РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.03.2016Справа №910/32897/15

Господарський суд міста Києва в складі:

головуючого судді Привалова А.І.

при секретарі Островській О.С.

розглянувши справу № 910/32897/15

за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1;

до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк»;

про визнання договору недійсним.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_2, договір про надання правової допомоги від 08.10.2015р.;

від відповідача: Діденко І.В., довіреність № 2326-К-О від 11.07.2014р..

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва звернулась фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (надалі - позивач) з позовом до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» (надалі - відповідач) про визнання договору недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що договір банківського обслуговування від 06.03.2013р. укладений з порушенням положень статтям 207, 208 Цивільного кодексу України.

Крім того, звертаючись до Господарського суду міста Києва з даним позовом, позивач послався на приписи ч. 1 ст. 15 ГПК України, якою передбачено, що справи, у спорах про визнання договорів недійсними розглядаються господарським судом за місцезнаходженням сторони, зобов'язаної за договором здійснити на користь другої сторони певні дії, зокрема, сплатити гроші.

З огляду на отримання позивачем від відповідача кредиту за Договором банківського обслуговування від 06.03.2013р., саме позивач є стороною договору, яка зобов'язана здійснити дію на користь другої сторони - сплачувати відповідачеві кошти в якості платежів за кредитом, а відтак даний спір має вирішуватись за місцезнаходженням позивача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.12.2015р. порушено провадження у справі № 910/32897/15 та призначено її розгляд на 11.02.2016р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.02.2016р. розгляд справи відкладено на 25.02.2016р., у зв'язку з клопотанням представника позивача.

25.02.2016р. через відділ діловодства від представника позивача надійшло клопотання про витребування доказів.

В судовому засіданні 25.02.2016р. суд частково задовольнив клопотання позивача про витребування доказів.

Ухвалою суду від 25.02.2016р., на підставі ч.3 ст. 69 ГПК України, суд продовжив строк вирішення спору та відклав розгляд справи на 15.03.2016р., у зв'язку з необхідністю витребування нових доказів.

14.03.2016р. через загальний відділ діловодства суду від представника відповідача отримано відзив на позовну заяву.

Присутнім у судовому засіданні 15.03.2016р. представником позивача підтримано позовні вимоги в повному обсязі з підстав, наведених у позові.

Представник відповідача в засіданні суду заперечив проти позовних вимог з підстав, наведених у відзиві.

У відповідності до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, справа розглянута за наявними в ній матеріалами, яких достатньо для винесення рішення по суті.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих позивачем і відповідачем, у нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, в засіданні суду була оголошена вступна та резолютивна частини рішення.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення учасників судового процесу, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

06.03.2013р. фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (клієнт) звернувся до публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» (банк) із заявою про приєднання до умов і правил надання банківських послуг та заявою про відкриття поточного рахунку, відповідно до якої клієнт погоджується із Умовами та Правилами надання банківських послуг, у тому числі з Умовами та Правилами обслуговування за розрахунковими картками (що розміщені на сайті банку http://privatbank.ua, http://сlient-bank.privatbank.ua), Тарифами банку, які разом із цією та карткою зі зразками підписів і відбитком печатки складають договір банківського обслуговування.

На підставі зазначеної заяви банком було відкрито клієнту поточний рахунок № НОМЕР_1 та встановлено кредитний ліміт, про розмір якого банк зобов'язався повідомляти клієнта в електронному вигляді через встановлені засоби електронного зв'язку банку і клієнта (системи клієнт-банк, Інтернет клієнт банк, sms-повідомлення, інші), що визначено і врегульовано "Умовами та правилами надання банківських послуг".

Відповідно до виписки з рахунку клієнта № НОМЕР_1 за період з 06.03.2013р. по 20.03.2015р. банком наданий кредитний ліміт на поточний рахунок позивача, що останнім не заперечується.

Позивач зазначає, що спірний договір суперечить нормам статей 207 та 208 Цивільного кодексу України, оскільки Умови і Правила надання банківських послуг та Тарифи банка не містять підпису позивача та відповідачем позивачу окремо для ознайомлення не надавались; сторони не обмінювались жодними підписаними документами з метою укладення Договору банківського обслуговування, а єдиний документ, який був підписаний позивачем - Заява про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг від 06.03.2013р. При цьому, як зазначає позивач, докази, які б підтверджували, що позивач, підписуючи Заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг від 06.03.2013р., розумів саме ті Умови і Правила та Тарифи банку, які в той час знаходились на сайті відповідача, - відсутні, а також невідомо, чи змінювались в подальшому ці Умови і Правила та чи взагалі вони були розміщені на сайті відповідача на момент підписання позивачем вказаної Заяви. Відтак, такі Умови і Правила та Тарифи банку не можна вважати складовою частиною Договору банківського обслуговування від 06.03.2013р., про укладення якого зазначено в Заяві про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг від 06.03.2013р. з огляду на те, що при укладенні Договору банківського обслуговування від 06.03.2013р. не було дотримано письмову форму, на думку позивача, він підлягає визнанню недійсним як такий, що порушує ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України.

У поданому до суду відзиві на позовну заяву відповідач зазначив про те, що, підписавши Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг (надалі - Заява), в якій прямо зазначено «погоджуюсь з Умовами та Правилами надання банківських послуг (знаходяться на сайті банка), Тарифами банка, які разом з даною анкетою-заявою становлять Договір банківського обслуговування. Крім того, позивач власноручно 12.03.2013р. підписував заяву про відкриття поточного рахунку, тобто після підписання заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг.

Також, відповідач зазначає, що в Заяві зазначено: «своїм підписом я приєднуюсь і зобов'язуюсь виконувати умови та правила надання банківських послуг, тарифів ПриватБанка - Договору банківського обслуговування в цілому. Відносини між банком і клієнтом можуть вирішуватись як шляхом підписання окремих договорів або додаткових угод до даного договору, так і шляхом обміну інформації/домовленостей по банківському обслуговуванню з клієнтом через веб-сайт банка (www.pb.ua або інший інтернет-/СМС-ресурс, визначений банком).

Оригінал Заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, підписаного власноруч позивачем, було оглянуто в судовому засіданні.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України передбачено, що одним із способів захисту цивільного права може бути зокрема, визнання правочину недійсним.

Згідно з частинами 1 - 5 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як вбачається з приписів ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до п. 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29 травня 2013 року N 11 правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом. Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057-1 ЦК України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України "Про приватизацію державного майна", частини другої статті 20 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", частини другої статті 15 Закону України "Про оренду землі", статті 12 Закону України "Про іпотеку", частини другої статті 29 Закону України "Про страхування", статті 78 Закону України "Про банки і банківську діяльність", статті 7 1 Закону України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності", частини третьої статті 67 Закону України "Про запобігання корупції" тощо.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", під час розгляду справ про визнання угоди (правочину) недійсною, господарський суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. При цьому, обставини, що мають істотне значення для вирішення спору повинні підтверджуватись сторонами належними та допустимими доказами відповідно до вимог статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України.

Суд відхиляє посилання позивача на те, що спірний договір не відповідає вимогам ч.ч. 1, 2 статті 207 та п.1 ч. 1 статті 208 України з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 1055 Цивільного кодексу України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Згідно з частиною 1 статті 1067 Цивільного кодексу України, договір банківського рахунка укладається для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунка у банку на умовах, погоджених сторонами.

Відповідно до частини першої статті 634 Цивільного кодексу України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач підписав Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг (надалі - Заява), згідно якої позивач приєднався до умов та правил надання банківських послуг, тарифів банку (далі - Умови), які разом із заявою складають договір банківського обслуговування, а відповідач, у свою чергу, відкрив позивачу поточний рахунок.

У Заяві зазначено, що клієнт, підписавши цю заяву, погоджується з Умовами та Правилами надання банківських послуг, у тому числі з Умовами та Правилами обслуговування по розрахунковим картам (що розміщені на сайті банку), Тарифами банку, які разом з цією Заявою становлять Договір банківського обслуговування. Своїм підписом позивач приєднується та зобов'язується виконувати умови, викладені в Умовах та Правилах надання банківських послуг, Договорі банківського обслуговування в цілому. Відносини між банком та клієнтом можуть вирішуватись як шляхом підписання окремих договорів або додаткових угод до цього договору, так і шляхом обміну інформацією/узгодження щодо банківського обслуговування з клієнтом через веб-сайт банку або інший Інтернет-/СМС/ресурс, зазначений банком.

Згідно розділу 1 Умов, розміщених на веб-сайті банку, Правила надання банківських послуг є публічною офертою, що містять умови та правила надання послуг банком його клієнтам. Таким чином, клієнт отримує доступ до всіх, без виключення, послуг.

Норми статті 638 Цивільного кодексу України передбачають, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Дослідивши умови спірного договору, суд встановив, що він має змішану цивільно-правову природу, а саме договору банківського рахунку та кредитного договору.

За договором банківського рахунка, банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком (ч. 1 статті 1066 ЦК України).

Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Як вбачається з матеріалів справи та підтверджується позивачем, відповідачем було надано позивачу кредит на виконання умов спірного договору.

Таким чином, оскільки позивач власноручно 06.03.2012р. підписав Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, а в подальшому, 12.03.2013р., підписував заяву про відкриття поточного рахунку, тобто після підписання заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, тим самим позивач приєднався і зобов'язався виконувати умови та правила надання банківських послуг, тарифів ПриватБанка - Договору банківського обслуговування в цілому

Також судом встановлено, що в Заяві зазначено: «своїм підписом я приєднуюсь і зобов'язуюсь виконувати умови та правила надання банківських послуг, тарифів ПриватБанка - Договору банківського обслуговування в цілому. Відносини між банком і клієнтом можуть вирішуватись як шляхом підписання окремих договорів або додаткових угод до даного договору, так і шляхом обміну інформації/домовленостей по банківському обслуговуванню з клієнтом через веб-сайт банка (www.pb.ua або інший інтернет-/СМС-ресурс, визначений банком).

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що твердження позивача про необізнаність з Умовами та Правилами надання банківських послуг є необґрунтованими та безпідставними.

До того ж, частиною першою статті 241 ЦК України встановлено, що правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Судом установлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідач, виконуючи умови кредитного договору, здійснював видачу визначеного умовами спірного договору кредиту, а позивач, в свою чергу, здійснював виплату відсотків річних, встановлених умовами кредитного договору.

З огляду на наведене суд зазначає, що оплата позивачем процентів річних за спірним договором, в силу частини першої статті 241 Цивільного кодексу України, свідчить про схвалення спірного правочину позивачем, а отже, відсутні підстави для визнання його недійсним.

З урахуванням наведеного, суд відхиляє посилання позивача на недійсність спірного договору, як такі, що не доведені належними засобами доказування в порядку статей 33, 34 ГПК України, а тому такий договір є дійсним та таким, що створює цивільні права та обов'язки позивача.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись, ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, оформленого відповідно до вимог ст. 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення підписано: 21.03.2016р.

Суддя А.І. Привалов