ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2016 року Справа № 910/10845/15
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді: Картере В.І. (доповідач),

суддів: Барицької Т.Л.,

Губенко Н.М.

за участю представників:

позивача - Міщенка С.Г.,

відповідача - не з'явися,

третьої особи - не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Весна"

на постанову Київського апеляційного господарського суду від 12.01.2016

та на рішення господарського суду міста Києва від 31.08.2015

у справі № 910/10845/15

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Весна"

до Відкритого акціонерного товариства "Севастопольське підприємство "ЕРА"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Автобудсервіс"

про стягнення 1 368 549,09 грн.

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Весна" звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Відкритого акціонерного товариства "Севастопольське підприємство "ЕРА" за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Автобудсервіс" про стягнення 1 368 549,09 грн.

Рішенням господарського суду міста Києва від 31.08.2015 (суддя Мельник В.І.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 12.01.2016 (колегія суддів у складі: суддя Разіна Т.І. - головуючий, судді Доманська М.Л., Пантелієнко В.О.), у задоволенні позову відмовлено. Приймаючи рішення, господарські суди виходили з того, що позивачем не доведено виконання положення п. 7.3 договору поруки щодо належного направлення вимоги до відповідача як поручителя за зобов'язаннями боржника. Водночас це є істотною умовою договору поруки та обов'язковою до виконання згідно з ст.ст. 526, 629 ЦК України, ст. 193 ГК України, а тому обов'язок виконати таку вимогу у відповідача на момент звернення позивача до господарського суду не виник, а відтак відсутні підстави для задоволення позовних вимог позивача про стягнення з відповідача 1 368 549,09 грн.

У касаційній скарзі позивач просить скасувати постанову Київського апеляційного господарського суду від 12.01.2016, рішення господарського суду міста Києва від 31.08.2015 та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. В обґрунтування касаційної скарги скаржник стверджує, що господарськими судами при прийнятті оскаржуваних рішень порушено вимоги ст.ст. 32-34, 43, 82, 84, 101 ГПК України, ст.ст. 6, 512, 514, 525, 526, 553, 554, 629, 638 ЦК України, ст. 9 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України". Так, на думку позивача, господарськими судами не враховано, що вимога про виконання зобов'язань зо договором поруки № 61-05-26 від 14.01.2015, що надана позивачем на підтвердження позовних вимог направлена відповідачу у повній відповідності до умов договору, оскільки, вимога викладена в письмовій формі, направлена рекомендованим листом через відділення поштового зв'язку за адресою відповідача, зазначеною у договорі поруки (квитанція № 04096 Відділення поштового зв'язку № 11 м. Севастополь). Крім того, позивач, пред'явивши до господарського суду позов про стягнення за договором поруки, пред'явив по суті вимогу про виконання зобов'язань за договором поруки.

У відзиві на касаційну скаргу відповідач просить рішення господарського суду першої інстанції від 31.08.2015, постанову Київського апеляційного господарського суду від 12.01.2016 залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення. Так, на думку відповідача, позивачем всупереч вимог ст. 34 ГПК України не надано належних та допустимих доказів виконання ним п. 7.3 договору поруки.

Перевіривши правильність застосування господарськими судами норм процесуального та матеріального права, Вищий господарський суд України вважає касаційну скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню виходячи з такого.

Господарські суди попередніх інстанцій під час розгляду справи встановили, що

- 27.12.2010 ПАТ "ПУМБ" та ВАТ "Севастопольське підприємство "ЕРА" укладено договір поруки № 122-09/T1-3-SEL, згідно з умовами якого відповідач поручився перед кредитором (позивачем) за виконання боржником (ТОВ "Автобудсервіс") зобов'язань за кредитним договором;

- згідно п. 3.1 договору поруки, у разі порушення зобов'язання боржником, кредитор направляє поручителю письмову вимогу виконати зобов'язання (або ту чи іншу його частину). Кредитор не зобов'язаний підтверджувати яким-би то не було чином факт невиконання зобов'язання боржником. Вимога кредитора буде достатньою для поручителя підставою виконати зобов'язання на суму, вказану в такій вимозі, без будь-яких застережень, умов чи вимог до кредитора про надання додаткової інформації чи документів;

- п. 3.2 договору поруки встановлено, що поручитель зобов'язується виконати пред'явлену йому вимогу кредитора в валюті зобов'язання в повному обсязі в строк не пізніше 3 (трьох) банківських днів з моменту отримання такої вимоги. Така вимога у разі порушення зобов'язань боржником відповідно до п. 3.1 договору поруки направляється поручителеві в письмовій формі;

- згідно з п. 7.3 договору поруки, будь-які повідомлення і/або документи, що направляються сторонами один одному у зв'язку з цим договором, мають бути викладені у письмовій формі і вважатимуться поданими належним чином, якщо вони спрямовані рекомендованим листом або доставлені особисто на адресу сторін. Повідомлення і/або документи вважаються спрямованими з дати їх відправки однією стороною іншій за адресою, вказаною в договорі поруки. Сторона вважається повідомленою про зміну адреси іншої сторони, виключно у разі укладення сторонами відповідної додаткової угоди до цього договору. Сторони погодилися, що повідомлення і/або документи вважаються отриманими поручителем на сьомий календарний день з дати реєстрації кредитором рекомендованого листа у відділенні поштового зв'язку (при цьому поручитель несе ризик отримання таких листів в строк, що перевищує сім календарних днів) або в день особистого вручення поручителеві, вказаний в повідомленнях і/або документах;

- 19.02.2015 ТОВ "Весна" та ПАТ "ПУМБ" був укладений договір про відступлення права вимоги № 1574/61, на підставі якого банк (первісний кредитор) відступив ТОВ "Весна" (новий кредитор), а ТОВ "Весна" прийняло права вимоги, що належать банку, і стало кредитором за наступними договорами: кредитним договором № 122-09/KP-SEL від 27.12.2010, укладеним банком та ТОВ "Автобудсервіс"; договором поруки № 122-09T1-3-SEL від 27.12.2010, укладеним банком та ВАТ "Севастопольське підприємство "ЕРА";

- за вказаним договором відступлення до позивача перейшли права банку як кредитора за зобов'язаннями, що виникли з кредитного договору, договору поруки в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу зазначених прав (п. 1.2. договору про відступлення);

- згідно п. 1.3. договору відступлення загальна сума права вимоги за кредитним договором, договором поруки, яке було відступлено банком позивачу відповідно до договору відступлення, станом на 18.02.2015 включно становить 1 368 549,09 грн., з яких: заборгованість з повернення основної суми кредиту за кредитним договором - 1 201 033,53 грн.; заборгованість зі сплати відсотків за користування кредитом за кредитним договором - 167 515, 56 грн.;

- відповідно до п. 1.4. договору відступлення право вимоги за кредитним договором та договором поруки переходить до нового кредитора (позивача) з моменту підписання сторонами договору відступлення.

Звертаючись до господарського суду з позовом у даній справі, позивач обґрунтовував свої вимоги тим, що ПАТ "ПУМБ" повідомило відповідача про відступлення на користь ТОВ "Весна" права вимоги за кредитним договором, договором поруки, внаслідок чого позивач вважає, що право вимоги за договором поруки перейшло до позивача в день укладення договору відступлення, а саме - 19.02.2015, у зв'язку з чим невиконання відповідачем зобов'язань за договором поруки порушує інтереси ТОВ "Весна" як кредитора у відповідних зобов'язаннях. Також позивач стверджує, що у зв'язку з невиконанням ТОВ "Автобудсервіс" зобов'язання щодо повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом, на підставі п. 3.1. договору поруки 16.01.2015 банком було надіслано на адресу відповідача вимогу № 61-05-26 від 14.01.2015 про виконання зобов'язань за договором поруки.

Так, господарськими судами правильно зазначено, що подана позивачем квитанція щодо направлення вимоги до поручителя через ФДУП "Пошта Криму", яке засноване на тимчасово окупованій території України Автономній Республіці Крим, не може бути належним доказом такої відправки з урахуванням вимог ст. 9 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України".

Водночас Вищий господарський суд України вважає, що рішення обох судових інстанцій прийняті без з'ясування всіх обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема порукою.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Частинами 1, 2 ст. 554 ЦК України встановлено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено господарськими судами попередніх інстанцій, згідно з п. 3.1 договору поруки, у разі порушення зобов'язання боржником, кредитор направляє поручителю письмову вимогу виконати зобов'язання (або ту чи іншу його частину).

При цьому поручитель зобов'язується виконати пред'явлену йому вимогу кредитора в валюті зобов'язання в повному обсязі в строк не пізніше 3 (трьох) банківських днів з моменту отримання такої вимоги. Така вимога у разі порушення зобов'язань боржником відповідно до п. 3.1 договору поруки направляється поручителеві в письмовій формі (п. 3.2 договору поруки).

Вимога кредитора до поручителя полягає в реальному виконанні зобов'язання за боржника, оскільки така вимога може бути заявлена лише в разі невиконання боржником своїх зобов'язань та настання строку виконання основного зобов'язання.

Звертаючись до господарського суду з позовом до поручителя - ВАТ "Севастопольське підприємство "ЕРА" про стягнення заборгованості за кредитним договором, позивач реалізував тим самим своє право на пред'явлення вимоги до поручителя, передбачене п. 3.1. договору поруки.

Правова позиція щодо тлумачення терміну "пред'явлення вимоги" до поручителя в розумінні чинного законодавства міститься в постановах Верховного Суду України від 17.09.2014 у справі № 6-170цс13 та у справі № 6-53цс14, згідно з якою словосполучення "пред'явлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців підряд від дня настання строку виконання основного зобов'язання слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної заяви, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя.

Тобто, в розумінні чинного законодавства звернення кредитора із відповідним позовом до поручителя слід вважати пред'явленням письмової вимоги до нього.

Однак, господарські суди попередніх інстанцій при вирішенні спору у даній справі не врахували викладеного вище, у зв'язку з чим дійшли помилкового висновку про передчасність поданого позивачем позову при відсутності доказів попереднього звернення кредитора з вимогою до поручителя про погашення заборгованості за кредитним договором.

Розглянувши спір, господарські суди зазначених вимог законодавства не врахували та, всупереч вимогам ст.ст. 43, 43 ГПК України, не встановили обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення спору, зокрема залишили поза увагою обставини виконання (невиконання) зобов'язань за кредитним договором та не з'ясували і не перевірили розмір заявленої до стягнення суми.

Враховуючи викладене, як місцевий так і апеляційний господарські суди припустились неправильного застосування приписів ч. 1 ст. 47 ГПК України щодо прийняття судового рішення суддею за результатами обговорення усіх обставин справи та ч. 1 ст. 43 цього Кодексу стосовно всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, що відповідно до ч. 1 ст. 11110 ГПК України є підставою для скасування судового рішення у справі.

Касаційна ж інстанція відповідно до ч. 2 ст. 1117 ГПК України не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

З огляду на наведене справа має бути направлена на новий розгляд до суду першої інстанції, під час якого необхідно встановити обставини, зазначені в цій постанові, дати їм та доводам сторін належну правову оцінку, і вирішити спір відповідно до вимог закону.

Керуючись статтями 1117 - 11112 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Весна" задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 12.01.2016 та рішення господарського суду міста Києва від 31.08.2015 у справі № 910/10845/15 скасувати.

Справу направити на новий розгляд до господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя:В. Картере
Судді: Т. Барицька
Н. Губенко