РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.02.2016Справа №910/32726/15

Господарський суд міста Києва в складі:

головуючого судді Привалова А.І.

при секретарі Островській О.С.

розглянувши справу № 910/32726/16

за позовом регіонального відділення Фонду державного майна України по

Дніпропетровській області ;

до товариства з обмеженою відповідальністю «Лаян Віннер»;

про стягнення 829 183,19 грн.

Представники сторін:

від позивача: Качуровський В.В., довіреність № 08 від 15.02.2016р.;

від відповідача: не з'явився.

обставини справи:

Регіональне відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою, в якій просить стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Лаян Віннер» 829 183,19 грн., що складається з 604 700,00 грн. заборгованості, яка виникла на підставі Договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 12/02-5140-ОД від 29.01.2013р. , та 224 483,19 грн. пені за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач в порушення укладеного між сторонами Договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, № 12/02-5140-ОД від 29.01.2013 не в повному обсязі здійснив оплату за користування об'єктом оренди - нежитловими приміщеннями, площею 693,2 кв.м., розміщеними за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Коксохімічна, 3, внаслідок чого у нього виникла заборгованість в розмірі 604 700,00 грн., за прострочення оплати якої нарахована пеня в сумі 224 483,19 грн. за період з 16.06.2015р. по 15.12.2015р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.12.2015р. порушено провадження у справі № 910/32726/15 та призначено її розгляд на 11.02.2016р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.02.2016р. суд відклав розгляд справи на 25.02.2016р., у зв'язку з неявкою повноважних представників сторін.

Присутній у судовому засіданні 25.02.2016р. представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання вдруге не з'явився, вимоги ухвали суду про порушення провадження у справі від 30.12.2015р. та ухвали від 11.02.2016р. не виконав, письмовий відзив на позов не подав.

Відповідач належним чином повідомлений про призначення справи до розгляду в засіданні господарського суду, про час і місце його проведення.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК України. (п. 3.9.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

Згідно ст. 64 Господарського процесуального кодексу України, ухвала про порушення провадження у справі надсилається сторонам за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала направляється за адресою місцезнаходження сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

У відповідності до ст. 87 Господарського процесуального кодексу України, ухвалу про порушення провадження у справі від 30.12.2015р. та ухвалу від 11.02.2016р. було надіслано відповідачу рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення на адресу, що зазначена в позовній заяві та отримані останнім.

Оскільки про поважні причини неявки в судове засідання представника відповідача суд не повідомлений; клопотань про відкладення розгляду справи від відповідача не надходило, тому суд вважає, що, у відповідності до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, справа може бути розглянута за наявними в ній матеріалами, без участі представника відповідача, яких достатньо для винесення рішення по суті.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих позивачем, у нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, в засіданні суду була оголошена вступна та резолютивна частини рішення.

Розглянувши подані позивачем документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Указом Президента України «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» від 09.12.2010р. № 1085/2010 Фонд державного майна України визначено центральним органом виконавчої влади зі спеціальним статусом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про Фонд державного майна України», Фонд державного майна України є центральним органом виконавчої влади із спеціальним статусом, що реалізує державну політику у сфері приватизації, оренди, використання та відчуження державного майна, управління об'єктами державної власності, у тому числі корпоративними правами держави щодо об'єктів державної власності, що належать до сфери його управління, а також у сфері державного регулювання оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності.

Згідно з частино 1 статті 6 Закону України «Про Фонд державного майна України», Фонд державного майна України здійснює свої повноваження безпосередньо і через регіональні відділення в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві і Севастополі та представництва у районах та містах, створених Фондом державного майна України, у разі необхідності.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва - щодо цілісних майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів та нерухомого майна, а також майна, що не увійшло до статутного (складеного) капіталу господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), що є державною власністю, крім майна, що належить до майнового комплексу Національної академії наук України та галузевих академій наук, а також майна, що належить вищим навчальним закладам та/або науковим установам, що надається в оренду науковим паркам та їхнім партнерам.

29.01.2013р. між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Дніпропетровській області (за договором - орендодавець) та товариством з обмеженою відповідальністю «Лаян Віннер» (за договором - орендар) було укладено Договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 12/02-5140-ОД (далі - Договір), відповідно до умов якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне окреме нерухоме майно, нежитлові приміщення, площею 693,2 кв.м., розміщені за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Коксохімічна, 3 на 1-му та 2-му поверхах двохповерхової будівлі, що перебуває на балансі Публічного акціонерного товариства «Дніпропетровський трубний завод», вартість якого визначена згідно зі звітом про оцінку на 08.11.2012 і становить за незалежною оцінкою 1657127 грн. 00 коп.

Відповідно до п. 1.2 Договору, майно передається в оренду з метою розміщення суб'єкта господарювання, що діє на основі приватної власності і проводить господарську діяльність з медичної практики.

Згідно з п. 2.1 Договору, орендар вступає у строкове платне користування державним майном у термін, вказаний у Договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього Договору (у разі оренди нерухомого майна на строк не менше ніж три роки - не раніше дати державної реєстрації Договору) та акта приймання-передачі майна.

Орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 № 786 (зі змінами), або за результатами конкурсу на право оренди державного майна і становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку (останній місяць, за який є інформація про індекс інфляції) - листопад 2012 року - 27591 грн. 17 коп. Орендна плата за перший місяць оренди - січень 2013 року визначається шляхом коригування орендної плати за базовий місяць на індекс інфляції за грудень 2012 року, січень 2013 року (п. 3.1 Договору).

Відповідно до п. 3.3 Договору, орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць.

Згідно з п. 3.6 Договору, орендна плата перераховується до державного бюджету у співвідношенні: 100% до державного бюджету по місцю реєстрації орендаря у податковій інспекції на рахунки, відкриті відділенням казначейства у розмірі 27591 грн. 17 коп. щомісяця не пізніше 15 числа місяця, наступного за звітним відповідно до пропорцій розподілу, встановлених Кабінетом Міністрів України і чинних на кінець періоду, за який здійснюється платіж.

Відповідно до п. 3.10 Договору, зобов'язання орендаря за сплатою орендної плати забезпечується у вигляді завдатку в розмірі не меншому, ніж орендна плата за три (базових) місяці оренди, який вноситься в рахунок плати за три останні місяці оренди.

Згідно з п. 5.2 Договору, орендар зобов'язується своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату у співвідношенні, визначеному у п. 3.6 Договору.

Пунктом 10.1 Договору сторони погодили, що цей Договір діє до прийняття іншого управлінського рішення, але не більш на 2 роки 364 дні, з 29.01.2013 по 27.01.2016.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем договору, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором оренди державного майна.

Відповідно до норм частини 1 та 2 статті 283 Господарського кодексу України, за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ).

Згідно з частиною 3 статті 283 Господарського кодексу України, об'єктом оренди можуть бути: державні та комунальні підприємства або їх структурні підрозділи як цілісні майнові комплекси, тобто господарські об'єкти із завершеним циклом виробництва продукції (робіт, послуг), відокремленою земельною ділянкою, на якій розміщений об'єкт, та автономними інженерними комунікаціями і системою енергопостачання; нерухоме майно (будівлі, споруди, приміщення); інше окреме індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення, що належить суб'єктам господарювання.

До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (частина 6 статті 283 Господарського кодексу України).

Відповідно до частини 1 статті 759 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк

Згідно з частиною 2 статті 762 Цивільного кодексу України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Відповідно до статті 3 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", відносини щодо оренди майна, що перебуває у комунальній власності регулюються договором оренди, цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 287 Господарського кодексу України, орендодавцем щодо державного та комунального майна є Фонд державного майна України, його регіональні відділення - щодо цілісних майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів та нерухомого майна, яке є державною власністю, а також іншого майна у випадках, передбачених законом.

Судом встановлено, що 29.01.2013 на виконання умов Договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 12/02-5140-ОД від 29.01.2013, позивач передав в оренду відповідачу нежитлові приміщення, площею 693,2 кв.м., розміщені за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Коксохімічна, 3, що підтверджується актом приймання-передачі, який підписаний та скріплений печатками уповноваженими представниками сторін.

Як встановлено судом, у період з жовтня 2014 року по листопад 2015 року відповідач не виконував свої зобов'язання за договором оренди належним чином щодо здійснення орендних платежів, у зв'язку з чим, у відповідача існує заборгованість перед позивачем в розмірі 604 700,00 грн.

У зв'язку з чим, позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість по орендній платі в сумі 604 700,00 грн.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується зі статтями 525, 526 Цивільного кодексу України відповідно до яких зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Наявність та розмір заборгованості відповідача з оплати орендних платежів за спірним договором оренди за період з жовтня 2014 року по листопад 2015 року підтверджується матеріалами справи та відповідачем не спростовано, зокрема, відповідачем не надано суду доказів сплати заборгованості, у зв'язку з чим позовні вимоги в частині стягнення з відповідача суми основного боргу в розмірі 604 700,00 грн. підлягають задоволенню в повному обсязі.

Крім того, у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань з оплати за користування об'єктом оренди (орендних платежів) позивачем нараховано 224 483,19 грн. пені за період з 16.06.2015р. по 15.12.2015р. (в межах шестимісячного періоду нарахування, встановленого ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, щодо кожного простроченого платежу окремо).

Відповідно до положень ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до п. 3.8 Договору, орендна плата, перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі, підлягає індексації і стягується до бюджету у визначеному п. 3.6 співвідношенні відповідно до чинного законодавства України з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на дату нарахування пені від суми заборгованості за кожний день прострочення, включаючи день оплати.

Згідно з ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання. У разі, якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність.

Відповідно до ч. 1. ст. 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

У сфері господарювання, згідно з ч. 2 ст. 217 та ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, застосовуються господарські санкції, зокрема, штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Спеціальним законом, що регулює договірні правовідносини між платниками і одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за невчасне виконання грошових зобов'язань, є Закон України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" від 22.11.1996р. № 543/96, відповідно до статті 3 якого, розмір пені за порушення грошового зобов'язання розраховується із суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Крім того, згідно з частиною 2 статті 343 ГК України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Тобто, відповідно до вимог чинного законодавства сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, встановивши у договорі відповідальність за прострочення виконання зобов'язання у більшому розмірі, однак такі норми Закону передбачають обмеження розміру.

Частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, суд дійшов висновку, що він відповідає передбаченим чинним законодавством порядку та способу нарахування, а також враховує положення п. 3.8. договору, яким визначено право нарахування позивачем пені по день фактичної сплати заборгованості, у зв'язку з чим позовні вимоги Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області в частині стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю «Лаян Віннер» пені за неналежне виконання умов Договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 12/02-5140-ОД від 29.01.2013, нарахованої за період з 17.06.2015р. по 15.12.2015р., в розмірі 224 483,19 грн. підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до статті 44 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

При зверненні до Господарського суду міста Києва з позовною заявою Регіональне відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області подало клопотання про відстрочення сплати судового збору.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.12.2015р. було відстрочено сплату судового збору до ухвалення рішення у даній справі.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до п. 4.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 21.02.2013 р. «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України», приймаючи рішення зі справи, провадження в якій порушено за заявою прокурора, господарський суд у разі повного або часткового задоволення позову (скарги) стягує судовий збір з відповідача (повністю або пропорційно задоволеним вимогам), якщо він не звільнений від сплати судового збору; у разі ж повної або часткової відмови в позові судовий збір стягується з визначеного прокурором позивача (так само повністю або пропорційно задоволеним вимогам), за винятком випадків, коли останнього звільнено від сплати судового збору, та коли позивачем у справі є сам прокурор. Стягнення відповідних сум судового збору здійснюється в доход державного бюджету України у розмірі, визначеному згідно з частиною першою статті 4 Закону України "Про судовий збір", виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня того календарного року, в якому відповідна заява або скарга подавалася до суду.

Згідно з пунктом 2 частиною 2 статті4 Закону України «Про судовий збір», за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору встановлюється в розмірі 1,5 відсотків ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 150 розмірів мінімальної заробітної плати у місячному розмірі.

Відповідно до ст. 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" від 16.01.2014, № 719-VII, з 1 січня 2015 року мінімальна заробітна плата у місячному розмірі становила 1218 грн.

Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги, що позовні вимоги Регіонального відділення Фонду державного майна України у Дніпропетровській області задоволені в повному обсязі та виходячи з розміру задоволених позовних вимог, що становить 829 183,19 грн., судовий збір в розмірі 12437,75 грн. підлягає стягненню з відповідача в доход Державного бюджету України.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Лаян Віннер» (03049, м. Київ, вул. Курська, буд. 10; ) на користь Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області (49000, Дніпропетровська обл., м. Дніпропетровськ, вул. Центральна, буд. 6; ) 604 700 грн. основного боргу та 224 483 грн. 19 коп. - пені.

3. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Лаян Віннер» (03049, м. Київ, вул. Курська, буд. 10; ) в доход Державного бюджету України 12 437 грн. 75 коп. судового збору

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, оформленого відповідно до вимог ст. 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 09.03.2016р.

Суддя А.І. Привалов