ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

15.03.2016р. Справа № 905/3647/15

Господарський суд Донецької області у складі головуючого судді Гринько С.Ю. при секретарі судового засідання Татарині Б.Т., розглянувши заяву про вжиття заходів забезпечення позову

за позовом - Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», 01001, м. Київ, вул. Госпітальна, 12-г

до відповідача - Публічного акціонерного товариства «Концерн Стирол», ,

84610, Донецька область, м. Горлівка, вул. Горлівської дивізії, 10

про стягнення 103 879 132,89 дол.США і 3044716,14 грн.

за участю представників сторін:

від позивача - ОСОБА_1, ОСОБА_2 - довіреності від 19.11.2015 року № 19/3-02/151,

від відповідача - ОСОБА_3, - довіреність від 02.03.2016 року № 29/02-16,

СУТЬ СПОРУ:

23.02.2016 року до господарського суду Донецької області звернувся позивач - публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» ( далі за текстом Банк ) із заявою про забезпечення позову відповідно до ст.ст. 66, 67 Господарського процесуального кодексу України шляхом накладення арешту:

- на грошові кошти публічного акціонерного товариства «Концерн Стирол» в будь-яких банківських установах на території України, в межах суми позовних вимог в розмірі 103879132,89 дол.США та 3044716,14 грн. (з урахуванням доповнення від 15.03.2016р.) ;

- на нерухоме майно базу відпочинку «Аіст», яка знаходиться за адресою: Донецька область, м.Красний Лиман, с.Щурове, реєстраційний номер майна 15546012, що належить публічному акціонерному товариству «Концерн Стирол» на підставі свідоцтва про право власності без номера від 28.07.2006т року, виданого виконавчим комітетом Краснолиманської міської ради.

В обґрунтування необхідності забезпечити позов позивач посилається на ухилення відповідача від виконання зобовязання за кредитним договором, можливість витрачення належних йому коштів не для здійснення розрахунків з позивачем та фактична неможливість Банком задовольнити свої вимоги за рахунок звернення стягнення на предмети застави та іпотеки, місцезнаходження яких є непідконтрольна українській владі територія у зоні проведення АТО (м.Горлівка Донецької області).

29.02.2016 року відповідач надіслав суду заперечення стосовно забезпечення позову шляхом накладення арешту на його рахунки та майно, які виражені у наступному: у позивача на сьогоднішній день відсутні будь-які наявні доводи, що обґрунтовують необхідність вжиття викладених запобіжних заходів, які усунули би неіснуючі перепони, що можуть перешкоджати розгляду даної справи по суті або зробити неможливим чи ускладненим виконання рішення суду. Відповідач, який знаходиться в зоні АТО, до теперішнього часу здійснює свою господарську діяльність, але в умовах безперервної дії обставин непереборної сили, повязаних з проведенням АТО, вимушено обмежив обсяги здійснення своєї господарської діяльності і в цій ситуації знаходить можливість виконувати свої зобовязання належним чином перед працівниками, сплачуючи заробітну плату та перед бюджетом, сплачуючи податки та загальнообовязкові збори. Позивач в якості забезпечення договору кредиту уклав десять договорів застави ( іпотеки, майнових прав, транспортних засобів, залізничних транспортних засобів), сумарна вартість яких в декілька разів перевищує суму наданого кредиту та повністю забезпечує існуючі ризики позивача стосовно його повернення та повного забезпечення поданого їм позову.

Зясувавши всі підстави, якими позивач обґрунтовує вимогу про забезпечення позову, оцінивши заперечення відповідача, заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України) визначає загальні процесуальні права сторін як учасників процесу, а також вказує на те, що сторони мають право користуватися іншими процесуальними правами, наданими їм зазначеним Кодексом.

Одним з таких прав для Позивача є, зокрема, забезпечення позову, яке передбачено розділом X Господарського процесуального кодексу України ( далі за текстом - ГПК України).

Так, забезпечення позову господарським судом допускається на будь-якій стадії провадження у справі за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або з власної ініціативи суду, якщо невжиття передбачених ст. 67 ГПК України заходів щодо забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду. Такими заходами є:

- накладення арешту на майно або грошові суми, що належать відповідачу;

- заборона відповідачеві вчиняти певні дії;

- заборона іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору;

- зупинення стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення провадиться в безспірному порядку;

- зупинення продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

У даному випадку на розсуд господарського суду надана заява позивача про забезпечення позову шляхом накладення арешту безпосередньо на грошові кошти та нерухоме майно, які належать відповідачу.

Вказаний вид забезпечення позову застосовується в майно вих позовах, а сам арешт накладається на кошти, що облікову ються на рахунках у банківських або інших кредитно-фінансових установах, які обмежуються роз міром суми позовних вимог та можливих судових витрат.

Згідно зі ст. 66 ГПК України від 06.11.1991 р. № 1798-XII (далі ГПК) підставами для забезпечення позову є обставини, які вказують на ризик утруднення або неможливість виконання рішення господарського суду в майбутньому (у разі повного або часткового задоволення позовних вимог).

Відповідно до постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.11.2011 року №16 ««Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову» умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (у тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент предявлення позову до нього, може зникнути, зменшитися за кількістю або погіршитися за якістю на момент виконання рішення.

З тексту заяви позивача, який обґрунтовує наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову тим, що сума несвоєчасного виконання відповідачем зобовязань велика, а майно, яким забезпечено виконання зобовязань (договору кредитування) знаходиться в зоні АТО, що унеможливлює скористуватись своїм законним правом на виконання договорів застави, тобто, виходячи виключно з власних, нічим не підтверджених припущень (міркувань, передбачень, прогнозів), забуваючи, що згідно зі ст. 66 ГПК такі припущення мають бути обґрунтовані, а саме підкріплені доказами наявності фактичних, отже, реальних, існуючих обставин, які вказують на ймовірну складність або неможливість виконання рішення господарського суду в майбутньому не надано.

Враховуючи вимоги ст. 33 ГПК, наведення доказів наявності фактичних обставин, з якими позивач повязує необхідність застосування заходів до забезпечення позову, є обовязковим.

Суддя з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчується в тому, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову. В якості ж обставин, які стали підставою для застосування заходів забезпечення, як вказано вище, позивач наводить, зокрема, несвоєчасне виконання відповідачем грошових зобовязань за кредитним договором і неможливість за рахунок звернення стягнення на предмети застави та іпотеки задовольнити свої вимоги.

Господарський суд зазначає, що не може бути підставою для забезпечення позову факт ухилення відповідача від виконання зобовязань за спірним договором, адже якщо виходити з цієї підстави забезпечення позову, то, можна дійти висновку, що забезпечуватись мають всі позови, оскільки їх подання до суду обумовлене саме тим, що сторона не виконує договірні зобовязання (що, до речі, на час подання позову не є достовірно встановленим фактом).

Невиконання зобовязань відповідачем є предметом спору, що потребує доведення. Тому не можна розглядати твердження позивача як безспірні та такі, що обґрунтовують необхідність забезпечення позову.

Іншою підставою для забезпечення позову вказано, що сума заявленого позову є значною. Проте, на думку суду, поняття «значний борг», «значна сума позовних вимог» є оціночними та мають визначатися з урахуванням фінансового стану обох сторін. Отже, якщо необхідність заходів забезпечення позову обґрунтовуються великим (значним) розміром вимоги заявленої позивачем, підстави таких заходів мають підтверджуватися даними про фінансовий стан обох сторін, які би свідчили про те, що для сума позовних вимог порівняно з активами є значною.

З матеріалів справи вбачається, що в якості забезпечення виконання договору кредитної лінії № 476/31/1 від 25.08.2011року, який є підставою позову, сторонами укладені договори застави майна (іпотеки) від 26.08.2011 року (№ 476/31/1, № 476/31/2, № 476/31/3, № 476/31/4, № 476/31/5), договір застави майнових прав № 476/31/6 від 26.08.2011 року, договір застави майна № 490/31/1-7 від 23.09.2011 року, договір застави майна (транспортні засоби) № 490/31/1-8 від 23.09.2011 року, договір застави майна (залізничні транспортні засоби) № 490/31/1-9 від 23.09.2011 року, договір застави майнових прав № 490/31/1-10 від 23.09.2011 року.

Одним з видів забезпечення виконання зобовязання є застава, укладена між сторонами.

Господарський суд приймає до уваги, що договір кредитної лінії укладений між сторонами, а також усі додаткові договори, угоди, додатки, зміни та доповнення до нього, в тому числі щодо суми зобовязань, строків їх виконання, розміру процентів, комісій та інших умов вже забезпеченні переліченими вище договорами застави (іпотеки), а тому додатково забезпечувати позов немає необхідності, оскільки позивачем не доведено факт, що ним вжиті всі заходи щодо виконання кредитного договору, забезпеченого договорами застави (іпотеки). Крім цього договори застави на час розгляду справи мають юридичну силу і не доведено, що вони не можуть бути виконанні стороною.

Щодо арешту нерухомого майна - бази відпочинку «Аіст», яка знаходиться за адресою: Донецька область, м.Красний Лиман, с.Щурове, господарський суд не вбачає необхідності застосовувати такий вид забезпечення позову, оскільки загальна вартість предметів застави за укладеними сторонами договорами, перевищує суму зазначеного позову.

Тобто, якщо позивач припускає, що майно або грошові кошти можуть зникнути, він з урахуванням вимог ст.ст. 33 та 66 ГПК має надати суду докази щодо того, на чому ґрунтуються такі припущення, тобто щодо обставин, які свідчать про це.

Підстави забезпечення позову необхідно доводити документально. Оскільки позивачем не доведено підстав, на які він посилається як на підставу для забезпечення позову, господарський суд відмовляє у забезпеченні позову.

На підставі ст.ст. 66, 67 ГПК України, господарський суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у заяві про забезпечення позову за відсутністю підстав.

Суддя С.Ю. Гринько