ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2016 року Справа № 914/2301/15

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючого судді:Барицької Т.Л.,
суддів:Губенко Н.М.,
Картере В.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "АМВ"
на постанову Львівського апеляційного господарського суду від 15.12.2015
та на рішеннягосподарського суду Львівської області від 21.09.2015
у справі№914/2301/15 господарського суду Львівської області
за позовомПриватного акціонерного товариства "АМВ"
доТовариства з обмеженою відповідальністю "Західінфо"
простягнення 443 622,33 грн.,
в судовому засіданні взяли участь представники:

- позивача Івановський І.Є., дов. від 23.02.2016;

- відповідача Дмитренко В.П., дов. від 09.11.2015 № 258;

В С Т А Н О В И В:

Рішенням господарського суду Львівської області від 21.09.2015 (суддя Долінська О.З.), залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 15.12.2015 (судді: Костів Т.С., Марко Р.І., Желік М.Б.), позовні вимоги задоволено частково: стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Західінфо" на користь Приватного акціонерного товариства "АМВ" 60879,74 грн. основної заборгованості, 43428,31 грн. інфляційних втрат, 2416,44 грн. 3% річних та 2134,49 грн. понесених витрат по сплаті судового збору; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено; повернуто Приватному акціонерному товариству "АМВ" з державного бюджету судовий збір в сумі 3115,37 грн., сплачений за платіжним дорученням від 06.07.2015 № 469.

Позивач, не погоджуючись із прийнятими у даній справі судовими рішеннями, звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати частково рішення господарського суду Львівської області та повністю постанову суду апеляційної інстанції у даній справі.

Відповідач надав відзив на касаційну скаргу, в якому він заперечує проти її доводів та просить рішення і постанову у даній справі залишити без змін.

Ознайомившись з матеріалами та обставинами справи на предмет надання їм господарськими судами попередніх судових інстанцій належної юридичної оцінки та повноти встановлення обставин справи, дотримання норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Предметом даного спору є вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості, інфляційних втрат та 3% річних в сумі 287 868,49 грн. (з урахуванням зменшення позивачем ціни позову), за фактично надані послуги з оренди обладнання за договором оренди обладнання №05/11 від 10.01.2014.

Обґрунтовуючи підстави позову, позивач посилається на те, що ним на виконання умов договору оренди обладнання та додатку до нього поставлено в оренду відповідачу майно, за яке останній мав сплачувати орендну плату в установленому договором розмірі; проте, всупереч умов договору, відповідач лише частково розрахувався з позивачем за надані ним послуги, що змусило позивача звернутися до суду. При цьому, на підтвердження наявності у відповідача заборгованості зі сплати орендної плати, позивач додав до позовної заяви підписані позивачем та відповідачем акти виконаних робіт.

Суди попередніх інстанцій, частково погодилися із доводами позивача, та керуючись положеннями ст.ст. 526, 530, 625, 629, 762 ЦК України, ст.ст. 179, 283, 284 ГК України, частково задовольнили позовні вимоги. Проте, колегія суддів вважає такі висновки судів попередніх інстанцій передчасними, з огляду на таке.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, 10.01.2014 між ПАТ "АМВ" (за договором виконавець) та ТОВ "Західінфо" (за договором замовник) укладено договір № 05/11 оренди обладнання (надалі - договір), з терміном дії до 31.12.2014. В пункті 1.1 договору сторони визначили, що замовник доручає, а виконавець надає послугу по поставці на правах оренди металевої конструкції "Шпунт Ларсена". Дана металева конструкція включає в себе металеві палі в кількості 160 шт. (орієнтовно) (довжиною 10-12 метрів, вага однієї палі орієнтовно 1-1,2 тонни, ширина палі орієнтовно 550 мл).

Матеріали справи свідчать, та встановлено судами, що в період з 22.01.2014 по 03.04.2014 позивачем передано відповідачу металеву конструкцію "Шпунт Ларсена" згідно з умовами договору (акти приймання-передачі майна від 22.01.2014 № 1, від 23.01.2014 № 2, від 29.01.2014 № 3, від 03.03.2014 № 4, від 27.03.2014 № 5, від 03.04.2014 № 6) у загальній кількості 816,3 метрів погонних.

22.09.2014 між замовником та виконавцем укладено додаток № 1 до договору від 10.01.2014 (надалі додаток № 1), яким договір доповнено умовами щодо права замовника з письмової згоди виконавця надавати в суборенду металеву конструкцію "Шпунт Ларсена", якою він користується на правах оренди. Відповідно до пункту 5.3 додатку № 1 дію договору продовжено до 31.12.2015, в будь-якому випадку - до повного взаєморозрахунку.

22.09.2014, між ТОВ "Західінфо" (орендодавець) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_6 (орендарем) укладено договір № 22/09/2014, в рамках якого, на підставі акта прийому-передачі від 23.09.2014 № 1 орендодавцем передано в оренду орендарю 515 м.п. металевих паль "Шпунт Ларсена".

Відповідно до частини першої статті 283 ГК України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Положення статті 629 ЦК України встановлюють, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини першої статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Частиною першою статті 762 ЦК України передбачено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Згідно з п. 2.1 договору №05/11 оренди обладнання за виконані роботи згідно з цим договором замовник сплачує виконавцю орендну плату в розмірі 32,60 грн. з ПДВ за використання одного метра погонного в місяць. В другому реченні пункту 3.1 договору сторони узгодили, що оплата може проводиться поетапно пропорційно отриманим партіям товару за домовленістю сторін.

Пунктом 2.5 додатку № 1 до договору №05/11 оренди обладнання сторони погодили плату за виконані роботи згідно з договором суборенди в розмірі 45,00 грн. з ПДВ за використання одного метра погонного "Шпунта Ларсена" в місяць.

Як вказувалося вище, спір, що виник у даній справі, стосується наявної у відповідача перед позивачем заборгованості зі сплати орендної плати, яка (заборгованість) складається фактично з декількох періодів користування майном, а саме: за все передане в оренду майно у загальній кількості 816,3 метра погонних; за частину майна, яким користувався відповідач після передачі в оренду за договором №22/09/2014, а саме: 301,3 метра погонних; та за частину майна, переданого відповідачем в оренду ФОП ОСОБА_6, а саме: 515 метрів погонних.

Визначення вказаних періодів користування майном у тій чи іншій його кількості (метрах погонних) має велике значення для вирішення даної справи, оскільки, як вказувалося вище, орендна плата за майно, передане позивачем відповідачу в оренду та передане відповідачем в оренду ФОП ОСОБА_6 є різною.

В той же час, як вбачається із мотивувальних частин судових рішень у даній справі, частково задовольняючи позовні вимоги в частині основної заборгованості, суди попередніх інстанцій на наведене уваги не звернули.

Так, як вбачається із рішення першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, здійснюючи розрахунок заборгованості відповідача перед позивачем за користування майном, суд першої інстанції не навів жодного обґрунтування щодо взяття періоду заборгованості відповідача перед позивачем, починаючи з 01.08.2014, виходячи з кількості майна 301,3 м.п., а не 816,3 м.п., як було передано в оренду за договором №05/11 і до передачі частини майна у кількості 515 м.п. в суборенду ФОП ОСОБА_6 за договором від 22.09.2014. Тобто, судами не враховано, що до укладення між відповідачем та ФОП ОСОБА_6 22.09.2014 договору, відповідно до якого ФОП ОСОБА_6 було передано в оренду 515 м.п. майна, у орендному користуванні відповідача знаходилось все майно, передане за договором №05/11 у кількості 816,3 м.п., і, відповідно, орендна плата мала б нараховуватися до вказаної дати на всю кількість майна, а не лише на 301,3 м.п. Аналогічної помилки допустилися суди при визначенні кількості майна, за користування яким відповідач має сплатити позивачу, починаючи з припинення договору №22/09/2014, укладеного з ФОП ОСОБА_6 й по 18.05.2015 (як зазначили суди у мотивувальних частинах судових рішень).

Згідно з приписами ст. 54 ГПК України позовна заява повинна містити, зокрема, виклад обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги; зазначення доказів, що підтверджують позов; обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються; законодавство, на підставі якого подається позов.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуются вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Статтею 33 ГПК України унормовано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно з п. 4 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про судове рішення" від 23.03.2012 № 6 господарським судам слід виходити з того, що рішення може ґрунтуватись лише на тих доказах, які були предметом дослідження і оцінки судом. При цьому необхідно мати на увазі, що згідно зі статтею 43 ГПК наявні докази підлягають оцінці у їх сукупності і жодний доказ не має для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, господарські суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог статті 42 ГПК щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

В той же час, судами попередніх інстанцій наведених вимог, що ставляться до судового рішення не дотримано, що полягає у наступному.

Як вказувалося вище, позивач, звертаючись до суду із даним позовом, надав на підтвердження своїх доводів щодо наявності у відповідача заборгованості зі сплати орендної плати акти виконаних робіт, підписані як позивачем, так і відповідачем без зауважень та заперечень і якими сторони засвідчили факт надання позивачем послуг з передачі в оренду майна (від 25.12.14 № 12-ОП, від 30.01.2015 № 13-ОП, від 27.092.2015 № 14-ОП, від 31.03.2015 № 15-ОП, від 30.04.2015 № 16-ОП, від 15.05.2015 № 17-ОП).

Водночас, вирішуючи даний спір, суди попередніх інстанцій на надані позивачем акти виконаних робіт уваги не звернули, а побудували свої висновки виключно на розрахунках, викладених відповідачем у відзиві на позовну заяву; при цьому, надані позивачем акти, всупереч наведених норм, так само як і дані викладені в них, залишились неспростованими та невідхиленими судами попередніх інстанцій, що є порушенням вимог статті 42 ГПК щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Згідно з частиною першою статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга статті 251 та частина друга статті 252 ЦК України).

Колегія суддів погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про те, що умови договору оренди та суборенди не містять умов щодо строків оплати в розумінні статті 251 ЦК України, позаяк, суди попередніх інстанцій правомірно застосували до даних правовідносин положення ч. 2 ст. 530 ЦК України.

Згідно з вказаною нормою, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час; боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Здійснюючи розгляд справи та визначаючи строк внесення орендної плати за металеві палі "Шпунти Ларсена", суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, прийняв до уваги лише лист позивача від 17.05.2015 № 17/05 з вимогою сплатити 328 555,75 грн.

В той же час, в матеріалах справи наявні листи позивача до відповідача за березень та квітень 2015 року (лист від 31.03.2015 № 31/03 та від 30.04.2015 № 30/04) з вимогами про сплату заборгованості, долучені до матеріалів справи на стадії апеляційного провадження.

Відповідно до приписів ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

В той же час, постанова суду апеляційної інстанції не містить жодного висновку про те, чи приймаються надані позивачем вказані листи як докази, чи відхиляються з тих чи інших причин, що свідчить також про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права щодо вирішення справи з урахуванням усіх її обставин та доказів.

Відповідно до частини другої статті 111-7 ГПК України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судами першої та апеляційної інстанцій не в повному обсязі розглянуто справу та не надано оцінки всім її матеріалам. Виправлення допущених судами попередніх інстанцій порушень призвело б до виходу судом касаційної інстанції поза межі перегляду справи у суді касаційної інстанції, адже потребує переоцінки встановлених судами доказів та встановлення нових обставин, що не входить до компетенції суду касаційної інстанції, а тому, прийняті у даній справі судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи до суду першої інстанції на новий розгляд. Під час здійснення нового розгляду судам необхідно врахувати викладене, всебічно і повно перевірити доводи, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін, і в залежності від встановлених обставин вирішити спір у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Поряд з тим, що судом касаційної інстанції частково задовольняється касаційна скарга позивача, суд не може погодитися з доводами скаржника, викладеними в касаційній скарзі про порушення Львівським апеляційним господарським судом норм процесуального права.

Згідно з частиною п'ятою статті 4-6 ГПК України суддя чи склад колегії суддів для розгляду конкретної справи визначається у порядку, встановленому частиною третьою статті 2-1 цього Кодексу.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Львівського апеляційного господарського суду для розгляду справи № 914/2301/15 обрано колегію суддів у складі: Костів Т.С. - головуючий суддя, Желік М.Б., Марко Р.І. Цей же склад колегії суддів і прийняв постанову у даній справі.

У разі зміни складу суду, що розглядає справу, процесуальні дії, вчинені й належним чином оформлені в ній попереднім складом суду, є обов'язковими і для нового складу суду, крім тих випадків, коли процесуальні документи, згідно з якими вчинялися відповідні дії, змінено або скасовано в установленому законом порядку. Що ж до "перегляду та переоцінки" таких дій, то це можливо виключно в межах чинного процесуального законодавства (пункт 18 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 13.08.2008 № 01-8/482 "Про деякі питання застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у першому півріччі 2008 року").

Отже постанову у даній справі прийнято з дотриманням принципу неперервності судового розгляду.

З урахуванням викладеного, касаційного скарга Приватного акціонерного товариства "АМВ" підлягає частковому задоволенню, а рішення господарського суду Львівської області і постанова Львівського апеляційного господарського суду у справі № 914/2301/15 скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119-11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "АМВ" задовольнити частково.

Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 15.12.2015 та рішення господарського суду Львівської області від 21.09.2015 у справі № 914/2301/15 скасувати і справу направити на новий розгляд до господарського суду Львівської області.

Головуючий суддя Т.Л. Барицька

Судді: Н.М. Губенко

В.І.Картере