зданого до перевезення з оголошенням його цінності, - у розмірі оголошеної цінності, якщо не буде доведено, що вона є нижчою від дійсної вартості вантажу.

Якщо внаслідок пошкодження вантажу його якість змінилася настільки, що він не може бути використаний за прямим призначенням, одержувач вантажу має право від нього відмовитися і вимагати відшкодування за його втрату.

У разі якщо вантаж, за втрату чи нестачу якого перевізник сплатив відповідне відшкодування, буде згодом знайдено, одержувач (відправник) має право вимагати видачі йому цього вантажу, повернувши одержане за його втрату чи нестачу відшкодування.

Пунктом 15.1 глави 15 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні , затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 р. № 363 (надалі - Правил) передбачено, що у разі зіпсуття або пошкодження вантажу, а також у разі розбіжностей між перевізником і вантажовідправником (вантажоодержувачем) обставини, які можуть бути підставою для матеріальної відповідальності, оформляються актом.

Відповідно до пункту 15.2 глави 15 Правил, невідповідність між найменуванням, масою і кількістю місць вантажу в натурі і тими даними, які зазначені у товарно-транспортній накладній, є однією з обставин, яка засвідчується перевізником, вантажовідправником і вантажоодержувачем в акті.

Також пунктом 16.1 глави 16 Правил визначено, що перед поданням вантажовідправником або вантажоодержувачем позову на Перевізника обов'язково треба пред'явити йому претензію.

Відповідно до пункту 16.3 глави 16 Правил, претензії, які виникають із перевезення вантажів, включаючи повну або часткову втрату вантажу, порушення строків чи інших умов доставки вантажу, пред'являються перевізнику, з яким укладено договір на перевезення.

Пунктом 16.6 глави 16 Правил встановлено, що претензії на відшкодування збитків за втрату, недостачу, псування або ушкодження вантажу пред'являються по кожному відправленню окремо.

Згідно із вимогами абзаців першого та другого пункту 16.10 глави 16 Правил, до претензії додаються документи, які її обґрунтовують.

Товарно-транспортні накладні та акт, що засвідчують обставини, відповідно до яких настає матеріальна відповідальність, подаються в оригіналі або в належним чином засвідчених копіях.

Тобто у випадку пред'явлення претензії на відшкодування збитків, які виникають із перевезення вантажів (повна або часткова втрата вантажу, порушення строків чи інших умов доставки вантажу), товарно-транспортна накладна є одним з документів, які засвідчують обставини, відповідно до яких настає матеріальна відповідальність перевізника.

Додатково слід зазначити, що відповідно до пункту 10.5 глави 10 Правил, місце фактичної здачі-приймання вантажу точно зазначається в договорі з наступним уточненням у заявці.

Враховуючи викладене вище, товарно-транспортна накладна є документом, який поряд з іншим призначений для обліку на шляху переміщення товарно-матеріальних цінностей, а також засвідчує матеріальну відповідальність водія перевізника, і її оформлення здійснюється з урахуванням вимог глав 10 та 11 Правил, зокрема, щодо її виписування в кількості не менше чотирьох примірників та заповнення реквізиту "Пункт розвантаження" під час здійснення кожного відправлення відповідно до поданої заявки або за разовим договором.

Статтею 22 Цивільного кодексу України передбачено відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди та визначено збитки як втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Відповідно до ст. 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушені.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Для визначення підстав застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків суду необхідно з'ясувати наявність всіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки, розміру збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника і збитками, вину боржника. Звільнення боржника від відповідальності у вигляді збитків за невиконання або неналежне виконання прийнятих на себе зобов'язань безпосередньо пов'язано з наявністю чи відсутністю вище вказаних елементів, що утворюють склад цивільного правопорушення.

При цьому кредитор не повинен доводити вину боржника у порушенні зобов'язання; натомість на нього покладено обов'язок доведення факту невиконання або неналежного виконання зобов'язання боржником, розміру завданих збитків та прямого причинного зв'язку між порушенням зобов'язання та завданими збитками.

Відсутність своєї вини у порушенні зобов'язання доводить особа, яка вчинила таке порушення (ч. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України) див: постанова Вищого господарського суду України від 19.02.2008 № 10/75-1390 (3/69-877).

Обов'язок доведення обставин, на які посилається сторона судового процесу як на підставу своїх вимог і заперечень встановлений у ч. 1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення», рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

З наданих позивачем доказів вбачається, що позивач на виконання замовлення відповідача прийняв до перевезення вантаж - два композитні листи розміром 1240 х 4500.

Однак, даний вантаж було доставлено вантажоотримувачу в пошкодженому вигляді, у зв'язку з чим в подальшому позивач пред'явив претензію перевізнику та вимогу відшкодувати збитки, оскільки вантаж не підлягав використанню за призначенням.

Відповідач у відзиві на позовну заяву просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що вантаж не був належним чином упакований; квитанція про прийом вантажу № від 03.06.2015 р., від відправника TOВ «ТПК «Алюмакс-Дніпро» м. Дніпропетровськ на адресу ТОВ «Компанія «ФАВОРБУД», м. Львів було відправлено вантаж в кількості одного вантажного місця, вагою 55 кг., об'ємом 0,06 м3, при цьому цінність вантажу не вказана; вантаж не застрахований; в квитанції є примітка: вантаж не запакований. Також в квитанції є зауваження: пакування вантажу не відповідає правилам транспортування. Крім того, відповідач посилається на те, що акт приймання вантажу за кількістю та якістю не складався і вантаж отримано позивачем в повному обсязі.

Дані твердження відповідача не приймаються судом до уваги з огляду на наступне.

З наданих ТОВ «ТПК «Алюмакс-Дніпро» пояснень вбачається, що при поставці вантажу - двох композитних листів розміром 1240 х 4500 (АКП - алюмінієво-композитні панелі), у рамках укладеного між ТОВ «Компанія «ФАВОРБУД» та ТОВ «ТПК «Алюмакс-Дніпро» договору поставки № 29/12-1 від 29.02.2014 р., були здійснені всі необхідні дії, що пов'язані із виробництвом і відвантаженням якісної договірної продукції.

Твердження перевізника, що вантаж, який відправлявся, був неналежно запакований, а також пакування вантажу не відповідає транспортуванню, є безпідставними та не відповідають дійсності.

По-перше, чинним законодавством України не передбачені обов'язкові для виконання ДСТ, ТУ або інші нормативні документи, що регулюють упакування АКП.

По-друге, стаття 685 ЦК України передбачає, що продавець зобов'язаний передати покупцеві товар у тарі та (або) в упаковці, якщо інше не встановлено договором купівлі-продажу або не випливає із суті зобов'язання. Обов'язок передання товару в тарі та (або) в упаковці не поширюється на товари, які за своїм характером не потребують застосування тари та (або) упакування.

Умовами укладеного договору поставки (п. 2.4.) сторони передбачили, що призначена до відвантаження продукція повинна бути покладена в кіпи, тобто вона належно бути пакетована (засіб пакетування - засіб для формування й скріплення вантажів в укрупнене вантажне місце). Кіпи повинні бути обв'язані пакувальною пропіленовою стрічкою. На лицеву поверхню кожного листа АКП наноситься ( шляхом наклеювання) поліетиленова захисна плівка.

Свої договірні умови в частині способу навантаження й пакетування вантажу ТОВ «ТПК «Алюмакс-Дніпро» виконало належним чином.

По-третє, з таким способом, розміщення вантажу в автомобілі, його пакетуванням погодився й повноважний представник перевізника, яких-небудь усних або письмових зауважень із занесенням у відповідні документи, ним не були зроблені в період завантаження АКП у транспорт. Представник перевізника безпосередньо контролював завантаження АКП у автотранспорт, тому що, згідно зі ст. 57 Статуту автомобільного транспорту України, п. 8.20. Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, шофер зобов'язаний перевірити відповідність кріплення й укладання вантажу на рухомому складі вимогам безпеки рухові й забезпечення збереження рухомого складу, а також повідомити вантажовідправника про помічені несправності в кріпленні й укладці вантажу, що загрожують його збереженню. Вантажовідправник на вимогу шофера зобов'язаний усунути виявлені неправильності в укладці й кріпленні вантажу.

Таким чином, всі обставини виробництва АКП, їх умови завантаження на автотранспорт, сам характер пошкоджень двох листів АКП, а також наявні документи, що пов'язані з відвантаженням, перевезенням, прийманням вантажу об'єктивно свідчать про пряму й повну вину перевізника у виникненні пошкоджень АКП у процесі перевезення, яке здійснювало ТОВ «Делівері».

Крім того, судом встановлено, що у відповідності до листа ТОВ «Компанія «ФАВОРБУД» № 54 від 15.07.2015 р. позивач звернувся до ТОВ «ТПК «Алюмакс-Дніпро» з проханням про механічне знищення непридатної до використання продукції, вилученої з обороту. За актом прийому-передачі придатної до використання продукції для знищення від 24.07.2015 р., працівниками виробничого цеху ТОВ «ТПК «Алюмакс-Дніпро», у присутності начальника виробництва Грищенко М.В., провели за актом від 04.08.2015 р. механічне знищення в цеху непридатної до використання продукції, переданної від ТОВ «Компанія «ФАВОРБУД», зокрема: алюмінієво-композитні панелі (АКП) розміром 1240 x 4500 мм у кількості 2-х (двох) листів. АКП мають в середині пошкодження (отвір наскрізь).

Вказана непридатна до використання продукція була механічно знищена на виробничому обладнанні виробничого цеху із застосуванням дробарки для АКП.

Результатом зробленого механічного знищення зазначеної непридатної до використання продукції (дроблення її), з'явилися відходи у вигляді дрібних фракцій розміром 3 x 5 мм. Загальна вага відходів склала 61,18 кг. Дані відходи, через алюмінієві часточки, що втримуються в пластикових фракціях, зовсім не придатні в якості вторинної сировини при виробництві АКП і підлягають вивозу та утилізації (захороненю), разом з іншими твердими відходами підприємства за допомогою спеціальної організації - ТДВ «Дніпрокомунтранс». Згідно з актом № 15/97391 від 30.09.2015 р. про фактичне виконання послуг згідно з договором № 2464 від 01.01.2016 р. ТДВ «Дніпрокомунтарнс» вивезло та захоронило вищезазначені відходи.

Таким чином, вищенаведене спростовує твердження відповідача щодо неналежного пакування вантажу для перевезення, невстановлення суми, на яку зменшилась вартість вантажу та не було надано підтверджуючих таку суму документів.

З наведеного вище вбачається, що вантаж внаслідок пошкодження не підлягав використанню взагалі та був утилізований.

Стосовно вартості пошкодженого вантажу та розміру збитків у зв'язку з його пошкодженням, то господарський суд зауважує, що у відповідності до ст. 924 ЦК України, перевізник у разі втрати, нестачі, псування або пошкодження прийнятих до перевезення вантажу, багажу, пошти несе відповідальність у розмірі фактичної шкоди, якщо не доведе, що це сталося не з його вини.

За шкоду, заподіяну при перевезенні вантажу, перевізник відповідає: у разі втрати або нестачі вантажу - в розмірі вартості вантажу, який втрачено або якого не вистачає; у разі пошкодження вантажу - в розмірі суми, на яку зменшилася його вартість; у разі втрати вантажу, зданого до перевезення з оголошенням його цінності, - у розмірі оголошеної цінності, якщо не буде доведено, що вона є нижчою від дійсної вартості вантажу.

Якщо внаслідок пошкодження вантажу його якість змінилася настільки, що він не може бути використаний за прямим призначенням, одержувач вантажу має право від нього відмовитися і вимагати відшкодування за його втрату (ст. 314 ГК України).

Відповідно до видаткової накладної № 118 від 03.06.2015 р., вартість спірного вантажу складала - 5 501,27 грн.

Оскільки даний вантаж був пошкоджений під час перевезення і надалі не підлягав використанню та був утилізований, то розмір збитків становить повну вартість даного товару - 5 501,27 грн.

Стосовно посилань відповідача на те, що вантаж, який було передано для перевезення не було застраховано, як передбачено п. 7.9 Правил транспортного експедирування вантажів (багажу) № 39 від 20.11.2002 р., то господарський суд зауважує., що за приписами зазначеного пункту Правил передбачено право замовника укласти договір страхування вантажу, а не обов'язок укласти такий договір. Крім того, за нормами ст. 624 ЦК України та ст. 314 ГК України не є обов'язковою умовою відсутність договору страхування при перевезенні автомобільним транспортом для покладення відповідальності на перевізника.

За таких обставин, оцінивши всі надані докази та пояснення в їх сукупності, враховуючи те, що наявні у справі матеріали свідчать про обґрунтованість вимог позивача щодо стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Делівері» збитків в розмірі 5 501,27 грн., то позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «ФАВОРБУД» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Делівері» про стягнення збитків у розмірі 5 501,27 грн., у зв'язку з пошкодженням вантажу під час перевезення, визнається судом таким, що підлягає задоволенню повністю.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Делівері» (01004, м. Київ, вул. Червоноармійська, 15/2, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «ФАВОРБУД» (79069, м. Львів, вул. Т.Шевченка, 313, ) 5 501 (п'ять тисяч п'ятсот одну) грн. 27 коп. збитків та 1 218 (одна тисяча двісті вісімнадцять) грн. 00 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

4. Дане рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня складення його повного тексту і може бути оскаржене в порядку, передбаченому чинним законодавством України.

Повне рішення складено 14.03.2016 р.

Суддя І.О. Андреїшина