ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" березня 2016 р. Справа № 920/1567/15

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Могилєвкін Ю.О., суддя Пушай В.І., суддя Барбашова С.В.

при секретарі Крупа О.О.

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1

відповідача - не зявився

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариство з обмеженою відповідальністю Технічний центр радіо системи (вх.№432 С/3) на рішення господарського суду Сумської області від 13.01.16р. у справі № 920/1567/15

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Технічний центр радіо системи, м. Суми,

до Комунальне підприємство Сумижитло Сумської міської ради, м. Суми

про визнання договору недійсним

ВСТАНОВИЛА:

В жовтні 2015 року позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Технічний центр радіо системи" звернувся до господарського суду Сумської області з позовом до Комунального підприємства "Сумижитло" Сумської міської ради" та просив визнати недійсним з моменту укладення Договір №011113-1 про надання послуг з права доступу до інфраструктури, укладений між сторонами 01.11.2013 року, посилаючись на те, що предмет договору суперечить Законам України «Про житлово-комунальні послуги» та «Про телекомунікації».

Рішенням господарського суду Сумської області від 13.01.2016 року по справі №920/1567/15 (суддя Зражевський Ю.О.) в позові відмовлено, з посиланням на відсутність доказів щодо невідповідності договору нормам чинного законодавства.

Позивач з рішенням господарського суду першої інстанції не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права та неповне з'ясування обставин справи при його прийнятті, просить скасувати рішення господарського суду повністю та прийняти нове рішення у справі, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В апеляційній скарзі зазначив, що суд першої інстанції неповно дослідив спірний договір, а саме: предметом договору є відносини, які вже виникли, оформлені та продовжують існувати у вигляді договорів зі споживачами телекомунікаційних послуг; суд залишив поза увагою очевидні невідповідності предмету та умов договору нормам законодавства, а саме: Законам України «Про житлово-комунальні послуги» та «Про телекомунікації».

Позивач вважає, що законом України не передбачено повноважень КП «Сумижитло» як балансоутримувача або управителя будинку, надавача послуг у сфері ЖКГ надавати послуги на платній основі з надання права доступу до інфраструктури; що КП «Сумижитло» Сумської міської ради при укладенні договору та під час його дії не мала та має необхідного обсягу цивільної дієздатності (господарської компетенції) на укладання оплатного договору з надання послуг з права доступу до інфраструктури та правочин не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, відзив чи пояснень по справі не надав, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду апеляційної скарги, суд вважає за можливе розглянути справу без участі його представника за наявними у справі матеріалами.

Судова колегія, повторно розглянувши справу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення встановила, що 01.11.2013 між позивачем (замовником) та відповідачем (виконавцем) був укладений договір №011113-1 про надання послуг з права доступу до інфраструктури, предметом якого є надання права доступу до інфраструктури, що включає у себе можливість розмістити телекомунікаційне обладнання на конструктивних елементах будівель та споруд для реалізації прав споживачів на отримання телекомунікаційних послуг. Разом із розміщенням телекомунікаційного обладнання замовнику надається право користування каналами, нішами, замоноліченими трубами, трубами-стояками, закладними деталями, шафами для електропроводок в будинках, прокладати телекомунікаційні мережі, які зєднуватимуть розміщене телекомунікаційне обладнання з абонентським обладнанням, а також телекомунікаційне обладнання між собою (п. 2.1. договору).

Пунктом 2.2 договору встановлено, що перелік обєктів, на яких розміщується телекомунікаційне обладнання замовника, визначається у додатку № 2 до договору.

У п.5.1 договору передбачено, що за надання права, передбаченого у п.2.1 договору замовник вносить плату на користь виконавця в розмірі та на умовах, зазначених у п.5.2 до цього Договору.

Пунктом 5.2 зазначено, що оплата здійснюється шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний рахунок виконавця у наступному порядку: щомісячно на підставі акту приймання-передачі наданих виконавцем замовнику послуг не пізніше останнього календарного дня наступного за звітним місяця, перераховує на поточний рахунок виконавця 11020,25 із розрахунку 0 грн. 25 коп. за кожне домогосподарство.

У п. 5.3 договору передбачено, що виконавець надає замовнику акт наданих послуг щомісячно не пізніше останнього календарного дня звітного місяця.

Пунктом 6.1. договору встановлено, що строк дії договору встановлюється терміном на 2 (два) роки.

Суд першої інстанції обґрунтовано не погодився з твердженням позивача про те, що договір №011113-1 від 01.11.2013 про надання послуг з права доступу до інфраструктури суперечить Законам України «Про житлово-комунальні послуги» та «Про телекомунікації» та укладений без необхідного обсягу цивільної дієздатності останнього і зазначений правочин не спрямований на реальне настання правових наслідків, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст. 3 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», предметом регулювання цього закону є правовідносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг.

Суд першої інстанції правомірно встановив, що порядок розміщення, встановлення технічних засобів телекомунікацій та телекомунікаційних мереж в багатоквартирних житлових будинках взагалі не відноситься до житлово -комунальних послуг і не регулюється вищезазначеним Законом України, а тому посилання позивача на те, що договір №011113-1 суперечить нормам цього Закону є безпідставним.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про телекомунікації», дія цього Закону поширюється на відносини субєктів ринку телекомунікації щодо надання та отримання телекомунікаційних послуг і використання телекомунікаційних мереж загального користування.

Згідно з ст. 1 вищезазначеного Закону, субєкти ринку телекомунікацій оператори, провайдери телекомунікацій, споживачі телекомунікаційних послуг, виробники та/або постачальники технічних засобів телекомунікацій.

Суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що дія Закону України «Про телекомунікації» не поширюється на субєктів господарювання, які є балансоутримувачами, управителями або виконавцями житлово-комунальних послуг, а також на порядок розміщення, встановлення технічних засобів телекомунікацій та телекомунікаційних мереж в багатоквартирних житлових будинках із врахуванням права спільної сумісної власності на таке майно, а тому посилання позивача на суперечність дії договору зазначеному вище Закону є необгрунтованим.

Позивач зазначав, що уклавши договори зі споживачами (власниками квартир та співвласниками допоміжних приміщень житлового будинку), він вже отримав право доступу для прокладення телекомунікаційних мереж ще до укладення спірного договору, з посиланням на норми ст. 31 Закону України «Про телекомунікації (в редакції на моменту укладення договору), якою визначено, що субєкти господарювання, які здійснюють будівництво телекомунікаційних мереж загального користування, можуть установлювати в приміщеннях, що їм належать на правах найму, телекомунікаційне обладнання, використовувати дахи будинків і технічні приміщення для встановлення антен та необхідного обладнання на підставі договору з власником приміщення. Крім того, позивач посилався на рішення Конституційного суду України від 02.03.2004 №4-рп/2004 (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків), яким вирішено, що допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладочки, горища, колясочні та інше) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема, створення обєднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього. Власник (власники) неправитизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень на рівні з власниками приватизованих квартир. Питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності.

Суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що позивачем не враховані норми діючого законодавства, зокрема ст.ст.319,368,369,382 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 Цивільного кодексу України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Частиною 2 ст. 369 ЦК України встановлено, що розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Згідно зі ч. 5 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.

Відповідно до ч. 2 ст. 382 Цивільного кодексу України, усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Отже, ст. 382 та ч.2 ст. 369 ЦК України є загальними правовими нормами щодо вирішення питання власності приміщень загального користування у дво- або багатоквартирному житловому будинку, а також розпорядження у цьому випадку спільним сумісним майном.

Спеціальних правових норм, які б регулювали порядок розпорядження спільною сумісною власністю мешканців, дво- або багатоповерхового житлового будинку до моменту набрання законної сили Законом України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» (01.07.2015), не існувало.

Суд першої інстанції обґрунтовано прийняв до уваги посилання відповідача на те, що під час прокладання телекомунікаційних мереж та встановлення технічних засобів телекомунікацій необхідним є не доступ до окремих конструктивних елементів та приміщень будинку як такий, а доступ для влаштування в них отворів, в тому числі в несучих та міжповерхових перекриттях, переміщення покрівлею, що завдає шкоди матеріалам покрівлі та призводить до їх пошкодження, руйнування внутрішнього оздоблення під'їздів, інших дій з метою прокладання телекомунікаційних мереж, що можуть привести до пошкодження конструктивних елементів будинку та/або матеріалів, з яких їх виготовлено.

Суд першої інстанції правомірно встановив, що врегулювання таких обставин жодним чином не передбачається договором про надання телекомунікаційних послуг між позивачем та абонентами, як і не передбачається механізм відшкодування збитків, завданих у разі пошкодження конструктивних елементів будинку, які є спільною сумісною власністю і належать не лише абонентам позивача, а і іншим співвласникам, які не є його абонентами.

В матеріалах справи відсутні інші договори, які містили б положення щодо надання згоди співвласників на користування позивачем конструктивними елементами будинку та допоміжними приміщеннями, як це передбачено положеннями ст. 31 Закону України «Про телекомунікації».

Колегія суддів вважає, що посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що Комунальне підприємство «Сумижитло» Сумської міської ради при укладенні договору та під час його дії не мало та не має необхідного обсягу цивільної дієздатності є безпідставним виходячи з наступного.

Як свідчать матеріали справи, копії актів прийняття-передачі основних засобів, підписаних та скріплених печатками повноважних представників сторін, житлові будинки, у тому числі ті, перелік яких міститься у Додатку до Договору, передані в господарське відання та на баланс відповідача на підставі рішень, прийнятих Сумської міською радою.

Відповідно до п. 3.8. Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», цивільна правоздатність юридичної особи, за загальним правилом, є універсальною, тобто відповідна особа здатна мати такі ж цивільні права та обов'язки, як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині (частина перша статті 91 ЦК України), а відтак вправі вчиняти будь-які не заборонені законом правочини.

Отже, сама лише відсутність у статутних документах чи в положеннях, якими регулюється діяльність, зокрема, суб'єктів господарювання, записів щодо можливості здійснення ними певної діяльності та, відповідно, вчинення тих чи інших правочинів не тягне за собою визнання таких правочинів за їх участю недійсними.

Позивачем не надано доказів наявності заборони укладення відповідачем подібних договорів ані на підставі нормативно-правових актів, ані актів органів місцевого самоврядування, чи з будь-яких інших підстав.

Відповідно до ст. 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов (частина 2 статті 180 Господарського кодексу України).

Пунктом 2 частини 1 статті 638 Цивільного кодексу України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

В матеріалах справи відсутні будь-які заперечення чи пропозиції щодо змісту договору зі сторони позивача під час його укладання або протягом строку його дії, а також відсутні докази невідповідності його нормам чинного законодавства, договір підписаний уповноваженими представниками сторін та скріплений їх печатками, копії актів здачі-прийняття робіт (надання послуг за період з листопада 2013 року по липень 2015 року включно), підписані представниками обох сторін підтверджують факт виконання сторонами своїх обовязків по договору.

Відповідно до ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 215, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до роз'яснень, наданих пленумом Вищого господарського суду України та викладених у п.2 постанови № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон повязує визнання таких правочинів (господарських договрів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначити в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторонни та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Колегія суддів вважає, що позивачем не доведено факту суперечності договору чинному законодавству, зокрема, Законам України Про житлово-комунальні послуги, Про телекомунікації, посилання позивача на те, що Комунальне підприємство Сумижитло Сумської міської ради при укладенні договору та під час його дії не мало та не має необхідного обсягу цивільної дієздатності не підтверджується наявними у справі матеріали, факт відсутності у відповідача наміру на реальне настання правових наслідків, при укладені вищезазначеного правочину спростовується наявними у справі доказами; відсутній факт недодержання відповідачем в момент вчинення правочину вимог, передбачених ст. 203 Цивільного кодексу України.

Суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову про визнання недійсним з моменту укладення договору №011113-1 про надання послуг з права доступу до інфраструктури, укладений 01.11.2013 між ТОВ Технічний центр радіо системи та Комунальним підприємством Сумижитло Сумської міської ради.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, що позивачем не виконано.

Таким чином, висновки викладені в рішенні господарського суду, відповідають нормам матеріального та процесуального права та фактичним обставинам справи, а мотиви позивача не можуть бути підставою для його скасування, керуючись ст.ст. 203, 215, 319, 338, 369, 382, 627, 628, 638 ЦК України, ст.ст. 101-105 ГПК України колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Сумської області від 13.01.16р. у справі №920/1567/15 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів до касаційної інстанції: Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 18.03.16

Головуючий суддя Могилєвкін Ю.О.

Суддя Пушай В.І.

Суддя Барбашова С.В.