РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.03.2016Справа №910/2465/16
Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Чинчин О.В., при секретарі судового засідання Бігмі Я.В., розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Житомиргаз»
до про Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» стягнення 3% річних у розмірі 232 704 грн. 77 коп. та інфляційних у розмірі 3 521 375 грн. 80 коп.
Представники:

від Позивача: Палькевич Н.С. (представник за Довіреністю);

від Відповідача: Гриньок О.А. (представник за Довіреністю);

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації «Житомиргаз» (надалі також - «Позивач») звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (надалі також - «Відповідач») про стягнення 3% річних у розмірі 232 704 грн. 77 коп. та інфляційних у розмірі 3 521 375 грн. 80 коп.

Позовні вимоги вмотивовано тим, що 30.01.2014 року між Публічним акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації «Житомиргаз» (Газорозподільне підприємство) та Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (Замовник) було укладено Договір на розподіл природного газу №14-106-ТН, відповідно до умов якого Газорозподільне підприємство зобов'язалось у лютому 2014 року надати Замовнику послугу з транспортування природного газу газорозподільними мережами до межі балансової належності об'єктів Замовника або його споживачів відповідно до актів розмежування балансової належності газопроводів та експлуатаційної відповідальності Сторін. Як зазначає Позивач, на виконання умов Договору він надав послуги з транспортування природного газу газорозподільними мережами, а Відповідач прийняв надані послуги, що підтверджується актами наданих послуг, проте здійснив оплату вказаних послуг з прострочкою платежу. Таким чином, враховуючи неналежне виконання Відповідачем умов договору, Позивач просить суд стягнути з Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» 3% річних у розмірі 232 704 грн. 77 коп. та інфляційні у розмірі 3 521 375 грн. 80 коп.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 16.02.2016 року порушено провадження у справі № 910/2465/16, судове засідання призначено на 24.02.2016 року.

24.02.2016 року в судове засідання з'явились представники сторін. Представники сторін вимоги ухвали суду про порушення провадження по справі від 16.02.2016 року не виконали.

Суд, ознайомившись з матеріалами справи, з метою повного та всебічного розгляду спору, прийшов до висновку - зобов'язати Позивача:

- надати докази належного виконання своїх зобов'язань за Договором на розподіл природного газу №14-106-ТН від 30.01.2014 року;

- надати докази на підтвердження здійснення оплати Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" за Договором на розподіл природного газу №14-106-ТН від 30.01.2014 року;

- здійснити обґрунтований розрахунок 3% річних та інфляційних із зазначенням періоду початку прострочки Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" та закінчення такого нарахування за кожним актом окремо з урахуванням здійснення часткової оплати та відповідного зменшення суми основного боргу.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 24.02.2016 року відкладено розгляд справи на 16.03.2016 року, у зв'язку з невиконанням вимог ухвали суду, витребуванням додаткових доказів по справі.

15.03.2016 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшло клопотання про зменшення розміру позовних вимог, якою просив суд стягнути з Відповідача 3% річних у розмірі 132 150 грн. 09 коп. та інфляційні у розмірі 975 813 грн. 72 коп., а також просив повернути надмірно сплачений судовий збір.

16.03.2016 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача надійшов відзив на позовну заяву, а також контррозрахунок, за яким до стягнення підлягає 3% річних у розмірі 160 962 грн. 71 коп. та інфляційні у розмірі 3 509 775 грн. 54 коп.

В судовому засіданні 16 березня 2016 року представник Позивача підтримав вимоги та доводи, викладені у позовній заяві, просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі з урахуванням Заяви про зменшення розміру позовних вимог. В судовому засіданні представник Відповідача заперечив проти позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Щодо заяви Позивача про зменшення розміру позовних вимог, Суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.4 ст. 22 ГПК України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору, у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

Відповідно до п. 3.12 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" передбачені частиною четвертою статті 22 ГПК права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції.

Враховуючи вищевикладене, Суд приймає заяву Позивача про зменшення розміру позовних вимог до розгляду.

Відповідно до статті 82 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

В судовому засіданні 16 березня 2016 року, на підставі статті 85 Господарського процесуального кодексу України, оголошено вступну та резолютивну частини Рішення.

Відповідно до статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України, в судовому засіданні складено протокол.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ

30.01.2014 року між Публічним акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації «Дніпропетровськгаз» (Газорозподільне підприємство) та Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (Замовник) було укладено Договір про розподіл природного газу №14-84-ТН, відповідно до умов якого Газорозподільне підприємство зобов'язалось у лютому 2014 року надати Замовнику послугу з транспортування природного газу газорозподільними мережами до межі балансової належності об'єктів Замовника або його споживачів відповідно до актів розмежування балансової належності газопроводів та експлуатаційної відповідальності Сторін.

Відповідно до п.5.5 Договору оплата вартості послуг з транспортування природного газу ГРМ здійснюється Замовником (крім гарантованого постачальника) на умовах попередньої оплати авансовими платежами планового обсягу природного газу на період передоплати, визначений Сторонами в Договорі. Остаточний розрахунок за надані у звітному місяці послуги проводиться Замовником до 20 числа місяця, наступного за звітним, відповідно до акта наданих послуг та з урахуванням раніше перерахованих коштів.

Згідно з п.11.1 Договору він набирає чинності з дня його підписання та скріплення підписів уповноважених представників Сторін печатками, та розповсюджує свою дію на відносини сторін, що склалися з 01 лютого 2014 р. і діє в частині надання послуг до 28.02.2014 р., а в частині проведення розрахунків за надані Газорозподільним підприємством послуги - до повного виконання Замовником своїх зобов'язань за цим Договором.

Додатковими угодами до Договору про розподіл природного газу №14-84-ТН від 30.01.2014 року Сторони узгоджували обсяги поставки газу. Додатковою угодою 34 від 03.12.2014 року Договору про розподіл природного газу №14-84-ТН від 30.01.2014 року Сторони погодили здійснення надання послуг у 2014 та 2015 роках.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов Договору про розподіл природного газу №14-84-ТН від 30.01.2014 року Позивачем в період з 28.02.2014 року по 30.09.2015 року були надані Замовнику послуги з транспортування природного газу газорозподільними мережами до межі балансової належності об'єктів Замовника або його споживачів відповідно до актів розмежування балансової належності газопроводів та експлуатаційної відповідальності Сторін, а Відповідачем в свою чергу були прийняті надані послуги, що підтверджується Актами наданих послуг з транспортування газу.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, Позивач зазначає, що Відповідач здійснив оплату вказаних послуг з прострочкою платежу. Таким чином, враховуючи неналежне виконання Відповідачем умов договору, Позивач просить суд стягнути з Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» 3% річних у розмірі 132 150 грн. 09 коп. та інфляційні у розмірі 975 813 грн. 72 коп. з урахуванням Заяви про зменшення розміру позовних вимог від 15.03.2016 року, яка прийнята Судом до розгляду.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Суд вважає, що позовні вимоги Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Житомиргаз» підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Внаслідок укладення Договору про розподіл природного газу №14-84-ТН від 30.01.2014 року між сторонами згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, виникли цивільні права та обов'язки.

Оскільки між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення Господарського кодексу України як спеціального акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною першою статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (частина 7 статті 193 Господарського кодексу України).

Згідно зі статтями 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов Договору про розподіл природного газу №14-84-ТН від 30.01.2014 року Позивачем в період з 28.02.2014 року по 31.12.2015 року були надані Замовнику послуги з транспортування природного газу газорозподільними мережами до межі балансової належності об'єктів Замовника або його споживачів відповідно до актів розмежування балансової належності газопроводів та експлуатаційної відповідальності Сторін, а Відповідачем в свою чергу були прийняті надані послуги, що підтверджується Актами наданих послуг з транспортування газу, які оформлені належним чином та підписані уповноваженими представниками сторін і скріплені печатками підприємств без зауважень та заперечень, в добровільному порядку, проте Відповідачем була здійснена оплата за надані послуги з прострочкою платежу, що не заперечувалось представниками Сторін у судовому засіданні.

При зверненні до суду з урахуванням Заяви про зменшення розміру позовних вимог від 15.03.2016 року, яка прийнята Судом до розгляду, Позивач просив стягнути з Відповідача на його користь 3% річних за загальний період прострочки з 21.03.2014 р. по 12.01.2016 р. у розмірі 132 150 грн. 09 коп. та інфляційні в розмірі 975 813 грн. 72 коп.

Пунктом 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитору зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. (п.4.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» №14 від 17.12.2013 року).

Суд, перевіривши розрахунок 3% річних, як плати за користування чужими грошовими коштами за період прострочки Відповідачем сплати за надані послуги за Договором про розподіл природного газу №14-84-ТН від 30.01.2014 року за загальний період прострочки з 21.03.2014 р. по 12.01.2016 р. вважає, що ця частина позовних вимог частковому підлягає задоволенню у зв'язку з невірним розрахунком Позивача. Так, Позивачем не враховано, що якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день (ч.5 ст. 254 Цивільного кодексу України). Таким чином, до стягнення з Відповідача на користь Позивача підлягає 3% річних у розмірі 131 059 грн. 59 коп., як плати за користування чужими грошовими коштами в період прострочки виконання Відповідачем його грошового зобов'язання за загальний період з 21.03.2014 року по 12.01.2016 року.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов»язання. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (п.п. 3.1, 3.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» №14 від 17.12.2013 року)

Суд, перевіривши розрахунок інфляційних, як збільшення суми основного боргу в період прострочки виконання боржником його грошового зобов»язання в зв»язку з девальвацією грошової одиниці України, наданий Позивачем, вважає, що позовні вимоги Позивача про стягнення з Відповідача інфляційних у розмірі 975 813 грн. 72 коп. за період з 21.03.2014 р. по 12.01.2016 р. підлягають частковому задоволенню у зв'язку з невірним розрахунком Позивача з огляду на наступне.

Листом Верховного Суду України від 03.04.97 р. № 62-97р "Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ" зазначено, що при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць; сума, що внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця.

Суд зазначає, що інфляція є девальвацією грошової одиниці України протягом місяця і визначається державою як середньомісячний індекс, що збільшує суму основного боргу, який повинен існувати протягом місячного періоду прострочки виконання відповідачем його грошового зобов»язання, проте, Позивач при розрахунку інфляційних не врахував, що одночасно з інфляцією може мати місце і дефляція, тобто зменшення, яка також має бути врахована при розрахунку даної вимоги, наданої до суду, оскільки позивачем заявлені в позові вимоги про застосування до відповідача норм ст. 625 Цивільного кодексу України не за визначений окремий місяць прострочки в цілому, а за період прострочки виконання відповідачем його договірного грошового зобов»язання за кожним актом приймання-передачі за певний період часу з моменту виникнення прострочки до моменту фактичної оплати. Крім того, як вбачається з розрахунку Позивача, ним нараховані інфляційні поденно у зв'язку із здійсненням Відповідачем часткової оплати за надані послуги, що є неправильним, з огляду на те, що інфляційні за своєю правовою природою є збільшенням суми основного боргу в період прострочки виконання відповідачем його грошового зобов»язання з причини девальвації грошової одиниці України, яка визначається офіційними державними органами за результатами економічних процесів в конкретний місяць, тобто є помісячним індексом. При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць, причому може мати місце як інфляція грошових коштів, так і дефляція, і коли строк виконання зобов»язання настає до 15 числа місяця, то застосовується індекс інфляції за поточний місяць, а коли строк виконання зобов»язання - після 15 числа місяця, то застосовується індекс інфляції за наступний місяць, але не розраховується поденний індекс інфляції, що зроблено позивачем. Також, Позивач не врахував, що якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день (ч.5 ст. 254 Цивільного кодексу України).

Таким чином, розрахунок інфляційних, наданий Позивачем є необґрунтованим, оскільки можна в даному випадку застосовувати цей вид виключної відповідальності до Відповідача тільки у випадку наявності його прострочки виконання грошового зобов»язання за період, коли офіційно державою визначено про наявність інфляції за місячний термін (28 днів також є такою прострочкою), а періоди прострочки, вказані позивачем, складають менше 15 днів в одному місяці зі зміною відповідно сум боргу протягом одного місяця, по закінченні якого сума боргу була погашена за конкретним актом по конкретній сумі грошового зобов»язання.

Враховуючи вищевикладене, з Відповідача на користь Позивача підлягають стягненню інфляційні лише у розмірі 253 732 грн. 79 коп. за період з 21.03.2014 р. по 12.01.2016 р.

При цьому, Суд не приймає до уваги заперечення Відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву як такі, що спростовуються вищенаведеними та оціненими судом доказами. Крім того, наданий Відповідачем контррозрахунок 3% річних та інфляційних також суперечить вищенаведеним нормам чинного законодавства України.

Таким чином, з Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на користь Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Житомиргаз» підлягає стягненню 3% річних у розмірі 131 059 грн. 59 коп. та інфляційні у розмірі 253 732 грн. 79 коп.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Крім того, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Таким чином, враховуючи те, що Суд прийняв до розгляду заяву Позивача про зменшення розміру позовних вимог від 15.03.2016 року та останнім подано суду клопотання про повернення надмірно сплаченої суми судового збору, надмірно сплачена сума судового збору відповідно до платіжного доручення №23 від 04 лютого 2016 року в розмірі 39 691 грн. 75 коп. підлягає поверненню.

На підставі викладеного, керуючись статтями 32, 33,36, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ

1. Позов Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Житомиргаз» - задовольнити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (01601, м.Київ, ВУЛИЦЯ БОГДАНА ХМЕЛЬНИЦЬКОГО, будинок 6, Ідентифікаційний код юридичної особи 20077720) на користь Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Житомиргаз» (10002, Житомирська обл., місто Житомир, ВУЛИЦЯ ФЕЩЕНКА - ЧОПІВСЬКОГО, будинок 35, Ідентифікаційний код юридичної особи 03344071) 3% річних у розмірі 131 059 (сто тридцять одна тисяча п'ятдесят дев'ять) грн. 59 (п'ятдесят дев'ять) коп., інфляційні у розмірі 253 732 (двісті п'ятдесят три тисячі сімсот тридцять дві) грн. 79 (сімдесят дев'ять) коп. та судовий збір у розмірі 5 771 (п'ять тисяч сімсот сімдесят одна) грн. 86 (вісімдесят шість) коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

5. Повернути Публічному акціонерному товариству по газопостачанню та газифікації «Житомиргаз» (10002, Житомирська обл., місто Житомир, ВУЛИЦЯ ФЕЩЕНКА - ЧОПІВСЬКОГО, будинок 35, Ідентифікаційний код юридичної особи 03344071) зі спеціального фонду Державного бюджету України судовий збір в розмірі 39 691 (тридцять дев'ять тисяч шістсот дев'яносто одна) грн. 75 (сімдесят п'ять) коп., сплачений відповідно до платіжного доручення №23 від 04 лютого 2016 року.

6. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 21 березня 2016 року.

Суддя О.В. Чинчин