ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" березня 2016 р. Справа № 917/2494/15

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Сіверін В. І., суддя Терещенко О.І. , суддя Тихий П.В.

при секретарі Новіковій Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача - не з'явився,

відповідача - не з'явився,

третьої особи - не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача (в.. №572 П/1-7) на ухвалу господарського суду Полтавської області від 09.02.16 у справі

за позовом Сільскогосподарського ТОВ "Благовість", с. Дейкалівка,

до Дейкалівської сільська рада Зіньківського району Полтавської області, с. Дейкалівка,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача - Зіньківська державна нотаріальна контора , м. Зіньків,

про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся до господарського суду Полтавської області із позовом про визнання в порядку спадкування за заповітом за СТОВ "Благовість" право приватної власності на земельну ділянку, що належала на праві приватної власності померлій 12.12.2010р. ОСОБА_1, на підставі рішення 18 сесії 23 скликання Дейкалівської сільської ради від 16.03.2001р., загальною площею 3,24га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Дейкалівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області.

Ухвалою господарського суду Полтавської області від 09.02.2016 року провадження у справі припинено на підставі пункту 1 частини 1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України - спір не підлягає вирішенню в господарських судах України.

Позивач із вказаною ухвалою місцевого господарського суду не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить вищенаведену ухвалу скасувати, прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Представники сторін та третьої особи в судове засідання не з'явились, причини неявки суду не повідомили, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлялись належним чином.

На думку суду обставини справи свідчать про наявність у справі матеріалів достатніх для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення. Крім того, суд приймає до уваги, що судом сторонам були створені належні умови для надання усіх необхідних доказів (надано достатньо часу для підготовки до судового засідання, ознайомитись із матеріалами справи, зняти з них копії, надати нові докази тощо).

Беручи до уваги, що відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України обовязок доказування і подання доказів покладено на сторони, суд згідно за статтею 75 Господарського процесуального кодексу України розглядає справу за наявними матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.

Так, з матеріалів справи, зокрема, пояснень позивача у справі вбачається, що 14.01.2001 року фізичній особі ОСОБА_1 виданий Дейкалівською сільською радою державний акт на право приватної власності на землю серії Р1 № 533626, на земельну ділянку площею 3,24 га, що знаходиться на території Дейкалівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області.

Як пояснює позивач, за час свого життя померла не встигла здійснити державну реєстрації права власності на зазначену земельну ділянку.

08.12.2010 року ОСОБА_1 складено заповіт за реєстрований під №81, відповідно до умов якого остання заповіла все своє майно СТОВ "Благовість".

Після смерті ОСОБА_1 (свідоцтво про смерть серії 1-КЕ № 178338 від 13.12.2010 року) СТОВ "Благовість" у встановлений законом шестимісячний строк, відповідно до статті 1268, 1269 ЦК України, звернулось до Зіньківської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину.

Постановою державного нотаріуса Зіньківської державної нотаріальної контори від 07.02.2014р. відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, в зв'язку з відсутністю правових підстав замовити та виготовити технічну документацію.

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до господарського суду із даним позовом.

В обґрунтування свого висновку про необхідність припинення провадження у справі, місцевий господарський суд із посиланням, зокрема, на лист Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13, зазначив, що даний спір не підвідомчий господарському суду та його не належить розглядати за правилами господарського судочинства.

Проте, колегія суддів із даним твердженням місцевого господарського суду погодитись не може, та вважає необхідним зазначити наступне.

Так, у абз. 11 пункту 1 ОСОБА_2 спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійсно зазначив, що спори про спадкування підлягають розгляду судами виключно у порядку цивільного судочинства. Проте, така правова позиція викладена Вищим спеціалізованим судом при розгляді питання про те, чи підлягають розгляду судом справи про право на спадкування без попереднього звернення особи до нотаріальної контори для оформлення права на спадщину та відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину. При цьому положення абз. 11 пункту 1 ОСОБА_2 розглянуті місцевим господарським судом без тлумачення їх у сукупності із положеннями абзаців 8, 9, 10 та 12 пункту 1 цього ОСОБА_2.

Слід звернути увагу і на те, що згаданий лист Вищого спеціалізованого суду України від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 адресований Головам апеляційних судів областей, міст Києва та Севастополя, Апеляційного суду Автономної Республіки Крим та не охоплює господарські суди України.

При цьому, колегія суддів зазначає, що згідно положень частини 3 статті 1268, частини 1 статті 1269 та частини 1 статті 1270 Цивільного кодексу України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

З матеріалів справи вбачається, що позивач у встановлений термін звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Заповіт ОСОБА_1 не оспорюється ні позивачем, ні будь-якими іншими особами, вказаний заповіт, не змінений, не відмінений.

За викладеного, колегія суддів вважає, що у даному випадку відсутній спір про спадкування. Проте, за обставин, що склалися, позивач, будучи єдиним спадкоємцем померлої не має можливості оформити право власності на вказане у заповіті майно, зокрема, земельну ділянку, а тому у даному випадку існує спір про право власності на земельну ділянку - тобто спір виник із земельних відносин.

Згідно пункту "а" частини 1 статті 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад.

З матеріалів справи вбачається, що спірна земельна ділянка розташована на території Дейкалівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області.

Таким чином, у разі коли попередній власних земельної ділянки помер, а спадкоємець не може здійснити переоформлення права власності на земельну ділянку на своє ім'я, така земельна ділянка перебуває у розпорядженні сільських, селищних, міських рад, що, можливо, порушує права ймовірного власника на володіння, користування і розпорядження земельною ділянкою, встановлені статтею 78 Земельного кодексу України.

За викладеного, приймаючи до уваги відсутність спору про спадкування, колегія суддів дійшла висновку про те, що така справа підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 12 Господарського процесуального кодексу України господарським судам підвідомчі, зокрема, справи у спорах, що виникають із земельних відносин, в яких беруть участь суб'єкти господарської діяльності, за винятком тих, що віднесено до компетенції адміністративних судів.

При цьому, відповідно до частини 1 та 2 статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема:

1) спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності;

2) спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби;

3) спори між суб'єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень;

4) спори, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів;

5) спори за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, встановлених Конституцією та законами України;

6) спори щодо правовідносин, пов'язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму;

7) спори фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації.

З викладеного вбачається, що даний спір, з урахуванням обставин справи, не відноситься до юрисдикції адміністративних судів України, оскільки спірні правовідносини, що склалися, не підпадають під жоден з пунктів частини 2 статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України, тому, згідно приписів пункту 6 частини 1 статті 12 Господарського процесуального кодексу України, цей спір підлягає розгляду у господарських судах України в порядку господарського судочинства як спір, що виник із земельних правовідносин.

Наведені вище обставини залишились поза увагою місцевого господарського суду України, тому оскаржувана ухвала господарського суду Полтавської області, на думку колегії суддів, прийнята за умов невірного застосування норм процесуального права, яке призвело до прийняття неправильного рішення, тому ця ухвала підлягає скасуванню, а апеляційна скарга в частині вимог про її скасування - задоволенню.

Щодо вимог апеляційної скарги про прийняття Харківським апеляційним господарським судом нового рішення про задоволення позовних вимог, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини 3 статті 101 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Враховуючи те, що провадження у справі було припинено місцевим господарським судом, останнім позовні вимоги по суті не розглядались, а тому ці вимоги, наразі, не можуть бути розглянуті і судом апеляційної інстанції.

При цьому, процесуальні наслідки скасування ухвали місцевого господарського суду про припинення провадження у справі викладені в частини 7 статті 106 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої, у випадках скасування апеляційною інстанцією ухвали про припинення провадження у справі, справа передається на розгляд місцевого господарського суду.

За викладеного, вимоги апеляційної скарги в частині прийняття нового рішення про задоволення позовних вимог не підлягають задоволенню.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку часткове задоволення апеляційної скарги в частині касування оскаржуваної ухвали місцевого господарського суду.

Керуючись статтями 99, 101, 103, 104, 105, 106 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу задовольнити частково.

Ухвалу господарського суду Полтавської області від 09.02.2016 року про припинення провадження у справі скасувати.

В іншій частині - у задоволенні скарги відмовити.

Справу передати на розгляд до господарського суду Полтавської області.

Постанова набирає законної сили з дня її підписання і може бути оскаржена протягом 20 днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 14.03.2016 року

Головуючий суддя Сіверін В. І.

Суддя Терещенко О.І.

Суддя Тихий П.В.