КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" березня 2016 р. Справа№ 914/2221/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Хрипуна О.О.

суддів: Власова Ю.Л.

Станіка С.Р.

при секретарі судового засідання - Киниці А.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Санаторій "Карпатські зорі" "Центр реабілітації та оздоровлення"

на рішення господарського суду міста Києва від 21.01.2016

у справі № 914/2221/15 (суддя Стасюк С.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Санаторій "Карпатські зорі" "Центр реабілітації та оздоровлення"

до 1) Публічного акціонерного товариства "Брокбізнесбанк" в особі Львівського головного регіонального відділення ПАТ "Брокбізнесбанк"; 2) Публічного акціонерного товариства "Український Інноваційний банк"

про визнання недійсним іпотечного договору із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя

за участю представників:

від позивача: Пилип В.М.,

від відповідача-1: Примак К.В,

від відповідача-2: Заєць О.В.

ВСТАНОВИВ:

ТОВ "Санаторій "Карпатські зорі" "Центр реабілітації та оздоровлення" звернулося до господарського суду Львівського області з позовом до ПАТ "Брокбізнесбанк" в особі Львівського головного регіонального відділення ПАТ "Брокбізнесбанк" про визнання недійсним іпотечного договору від 23.08.2012, посвідченого приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Юзефівим О.Б., зареєстровано в реєстрі за № 420.

Ухвалою господарського суду Львівської області від 02.09.2015 матеріали справи № 914/2221/15 скеровано за підсудністю до господарського суду міста Києва відповідно до вимог ст. 17 ГПК України.

Рішенням господарського суду міста Києва від 21.01.2016 в задоволенні позову відмовлено з огляду на те, що твердження позивача про невідповідність оспорюваного договору нормам чинного законодавства України за відсутності при цьому порушень прав та інтересів позивача, не є підставою для визнання такого договору недійсним в судовому порядку.

Не погоджуючись з судовим рішенням, ТОВ "Санаторій "Карпатські зорі" "Центр реабілітації та оздоровлення" звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані неправильним застосуванням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. За твердженням скаржника, спірний договір укладено з порушенням норм матеріального права, а саме: ст.ст. 5, 6, 18 Закону України "Про іпотеку", ст. 120 Земельного кодексу України, ст.ст. 694, 203, 586 ЦК України.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 18.02.2016 апеляційну скаргу ТОВ "Санаторій "Карпатські зорі" "Центр реабілітації та оздоровлення" на рішення господарського суду міста Києва від 21.01.2016 у справі № 914/2221/15 прийнято до провадження. розгляд справи призначено на 16.03.2016.

В судовому засіданні 16.03.2016 колегія суддів відхилила заявлене скаржником клопотання про зупинення розгляду справи № 914/2221/15 до вирішення іншої справи № 826/27224/15, яка розглядається Окружним адміністративним судом м. Києва за позовом ТОВ "Санаторій "Карпатські зорі" "Центр реабілітації та оздоровлення" до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу про визнання дій протиправними, скасування рішення та зобов'язання вчинити дії. В обґрунтування зазначеного клопотання скаржник вказав, що в порядку адміністративного судочинства розглядається справа про скасування рішень, за якими зареєстровано право власності за іншою особою на майно, передане ТОВ "Санаторій "Карпатські зорі" "Центр реабілітації та оздоровлення" в іпотеку ПАТ "Брокбізнесбанк" за спірним договором.

Частиною 1 ст. 79 ГПК України передбачено, що господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаною з нею іншої справи, що розглядається іншим судом.

У пункті 3.16 постанови від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" пленум Вищого господарського суду України роз'яснив, що пов'язаною з даною справою є така інша справа, у якій інший суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на подання і оцінку доказів у даній справі; в тому числі йдеться про факти, які мають преюдиціальне значення (ч. 2 - 4 ст. 35 ГПК України). Під неможливістю розгляду даної справи слід розуміти неможливість для даного господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі, - у зв'язку з непідвідомчістю або непідсудністю іншої справи даному господарському суду, одночасністю розгляду двох пов'язаних між собою справ різними судами або з інших причин.

Оскільки, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, то колегія суддів не вбачає неможливості апеляційного перегляду рішення місцевого господарського суду про визнання недійсним іпотечного договору від 23.08.2012 до вирішення адміністративного спору щодо оскарження дій нотаріуса та його рішень від 29.10.2015 з приводу реєстрації права власності на нерухоме майно за іншою особою.

В судовому засіданні представник скаржника підтримав вимоги та доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представники відповідачів в судовому засіданні вимоги та доводи апеляційної скарги заперечили, вказавши на її безпідставність. ПАТ "Брокбізнесбанк" повідомив, що є неналежним відповідачем у даній справі, оскільки на момент звернення ТОВ "Санаторій "Карпатські зорі" "Центр реабілітації та оздоровлення" до суду із даною позовною заявою ПАТ "Брокбізнесбанк" вже не був стороною кредитного договору та іпотечного договору у зв'язку з відступленням права вимоги за вказаними договорами та переходом права вимоги до ПАТ "Укрінбанк".

Дослідивши доводи апеляційної скарги, наявні матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

Згідно зі ст. 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені ст. 215 цього Кодексу.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Частиною 1 ст. 1 ГПК України встановлено, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Аналіз наведених вище норм дає змогу для висновку, що підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Такий правовий висновок висловив Верховний Суд України у постанові від 21.10.2015 у справі № 922/5223/14 / 3-649гс15.

ТОВ "Санаторій "Карпатські зорі" "Центр реабілітації та оздоровлення", заявляючи позов про недійсність іпотечного договору, навіть не посилається на порушення у зв'язку із його укладенням свого права чи інтересу. Не наводить цих обставин ТОВ "Санаторій "Карпатські зорі" "Центр реабілітації та оздоровлення" і під час перегляду справи в апеляційному порядку.

Місцевим господарським судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором від 23.08.2012 між ПАТ "Брокбізнесбанк" (іпотекодержатель) та ТОВ "Санаторій "Карпатські зорі" Центр реабілітації та оздоровлення (іпотекодавець) був укладений іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Юзефівим О.Б., зареєстровано в реєстрі за № 420, за яким позивач передав в іпотеку, а іпотекодержатель прийняв в іпотеку предмет іпотеки: нежитлові будівлі та приміщення, що розташовані за адресою: Львівська область, Дрогобицький район, с. Модричі, вул. Курортна, 3, а саме: будівлю лікувального корпусу, позначена на плані літ. "А-2", загальною площею 377,8 кв.м.; будівлю спального корпусу, позначені на плані літ. "В-3", загальною площею 1 916,0 кв.м.; приміщення їдальні, позначене на плані літ. "Б-1", загальною площею 642,9 кв.м.; приміщення холу, кінозалу, бювету мінеральних вод, позначене на плані літ. "Б-1", загальною площею 358,7 кв.м.

Предмет іпотеки знаходиться на земельній ділянці площею 2,1462 га (кадастровий номер :01:003:0241), яка належить Модрицькій сільській раді, перебуває в оренді відповідно до договору оренди землі № 00461 від 01.08.2012.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про іпотеку" іпотекою є вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ст. 1, ч. 1 ст. 5 Закону України "Про іпотеку" предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна. Предметом іпотеки також може бути об'єкт незавершеного будівництва, майнові права на нього, інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуте ним у власність відповідне нерухоме майно у майбутньому. Обтяження такого нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації у встановленому законом порядку незалежно від того, хто є власником такого майна на час укладення іпотечного договору.

Частина 5 ст. 6 Закону України "Про іпотеку" передбачає, що в разі якщо в іпотеку передається земельна ділянка, яка належить власнику будівлі (споруди) на праві оренди, то після звернення стягнення на будівлі (споруди) їхній новий власник набуває права й обов'язки, які мав іпотекодавець за правочином, яким установлено умови оренди цієї земельної ділянки. Після звернення стягнення на передану в іпотеку земельну ділянку, на якій розташовані будівлі (споруди), що належать іншій, ніж іпотекодавець, особі, новий власник земельної ділянки зобов'язаний надати власнику будівлі (споруди) такі ж умови користування земельною ділянкою, які надавались йому попереднім землевласником. При цьому необхідно мати на увазі, що в такому разі мова йде не про одночасну передачу разом із будівлею (спорудою) земельної ділянки чи права оренди на неї з усіма випливаючими із цього наслідками, а лише про захист прав нового власника предмета іпотеки щодо оренди (користування) цієї земельної ділянки (постанова Вищого господарського суду України від 25.06.2008 у справі № 18/244).

В обґрунтування підстав позову позивач посилається, на те, що при укладенні іпотечного договору порушено норми матеріального права, зокрема, ст. 120 Земельного кодексу України за змістом якої істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з набуттям права власності на ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

За твердженням позивача, іпотечне застереження, яке міститься в іпотечному договорі та передбачає позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом набуття майна у власність іпоткодержателя або продажу третій особі, є окремим від іпотечного договору правочином - договором про задоволення вимог іпотекодержателя, тому на його укладення поширюються всі вимоги, які необхідні для укладення правочину щодо переходу права власності на майно.

Також, позивач зазначає про те, що на земельній ділянці, крім будівлі котельні, знаходяться інші об'єкти нерухомого майна, які в іпотеку банку не передавались, а саме: будівля овочесховища, 103,7 м.кв.; будівля овочесховища залізобетонного, 22,7 кв. м.; будівля госпкладової, цегляна.

За твердженням позивача, для чинності іпотечного договору, банк повинен був витребувати від іпотекодавця інформацію щодо об'єктів нерухомості, які знаходяться на земельній ділянці, кадастровий номер якої вказано в іпотечному договорі та при встановлені, що на земельній ділянці перебуває інше майно, яке в іпотеку не передається, вимагати виділення частини земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з передачею в іпотеку будівель, в окрему земельну ділянку та присвоєння їй окремого кадастрового номера.

Проте, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку щодо помилковості тверджень позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 120 Земельного кодексу України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (ч. 2 ст. 120 Земельного кодексу України).

Приписи вказаної статті мають диспозитивний характер, оскільки в ч. 1 ст. 120 Земельного кодексу України зазначається, що при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування на підставі договору оренди.

Отже, згідно із Земельним кодексом України право на земельну ділянку переходить до власника нерухомості за умови, якщо у цивільно-правовій угоді на придбання будівлі врегульовані питання набуття прав на землю під об'єктом нерухомості.

Тобто, з аналізу вказаних норм слідує, що у зв'язку із переходом права власності на будівлі (споруди) перехід права власності чи користування на земельну ділянку вимагає самостійної договірно-правової регламентації.

Аналогічна позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 05.08.2013 у справі № 5023/4025/12.

Окрім того, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що перебування на земельній ділянці іншого майна, яке в іпотеку не передається, не є підставою вимагати виділення частини земельної ділянки, право користування на яку переходить у зв'язку з передачею в іпотеку будівель, в окрему земельну ділянку та присвоєння їй окремого кадастрового номера.

Згідно із п. 3 ч. 1 ст. 18 Закону України "Про іпотеку" однією з істотних умов іпотечного договору є опис предмета іпотеки, достатній для його ідентифікації, та/або його реєстраційні дані, у тому числі кадастровий номер. У разі іпотеки земельної ділянки має зазначатися її цільове призначення.

Зміст спірного договору свідчить, що опис предмета іпотеки за спірним договором є достатнім для його ідентифікації, а перелік майна, переданого в іпотеку є вичерпним. Іпотека поширюється на частину об'єкта нерухомого майна, яка не може бути виділеною в натурі і була приєднана до предмета іпотеки після укладення цього договору без реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості. Іпотека поширюється на всі зроблені іпотекодавцем поліпшення та зміни в якісних показниках предмета іпотеки. Нерухоме майно передається в іпотеку разом з усіма його приналежностями.

Отже, твердження позивача, що банком як іпотекодержателем перед укладенням договору не здійснено належним чином перевірку предмету застави, а саме, не перевірено характеристики предмету іпотеки, а право власності на добудовану сауну та басейн за іпотекодавцем не було зареєстровано на момент укладення іпотечного договору, не може слугувати підставою для визнання іпотечного договору недійсним.

Колегія суддів визнає безпідставними також доводи скаржника щодо укладення спірного договору з порушенням ст.ст. 694, 203, 586 ЦК України та ст. 5 Закону України "Про іпотеку", оскільки на момент передачі в іпотеку майно ще не було оплачене ним, а продавець цього майна не надав згоди на передачу його в іпотеку. Позивач не довів суду існування на момент укладення спірного договору прав третіх осіб на предмет іпотеки, а в п. 1.3 договору містяться посилання на витяги з реєстру прав власності іпотекодавця на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Колегія суддів також звертає увагу на відсутність повноважень у позивача представляти інтереси продавця цього майна, про порушення прав якого ТОВ "Санаторій "Карпатські зорі" "Центр реабілітації та оздоровлення" заявляє суду апеляційної інстанції. Порушення своїх прав укладенням спірного іпотечного договору позивач суду не обґрунтував, обставин такого порушення не навів, доказів не надав.

За встановлених обставин, на думку колегії суддів, висновок місцевого суду про відсутність правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог відповідає нормам чинного законодавства, фактичним обставинам справи і наявним у ній матеріалам, а доводи апеляційної скарги його не спростовують.

З огляду на викладене, підстав для зміни або скасування рішення місцевого суду не вбачається.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Санаторій "Карпатські зорі" "Центр реабілітації та оздоровлення" на рішення господарського суду міста Києва від 21.01.2016 у справі № 914/2221/15 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 21.01.2016 у справі № 914/2221/15 залишити без змін.

Головуючий суддя О.О. Хрипун

Судді Ю.Л. Власов

С.Р. Станік