КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" березня 2016 р. Справа№ 910/27028/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Отрюха Б.В.

суддів: Тищенко А.І.

Михальської Ю.Б.

За участю представників:

Від позивача : Куркова Ю.В.-представник;

Від відповідача: Супрун В.В. -представник;

Розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю „Сервісна компанія „Простір"

на рішення Господарського суду міста Києва від 21 січня 2016р.

у справі № 910/27028/15 (суддя Пукшин Л.Г.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Київенерго"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сервісна компанія "Простір"

про стягнення 167559,18 грн.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Київенерго" звернулось до господарського суду міста Києва із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сервісна компанія "Простір", про стягнення 87232,89 грн. заборгованості за договором на постачання теплової енергії у гарячій воді, інфляційних втрат у розмірі 51271,47 грн., 3% річних у розмірі 5049,48 грн. та пені у розмірі 23960,34 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 21.01.2016 позовні вимоги задоволено частково.

В частині позовних вимог про стягнення 33 563,65 основної заборгованості провадження припинено.

Присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Сервісна компанія "Простір" (04050 м. Київ, вул.. Тургенєвська, буд. 82-А, ідентифікаційний код 32253916) на користь Публічного акціонерного товариства "Київенерго" (01001, м. Київ, пл. Івана Франка, 5, ідентифікаційний код 00131305) 3% річних у розмірі 5 094 (п'ять тисяч дев'яносто чотири) грн. 48 коп., інфляційні втрати у розмірі 51 271 (п'ятдесят одну тисячу двісті сімдесят одну) грн. 47 коп., пеню у розмірі 23 960 (двадцять три тисячі дев'ятсот шістдесят) грн 34 коп. та судовий збір у розмірі 2 513 (дві тисячі п'ятсот тринадцять) грн. 39 коп.

Повернуто Публічному акціонерному товариству "Київенерго" (01001, м. Київ, пл. І.Франка, буд. 5, ідентифікаційний код 00131305) з державного бюджету України суму зайво сплаченого судового збору у розмірі 4 779 (чотири тисячі сімсот сімдесят дев'ять) грн 83 коп., перерахованого платіжним дорученням № від 09.06.2015 р.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю „Сервісна компанія „Простір" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить ухвалити рішення яким в позовних вимогах Публічного акціонерного товариства „Київенерго" до Товариства з обмеженою відповідальністю „Сервісна компанія „Простір" про стягнення заборгованості, відмовити в повному обсязі.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю „Сервісна компанія „Простір" у справі №910/27028/15 передано на розгляд колегії суддів у складі: Головуючого судді Отрюха Б.В., суддів Тищенко А.І. та Михальської Ю.Б.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 12.02.2016 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю „Сервісна компанія „Простір" прийнято до провадження та призначено до розгляду на 10.03.2016.

В судовому засіданні 10.03.2016 представники позивача та відповідача надали свої пояснення по суті спору.

Згідно зі ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Частиною 2 статті 101 ГПК України передбачено, що апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення суду, апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 15.04.2004 між Акціонерною енергопостачальною компанією "Київенерго", яка була перейменована у Публічне акціонерне товариство "Київенерго" (надалі - позивача, постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Сервісна компанія "Простір" (надалі - відповідача, абонент) було укладено договір на постачання теплової енергії у гарячій воді № 33-0610 (надалі - договір).

Пунктом 1.1 договору встановлено, що предметом цього договору є постачання, користування та своєчасна сплата в повному обсязі спожитої теплової енергії у гарячій воді, на умовах, передбачених цим договором.

Відповідно до п.2.2.1 договору постачальник зобов'язався постачати теплову енергію у вигляді гарячої води на потреби: опалення та вентиляції - в період опалювального сезону, гарячого водопостачання протягом року, в кількості та обсягах згідно з додатком № 1 до цього договору.

Згідно з п. 2.3.1, 2.3.2 договору абонент зобов'язався додержуватися кількості споживання теплової енергії по кожному параметру в обсягах, які визначені у додатку № 1 та своєчасно сплачувати вартість спожитої теплової енергії. Виконувати умови та порядок оплати, в обсягах і в терміни, які передбачені в додатку № 4 до договору.

Пунктом 5 додатку 4 до договору встановлено, що абонент щомісячно з 12 по 15 число самостійно отримує у районному відділі тепло збуту № 1 за адресою вул.. Жилянська, 63 табуляграму фактичного споживання теплової енергії за попередній період та акт звірки на початок розрахункового періоду (один примірник оформленого акту звірки абонент повертає в РВТ).

Відповідно до п.2 додатку 4 до договору, абонент до початку розрахункового періоду (місяця) сплачує постачальнику вартість заявленої у договорі кількості теплової енергії на розрахунковий період, з урахуванням сальдо розрахунків на початок місяця, або оформляє договір про заставу майна, згідно Закону України "Про заставу", як засіб гарантії сплати споживаємої теплової енергії.

Позивач в своїх поясненнях зазначає, що відповідач в порушення взятих на себе зобов'язань за договором не оплачує вартість отриманих послуг, у результаті чого виникла заборгованість за період з 01.01.2012 по 01.08.2015 у сумі 87 232,89 грн. В процесі розгляду справи позивачем було зменшено розмір позовних вимог у зв'язку частковою проплатою відповідачем отриманих послуг, а відтак за розрахунком позивача заборгованість становить 33 563,65 грн.

Згідно з абзацом 2 пункту 1 статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Договір на постачання теплової енергії у гарячій воді від 15.04.2004 № 330610 за своєю природою є договором енергопостачання.

Частиною 1 статті 275 Господарського кодексу України передбачено, що за договором енергопостачання підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Відповідно до ст. 173 Господарського кодексу України один суб'єкт господарського зобов'язання повинен вчинити певну дію на користь іншого суб'єкта, а інший має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з статті 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) ( ст. 530 ЦК України).

Частиною першою статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Відповідно до частини сьомої зазначеної статті не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Як вбачається з матеріалів справи а саме облікових карток, щодо кількості спожитої відповідачем теплової енергії за період з 01.01.2012 р. по 01.08.2015, загальна вартість спожитої та не сплаченої відповідачем за спірний період теплової енергії відповідно до умов договору становила 33 563,65 грн.

Проте, в процесі розгляду справи, відповідачем було повністю погашено основну суму заборгованості, що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями та не заперечуються позивачем.

Згідно п.1-1 ч.1 статті 80 ГПК України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Враховуючи викладене, оскільки факт наявності заборгованості за договором № 330610 на постачання теплової енергії у гарячій воді від 15.04.2004 станом на момент вирішення спору на суму 33 563,65 грн. основної заборгованості спростовано, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо припинення провадження у справі в цій частині позовних вимог у зв'язку з відсутністю предмету спору.

Що стосується позовних вимог про стягнення 3 % річних у розмірі 5 094,48 грн., інфляційну складову боргу у розмірі 51 271,47 грн. та пеню у розмірі 23 960,34 грн. суд зазначає наступне.

Згідно з частини 2 статті 193 ГК України порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 229 ГК України учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов'язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов'язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов'язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. (ч. 1 ст. 549 ЦК України).

Відповідно до ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно з частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Пунктом 7 додатку № 4 до договору передбачено, що абоненту на суму боргу на початок кожного періоду нараховується пеня у розмірі 0,5% за кожен день до моменту його погашення, але не більше суми обумовленої чинним законодавством України.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Отже, враховуючи факт прострочення відповідачем виконання грошового зобов'язання щодо сплати за отримані послуги, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача пеню у розмірі 23 960,34 грн., інфляційну складову боргу у розмірі 51 271,47 грн. та 3% річних у розмірі 5 094,48 грн. з чим погоджується колегія суддів.

Інші доводи, наведені скаржником в апеляційній скарзі, судовою колегією до уваги не приймаються з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами справи.

Враховуючи вищевикладене, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов'язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Частина 1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з ч. 2 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Колегія суддів Київського апеляційного господарського суду, оцінивши наявні в матеріалах справи докази, приходить до висновку, що рішення у даній справі прийнято з додержанням норм матеріального та процесуального права, повним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи та відповідністю висновків, викладених в рішенні, дійсним обставинам справи, тому рішення є законним та обґрунтованим. Підстав для скасування або зміни вказаного рішення та задоволення апеляційної скарги колегія суддів Київського апеляційного господарського суду не знаходить.

Керуючись статтями 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю „Сервісна компанія „Простір"" залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 21.01.2016 у справі № 910/27028/15 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/27028/15 повернути Господарському суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий суддя Б.В. Отрюх

Судді А.І. Тищенко

Ю.Б. Михальська