ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

15 березня 2016 р. Справа № 903/99/16

за позовом Товариства з обмеженою відповідальності "КАРАТ-ЛІФТКОМПЛЕКТ"

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод будівельних конструкцій"

про стягнення 254 326,69грн.

Суддя: Філатова С.Т.

ПРЕДСТАВНИКИ:

від позивача: н/в

від відповідача: н/в

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "КАРАТ-ЛІФТКОМПЛЕКТ" звернулось з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод будівельних конструкцій" про стягнення 254 326,69грн., з яких: 252 000,00 грн. заборгованості за поставлений товар згідно договору постачання №136 від 01.10.2010р., 814,69грн. річних за період з 19.12.2015р. по 19.02.2016р. та 1 512,00грн. інфляційних втрат за січень 2016р. згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Позовні вимоги обґрунтовує таким:

Між ТзОВ "КАРАТ-ЛІФТКОМПЛЕКТ" (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Завод будівельних конструкцій" (покупець) був укладений договір постачання №136 від 01 жовтня 2010 року, відповідно до пункту 1.1. якого постачальник зобов'язався виготовити і поставити, а покупець - прийняти та сплатити за ліфтове обладнання його вартість - 252 000,00 грн. з ПДВ за 2 ліфта, найменування ліфтів-ліфт ЛП 0463 Б, на 9 зупинок.

Пунктом 2.3. договору встановлено порядок оплати - 100% від суми договору до 30 грудня 2012 року.

27 жовтня 2010 року позивач поставив відповідачу 2 ліфти по ціні 105 000,00 грн. без ПДВ за штуку, всього на суму 252 000,00 грн. з ПДВ, що підтверджується видатковою накладною №РН-00001546 від 27.10.2010 р., а відповідач зобов'язання за договором в частині своєчасної повної сплати не виконав.

08 грудня 2015 року між позивачем та відповідачем було укладено угоду про погашення боргу, відповідно до якої відповідач зобов'язався сплатити позивачу суму основного боргу 252 000,00грн. трьома рівними частинами по 84 000,00 грн. в строк до 06 лютого 2016 року (з 9 грудня 2015 року до 06 лютого 2016 року - 60 днів з дня укладення угоди), яка відповідачем не виконана.

Ухвалою суду від 26.02.2016р. порушено провадження у справі. Зобов'язано відповідача подати суду довідку про включення до ЄДРПОУ станом на день подачі позову, пояснення (обґрунтовані доводи та заперечення) по суті позовних вимог, у випадку заперечень щодо розрахунків надати контррозрахунок.

Позивач у судове засідання не з'явився, у клопотанні від 11.03.2016р. позовні вимоги підтримав повністю, просив розглядати справу без участі представника.

Відповідач у судове засідання не з'явився, витребувані ухвалою суду документи не подав, хоча вчасно та належним чином був повідомлений про дату, час та місце судового розгляду, що стверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення 04.03.2016р. за №800 (а.с. 19).

Беручи до уваги приписи ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод стосовно розгляду справи упродовж розумного строку, враховуючи те, що відповідач належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, був повідомлений ухвалою суду від 26.02.2016р., що у разі неявки в судове засідання спір буде розглянуто за наявними в справі матеріалами, письмові докази міг відправити поштою і вправі був забезпечити явку представника на власний розсуд, господарський суд, визнавши зібрані докази достатніми для розгляду спору за наявними в справі матеріалами відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, -

ВСТАНОВИВ:

01.10.2010р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "КАРАТ-ЛІФТКОМПЛЕКТ" (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Завод будівельних конструкцій" (покупець) був укладений договір постачання №136, відповідно до пункту 1.1. якого постачальник зобов'язався виготовити і поставити, а покупець - прийняти та сплатити за ліфтове обладнання 252 000,00 грн. з ПДВ за 2 ліфта, найменування ліфтів-ліфт ЛП 0463 Б, на 9 зупинок Щ (а.с. 7-9).

На виконання умов договору позивачем згідно видаткової накладної №РН-00001546 від 27.10.2010р. було поставлено товариству з обмеженою відповідальністю "Завод будівельних конструкцій", а останнім прийнято товар загальною вартістю обладнання 252 000,00 грн. (а.с.10).

Відпуск та отримання товару стверджується відміткою відповідача про отримання на вказаній видатковій накладній (а.с. 10).

В п. 2.3 договору сторони погодили, що оплата за товар здійснюється до 30.12.2010р.

08 грудня 2015 року між позивачем та відповідачем було укладено угоду про погашення боргу, в якій сторони узгодили розстрочку рівними частинами заборгованості відповідача по договору постачання №136 від 01.10.2010р., а саме: 84 000,00грн. - 10 днів (від дати укладення угоди); 84 000,00грн. - 30 днів (від дати укладення угоди), 84 000,00грн. - 60 днів (від дати укладення угоди).

Відповідно до ст.174 ГК України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема з господарського договору та в результаті дій суб'єктів, з якими закон пов'язує настання правових наслідків. Внаслідок укладення договору та дій позивача по відпуску продукції між сторонами виникло зобов'язання, врегульоване ст.265 ГК України, ст. 712 ЦК України, згідно яких одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч.2 ст. 712 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Існування договірних зобов'язань, що випливають із договору постачання №136 від 01.10.2010р., не заперечено. Доказів розірвання, визнання договору недійсним у встановленому законом порядку суду не подано.

08 грудня 2015 року між позивачем та відповідачем було укладено угоду про погашення боргу, згідно якої розстрочено сплату заборгованості відповідача по договору постачання №136 від 01.10.2010р., а саме: 84 000,00грн. - 10 днів; 84 000,00грн. - 30 днів, 84 000,00грн. - 60 днів (від дати укладення угоди).

Угода про погашення боргу зі сторони позивача підписана генеральним директором Горішним С.І., зі сторони відповідача - генеральним директором Іванішиним Л.В., підписи скріплені печатками товариств (а.с. 13).

Угодою про погашення боргу від 08.12.2015р. сторони змінили порядок розрахунків, визначений договором.

Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Договір з угодою про погашення боргу предметом судових розглядів не виступав, недійсним судом не визнавався, сторонами розірваний не був. Протилежного суду не доведено.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статей 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У відповідності до ст. 202 Господарського кодексу України, ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Заборгованість за отриманий товар на день розгляду спору становить 252 000,00грн., стверджується договором постачання №136 від 01.10.2010р., видатковою накладною №РН-00001546 від 27.10.2010р., угодою про погашення боргу від 08 грудня 2015 року (а.с. 7-10, 13), відповідачем не оспорена та підлягає до стягнення в силу ст. 193 України, згідно яких учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

У відповідності до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення платежів, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Вищий господарський суд України у п.п. 1.3, 4.1 постанови пленуму від 17.12.2013р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» зазначив, що статтю 625 ЦК України вміщено в розділі 1 книги 5 цього Кодексу - "Загальні положення про зобов'язання", і ця стаття застосовується до всіх грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, які регулюють відносини, пов'язані з виникненням, зміною чи припиненням окремих видів зобов'язань.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Згідно з представленими господарському суду розрахунками, не оспореними відповідачем, позивачем відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України було нараховано відповідачу 814,69грн. річних за періоди з 19.12.2015р., 08.01.2016р., 08.02.2016р. по 19.02.2016р. та 1 512,00грн. інфляційних втрат за січень 2016р.

Розрахунок нарахування річних та інфляційних втрат перевірено судом за допомогою комплексної системи інформаційно-правового забезпечення "ЛІГА:ЗАКОН ЕЛІТ" 9.1.3. та встановлено, що підлягають до задоволення річні в сумі 780,16 грн. з 21.12.2015р., 11.01.2016р., 08.02.2016р. по 19.02.2016р. та 1 512,00грн. інфляційних втрат за січень 2016р.

У стягнення 34,53 грн. річних слід відмовити, оскільки позивачем при розрахунку не враховано приписи ч. 5 ст. 254 ЦК України, згідно яких якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Позивачем річні по першому платежу розраховані з 19.12.2015р., тоді як 19.12.2015р. - вихідний день, тому початком строку нарахування є 21.12.2015р.; по другому платежу - з 08.01.2016р., тоді як 08.01.2016р. - вихідній день (розпорядження КМУ від 11.11.2015р. №1155-р «Про перенесення робочих днів у 2016 році»), тому початком строку нарахування є 11.01.2016р.

Під час розгляду справи судом встановлено, що ухвалою господарського Волинської області від 22.10.2009р. за заявою акціонерного товариства відкритого типу "Волиньрембуд" порушено провадження у справі №7/98-Б про про банкрутство товариства з обмеженою відповідальністю "Завод будівельних конструкцій"; введено мораторій на задоволення вимог кредиторів, під час якого забороняється стягнення на підставі виконавчих документів, за якими здійснюється стягнення відповідно до законодавства; не нараховуються неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування та інші види загальнообов'язкового державного соціального страхування, податків і зборів (обов'язкових платежів).

Водночас, оскільки позивач звернувся до суду про стягнення заборгованості, яка утворилася за договором постачання №136 від 01.10.2010р., а провадження по справі про банкрутство відповідача було порушено 22.10.2009р., то така заборгованість є поточною.

Відповідно до абз. 6 ст. 1 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" грошові зобов'язання, які виникають після порушення справи про банкрутство, є поточними вимогами.

Згідно з абз. 24 ст. 1 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (в редакції Закону від 30 червня 1999 р. № 784-ХІV) мораторій на задоволення вимог кредиторів являє собою зупинення виконання боржником грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію.

Тобто, мораторій поширює свою дію на конкурсну заборгованість та не поширює на поточну. Поточні вимоги кредиторів боржника знаходяться у вільному правовому режимі до визнання боржника банкрутом.

Стаття 12 Закону встановлює наслідки дії мораторію на задоволення вимог кредиторів.

Так, протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів забороняється стягнення на підставі виконавчих документів та інших документів, за якими здійснюється стягнення відповідно до законодавства, а також не нараховуються неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів) (ч. 4 ст. 12 Закону).

Виходячи з положень ст. 1 Закону, вказані приписи Закону підлягають застосовуванню до конкурсної заборгованості.

У випадку, якщо поширити дію мораторію і на поточну заборгованість, то тоді така заборгованість не буде підлягати оплаті в процедурах розпорядження майном та санації.

Застосування дії мораторію на поточну заборгованість може призвести до того, що після порушення справи про банкрутство жоден з контрагентів не буде співпрацювати з боржником, оскільки за поставлену продукцію, здійснені роботи та надані послуги під час провадження справи про банкрутство, боржник не буде розраховуватись. Такі обставини в подальшому матимуть наслідком припинення підприємницької діяльності самого боржника, що в свою чергу зумовлює банкрутство боржника і відкриття щодо нього ліквідаційної процедури.

У зв'язку з чим законодавець звільнив поточні зобов'язання боржника від будь-яких правових обмежень та наслідків, які настають під час дії мораторію на задоволення вимог кредиторів. Це стосується як виконавчого провадження, так і санкцій за невиконання грошових зобов'язань.

Таким чином, застосування до зобов'язань, що виникли та строк виконання яких настав після порушення справи про банкрутство, заходів відповідальності за порушення зобов'язань, а саме нарахування річних, застосування індексу інфляції, є обґрунтованим та таким, що відповідає чинному законодавству та введеному мораторію на задоволення вимог кредиторів у справі про банкрутство боржника.

Оскільки спір до суду доведений з вини відповідача, витрати по сплаті судового збору в сумі 3 814,38грн. (пропорційно розміру задоволених позовних вимог) слід віднести на нього відповідно до ст.49 ГПК України.

Беручи до уваги викладене, керуючись ст.ст. 193, 265 ГК України, ст.ст. 692, 712 ЦК України, ст.ст. 44, 49, 82-85 ГПК України, господарський суд, -

вирішив:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2.Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод будівельних конструкцій" (43000, м. Луцьк, провулок Комунальний, 4, )

на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КАРАТ-ЛІФТКОМПЛЕКТ» (07300, Київська область, м. Вишгород, вул. Шолуденка, 19, )

252 000,00грн. основного боргу, 1 512,00грн. інфляційних втрат, 780,16грн. річних, 3 814,38грн. судового збору. Всього: 258 106,54грн.

3.У стягненні 34,53грн. річних відмовити.

4.Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено

21.03.2016р.

Суддя С. Т. Філатова