РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.03.2016Справа №910/2474/16

За позовом Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз»

до Державного підприємства «Управління відомчої воєнізованої охорони»

про відшкодування збитків у розмірі 6 750,00 грн.

Суддя Пукшин Л.Г.

Представники сторін:

від позивача Гудима А.О. - представник за довіреністю від 28.12.15

від відповідача не з'явились

В судовому засіданні 16.03.2016, в порядку ст. 85 ГПК України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд господарського суду міста Києва передані вимоги публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» в особі Філії «Управління магістральних газопроводів «Львівтрансгаз» до Державного підприємства «Управління відомчої воєнізованої охорони» про відшкодування збитків у розмірі 6 750,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що між сторонами був укладений договір № про надання послуг з охорони ПСГ ДКС «Більче-Волиця» від 20.11.2013. В подальшому сторонами було укладено до договору додаткову угоду № 1 від 19.11.2014. За твердженням позивача через завищення вартості наданих послуг з охорони ним були сплачені зайві кошти у сумі 6 750,00 грн у зв'язку з чим у відповідача виник обов'язок здійснити коригування вартості послуг в сторону її зменшення та відшкодування позивачу понесені збитки збитків у розмірі 6 750,00 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.02.2016 за вказаною позовною заявою порушено провадження у справі № 910/2474/16 та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 16.03.2016.

15.03.2016 відповідач через загальний відділ діловодства Господарського суду міста Києва подав відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечував з підстав недоведеності та не обґрунтованості позовних вимог позивача.

У судове засідання, призначене на 16.06.2016, з'явився представник позивача, подав клопотання про залучення до участі у справі Державну фінансову інспекцію у Львівській області та Державну фінансову інспекцію у Дніпропетровській області як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача. Суд, розглянувши зазначене клопотання прийшов до висновку про відмову в його задоволенні у зв'язку з необґрунтованістю, крім того позивачем не наведено обставин, яким чином рішення господарського суду може вплинути на права і обов'язки Державної фінансової інспекції у Львівській області та Державної фінансової інспекції у Дніпропетровській області.

Представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги та просить суд їх задовольнити.

Відповідач в судове засідання явку уповноваженого представника не забезпечив, про поважні причини неявки суд не повідомив, проте вимоги ухвали суду виконав.

Згідно із п.3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

У п.3 Постанови №11 від 17.10.2014р. Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення" розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010р., "Смірнова проти України" від 08.11.2005р., "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006р., "Літоселітіс Проти Греції" від 05.02.2004р.)

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч.1 ст.4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Таким чином, незважаючи на те, що відповідач не з'явився в судове засідання, справа може бути розглянута за наявними у ній документами та враховуючи, що відповідачем надано документи на виконання вимог ухвали суду та відзив на позовну заяву.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

20 листопада 2013 між публічним акціонерним товариством «Укртрансгаз» в особі Філії «Управління магістральних газопроводів «Львівтрансгаз» (надалі - замовник/позивач) та Державним підприємством «Управління відомчої воєнізованої охорони» (надалі - виконавець/відповідач) було укладено договір про закупівлю послуг пов'язаних з особистою безпекою послуг з охорони особливо важливих об'єктів, які знаходяться на балансі УМГ «Львівтрансгаз» № (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1. договору замовник виконавець приймає на себе зобов'язання надати послуги пов'язані з особистою безпекою (послуги з охорони особливо важливого об'єкту ПСГ КС «Більче-Волиця», УМГ «ЛЬВІВТРАНСГАЗ») на об'єкті замовника, адреса та розташування якого зазначені сторонами у дислокації (додаток № 1 до договору), далі - об'єкт. Замовник зобов'язується прийняти послуги виконавця у встановлений сторонами час дії договору і щомісячно сплачувати виконавцю плату за отримані послуги. Послуги надаються замовнику з 20.11.2013 по 19.11.2014 включно.

Згідно з п. 3.1. договору загальна вартість цього договору за рік складає 242 668,56 грн.

Додатковою угодою № 1 від 19.11.2014 сторонами внесено зміни до договору, зокрема встановлено, що загальна вартість договору становить 291 202,27 грн.

У п. 3.3. договору зазначено, що до 02 числа кожного місяця виконавець складає і надає замовнику для підписання акт про надання послуг за попередній місяць та рахунок на оплату послуг по договору, замовник протягом 5 календарних днів підписує ці акти, та повергає один примірник виконавцю.

Як вбачається із матеріалів справи сторонами підписано та скріплено печатками акти здачі-прийняття робіт (надання послуг) на загальну суму 291 198,95 грн, зокрема: № 1-00206 від 30.11.2014 на суму 7 414,87 грн, № 1-00227 від 31.12.2013 на суму 20 222,38 грн, № 1-0001 від 31.01.2014 на суму 20 222,38 грн, № 1-0037 від 28.02.2014 на суму 20 222,38 грн, № 1-073 від 31.03.2014 на суму 20 222,38 грн, № 1-112 від 30.04.2014 на суму 20 222,38 грн, № 1-152 від 31.05.2014 на суму 20 222,38 грн, № 1-190 від 30.06.2014 на суму 20 222,38 грн, № 1-228 від 31.07.2014 на суму 20 222,38 грн,№ 1-266 від 31.08.2014 на суму 20 222,38 грн, № 1-316 від 30.09.2014 на суму 20 222,38 грн,№ 1-358 від 31.10.2014 на суму 20 222,38 грн, № 1-397 від 30.11.2014 на суму 12 807,50 грн, № 1-439 від 31.12.2014 на суму 20 608,80 грн, № 1-00000001 від 31.01.2015 на суму 20 608,80 грн.,

За доводами позивача 24.02.2015 за наслідками моніторингу господарської операції щодо закупівлі послуг пов'язаних з особливою безпекою (охороною об'єктів та особливо важливих об'єктів УМГ «Львівтрансгаз» Головним державним аудитором відділу оперативного аудиту було складено довідку № 8, відповідно до якої в ході перевірки укладених між сторонами договорів виявлено включення вартості витрат на відрядження на суму 6 750,00 грн., які фактично не підтверджені відповідачем.

Отже, спір виник в зв'язку з тим, що на думку позивача кошти в сумі 6 750,00 грн., які становлять вартість завищених робіт, є збитками позивача, а тому підлягають поверненню. Також позивач вимагає провести коригування вартості робіт на суму 6 750,00 грн. в сторону її зменшення.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з огляду на таке.

У відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків. Цивільні права і обов'язки виникають як з передбачених законом договорів, так і з договорів, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться і в Господарському кодексі України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договорів, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Приписами ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України встановлено, що в силу зобов'язання одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно із ч. 1 ст. 67 Господарського кодексу України відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями і громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів.

За своєю правовою природою Договір є договором про надання послуг.

Згідно з ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як встановлено ст. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Як свідчать матеріали справи, відповідачем на виконання умов договору виконані роботи (надані послуги), а позивачем прийняті вказані роботи на загальну суму 291 198,95 грн, що підтверджується підписаними сторонами актами здачі-прийняття робіт (наданих послуг),

Відповідно до ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитки у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно з ст. 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Для застосування такого виду господарської санкції (правового наслідку порушення зобов'язання), як стягнення збитків, необхідна наявність всіх елементів складу цивільного (господарського) правопорушення: протиправної поведінки; збитків; причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника і збитками; вини. При відсутності хоч б одного з цих елементів господарсько-правова відповідальність не настає.

Згідно з ч. 1 ст. 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України відшкодування збитків є встановленим договором або законом правовим наслідком, що настає у разі порушення зобов'язання.

Частиною 1 ст. 623 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Важливим елементом доказування наявності шкоди є встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками потерпілої сторони. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки.

Отже, позивач повинен довести факт заподіяння йому збитків, розмір зазначених збитків та докази невиконання зобов'язань та причинно-наслідковий зв'язок між невиконанням зобов'язань та заподіяними збитками. При визначенні розміру збитків, заподіяних порушенням господарських договорів, береться до уваги вид (склад) збитків та наслідки порушення договірних зобов'язань для підприємства.

Як вбачається з матеріалів справи договір сторонами виконано повністю, послуги надані та оплачені, жодних претензій та зауважень зі сторони замовника виконавцю заявлено не було.

З огляду на зазначене вище, суд не може розцінювати довідку № 8 від 24.02.2015 належними та допустимими доказами факту завдання відповідачем позивачу збитків у розмірі 6 750,00 грн у зв'язку із завищенням відповідачем вартості послуг за договором про закупівлю послуг пов'язаних з особистою безпекою (послуг з охорони особливо важливих об'єктів ПАТ «Укртрансгаз» які знаходять на балансі УМГ «Львівтрансгаз») від 20.11.2013 № , оскільки між сторонами (позивачем та відповідачем) існують договірні відносини, які встановлюють обсяг та вартість послуг.

Підставою для притягнення особи до господарсько-правової відповідальності у вигляді відшкодування збитків є наявність складу господарського правопорушення, елементи якого в діях відповідача відсутні, у зв'язку з чим вимоги позивача про стягнення з відповідача збитків в розмірі 6 750,00 грн визнаються судом необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Стосовно вимог про зобов'язання провести коригування вартості робіт в сторону її зменшення суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 1 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду мають підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Нормами частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України встановлено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно з частинами 2 та 3 статті 20 Господарського кодексу України кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом. Порядок захисту прав суб'єктів господарювання та споживачів визначається цим Кодексом, іншими законами.

Отже, із приписів вищенаведених правових норм випливає, що захист прав особи та законних інтересів здійснюється способом, що визначений законом або договором.

Таким чином, позивачем, з огляду на приписи норм статті 16 Цивільного кодексу України та статті 20 Господарського кодексу України, неправильно визначено спосіб захисту порушеного права.

У випадку якщо позивач, звертаючись до суду, обрав захисту, не встановлений законом або договором для захисту права чи інтересу, що порушене, невизнане або оспорюється, слід виходити із загальних засад захисту прав, свобод та інтересів, визначених Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

У відповідності до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосудді, а відповідно до статті 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правовідношення.

Виходячи з приписів вищевказаних статей такий спосіб захисту цивільних прав як коригування вартості робіт в сторону її зменшення, не відповідає можливим способам захисту прав та інтересів, встановлених господарським та цивільним законодавством. Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про зобов'язання відповідача провести коригування вартості робіт в сторону її зменшення.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий

Відповідно до ст. 49 ГПК України, на позивача покладаються витрати по сплаті судового збору.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 33, 34, 49, 82-85, 116-118 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 17.03.2016

Суддя Пукшин Л.Г.