РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.03.2016Справа №910/32460/15

За позовом Публічного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал»

до Житлово-будівельного кооперативу №16

про стягнення 127 185,68 грн.

Суддя Демидов В.О.

Представники сторін:

від позивача - Шевченко О.М. (довіреність №746 від 31.12.2015);

від відповідача - Марченко І.П. (за дов.);

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Акціонерна компанія «Київводоканал» звернулось до господарського суду м. Києва з позовом до Житлово-будівельного кооперативу «№16» про стягнення заборгованості за надані послуги з водопостачання та водовідведення в розмірі 89 896,69 грн., інфляційні втрати у розмірі 17 971,19 грн., 3% річних у розмірі 1 545,35 грн., пеню в розмірі 8 782,78 грн. та штраф в розмірі 8 989,67 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані фактом невиконання відповідачем договірних зобов'язань щодо своєчасної оплати отриманих послуг з водопостачання та водовідведення за період з 01.07.2014 по 31.10.2015 за договором на послуги водопостачання та водовідведення №00520/4-03 від 23.04.2002.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 25.12.2015 порушено провадження у справі №910/32460/15, розгляд справи призначено на 21.01.2016.

16.01.2016 представником позивача через загальний відділ діловодства суду подано додаткові докази у справі.

Письмовим відзивом на позовну заяву від 21.01.2016 № 11 відповідач заперечив проти задоволення позову та просив відмовити у позові в частині оплати основної частини об'єму води як різниці показників суми будинкових лічильників і фактично спожитого об'єму води мешканцями будинку ЖБК №16 в сумі 82 140,44 грн.; прийняти частково погоджені з ЖБК №16 витрати по компенсації фактично існуючої різниці в показниках будинкових лічильників води і фактично спожитої мешканцями по їх індивідуальним квартирним лічильникам (сумарно). Повністю відмовити у позові в частині стягнення інфляційних втрат, 3% річних, пені і штрафу.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 21.01.2016 у зв'язку із необхідністю витребування додаткових доказів, розгляд справи відкладено на 23.02.2016.

08.02.2016 позивачем через загальний відділ діловодства суду подано пояснення на виконання вимог ухвали суду від 21.01.2016.

23.02.2016 представник відповідача через загальний відділ діловодства суду подав клопотання про долучення до матеріалів справи додаткових документів.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 23.02.2016 продовжено строк вирішення спору на 15 днів та відкладено розгляд справи на 10.03.2016.

04.03.2016 від відповідача через загальний відділ діловодства суду подано додаткові пояснення по справі та зазначено, що основна заборгованість за отримані послуги у розмірі 89 896,69 грн. сплачена позивачем на підтвердження чого надані відповідні платіжні доручення, а також зазначено, що враховуючи, що ЖБК №16 неприбуткова організація і розпоряджається лише коштами мешканців, які сплачують лише за отримані послуги, а в будинку проживає 70% пенсіонерів, просило відмовити у задоволенні позову в частині інфляційних трат, 3% річних, пені та штрафу.

10.03.2016 позивач через загальний відділ діловодства суду подав додаткові пояснення по суті справи.

В судове засідання 10.03.2016 з'явилися представники сторін.

З урахуванням фактичних обставин справи, суд вважає за можливим розглянути справу за наявними матеріалами у даному судовому засіданні з урахуванням положення ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

В судовому засіданні 10.03.2016 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва встановив такі фактичні обставини справи.

23.04.2002 року між відкритим акціонерним товариством «Акціонерна компанія «Київводоканал», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Акціонерна компанія «Київводоканал» (далі - постачальник, позивач) та Житлово-будівельним кооперативом №16 (далі - абонент, відповідач) було укладено договір № 00520/4-03 на послуги водопостачання та водовідведення.

Пунктом 1 договору сторони узгодили, що постачальник зобов'язувався надавати абоненту послуги з постачання питної води та водовідведення, а абонент, в свою чергу, розраховуватися за вищезазначені послуги згідно умов договору та Правил користування системами комунального водопостачання та водовідведення в містах та селищах України від 01.07.1994 р. № 65.

Відповідно до п. 2.1 договору постачальник забезпечує постачання питної води та приймає каналізаційні стоки, які не перевищують гранично-допустимих концентрацій шкідливих речовин.

Згідно з п. 2.2 договору абонент сплачує вартість наданих послуг за тарифами, встановленими в порядку, передбаченому чинним законодавством. У разі зміни тарифів сплата послуг абонентом здійснюється за новими тарифами з часу їх введення в дію без внесення змін до цього договору.

Умовами п. 3.1 договору передбачено, що кількість води, що постачається постачальником та використовується абонентом визначається за показниками водолічильників, зареєстрованих постачальником. Зняття показань водолічильників здійснюється, як правило, щомісячно представниками постачальника спільно з представниками абонента.

Кількість стічних вод, які надходять у каналізацію, визначається за кількістю води, що надходить із комунального водопроводу та інших джерел водопостачання, згідно із показниками водолічнильника та інших способів визначення об'ємів стоків, що потрапляють у міську каналізацію у відповідності з п. 21.2 Правил користування системами комунального водопостачання та водовідведення у містах і селищах України (п. 3.3 договору).

Згідно з п. 3.4 договору, абонент розраховується за надані послуги у порядку, встановленому органами виконавчої влади у п'ятиденний термін з дня представлення постачальником платіжних документів до банківської установи.

Умовами п. 3.5 договору сторони погодили, що у разі незгоди щодо кількості або вартості отриманих послуг абонент зобов'язаний у п'ятиденний термін з дня представлення постачальником платіжних документів до банківської установи, направити повноважного представника з обгрунтовуючими документами для проведення звірки розрахунків та підписання відповідного акту в цей же термін. При невиконанні цієї умови дані постачальника вважаються прийнятими абонентом.

Звертаючись до суду з указаним позовом, позивач посилався на порушення відповідачем договірних зобов'язань щодо своєчасної оплати отриманих послуг з водопостачання та водовідведення за період з 01.07.2014 по 31.10.2015 за договором на послуги водопостачання та водовідведення №00520/4-03 від 23.04.2002, у зв'язку з чим заявив до стягнення суму основного боргу у розмірі 89 896,69 грн., інфляційні втрати у розмірі 17 971,19 грн., 3% річних у розмірі 1 545,35 грн., пеню в розмірі 8 782,78 грн. та штраф в розмірі 8 989,67 грн.

Отже, за твердженням позивача, станом на час його звернення до суду відповідач мав основну заборгованість перед ним в розмірі 89 896,69 грн.

Проте під час розгляду справи, представником відповідача подано докази часткового погашення у січні-лютому 2016 року суми основної заборгованості у розмірі 72 596,69 грн. перед ПАТ «Акціонерна компанія «Київводоканал», що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями і не заперечується позивачем, а саме: №220 від 13.01.2016 на суму 3 853,49 грн., №222 від 13.01.2016 на суму 6 639,62 грн., №221 від 13.01.2016 на суму 9 236,03 грн., №224 від 13.01.2016 на суму 1 917,23 грн., №223 від 13.01.2016 на суму 501,59 грн., №1 від 14.01.2016 на суму 501,59 грн., №2 від 14.01.2016 на суму 3 666,97 грн., №18 від 22.02.2016 на суму 20 937,60 грн., №19 від 22.02.2016 на суму 23 274,52 грн. та №32 від 29.02.2016 на суму 2 068,05 грн.

Відповідно до п. 1-1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Відповідно до п. 4.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» від 26.12.2011 № 18, господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору (пункт 1-1 частини першої статті 80 ГПК), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань. Припинення провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи.

Таким чином, провадження у справі в частині стягнення основного боргу у розмірі 72 596,69 грн. підлягає припиненню згідно п. 1-1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, оскільки погашення боргу здійснено після звернення позивача до суду.

Отже, судом розглядаються позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 17 300,00 грн. основного боргу, інфляційних втрат у розмірі 17 971,19 грн., 3% річних у розмірі 1 545,35 грн., пені в розмірі 8 782,78 грн. та штрафу в розмірі 8 989,67 грн.

Дослідивши обставини справи, надані матеріали, оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та необхідність часткового задоволення позову з таких підстав.

На підставі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно ст. 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

У відповідності з приписами ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Виходячи зі змісту укладеного між сторонами договору, останній за своєю природою є договором надання послуг, за умовами якого одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (ст. 901 Цивільного кодексу України).

Згідно ч.1 ст. 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною першою статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання» законодавство у сфері питної води та питного водопостачання складається з Водного кодексу України, Кодексу України про надра, законів України «Про охорону навколишнього природного середовища», «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», цього Закону та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у цій сфері.

Згідно зі ст. 19 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання» послуги з питного водопостачання надаються споживачам підприємством питного водопостачання на підставі договору.

Статтею 22 вказаного Закону передбачено, що споживачі питної води зобов'язані своєчасно вносити плату за використану питну воду відповідно до встановлених тарифів на послуги централізованого водопостачання і водовідведення.

Надання послуг з постачання питної води та водовідведення позивач підтверджує актами про зняття показань з приладів обліку, погодженими та підписаними уповноваженими представниками сторін, реєстрами дебетових повідомлень, розшифровками рахунків абонента, в яких зафіксовані об'єми спожитих відповідачем послуг та тарифи, застосовані при нарахуванні послуг.

Однак свої зобов'язання за зазначеним договором відповідач належним чином не виконує, внаслідок чого за ним виникла заборгованість, яка становить 17 300,00 грн.

При цьому з матеріалів справи вбачається, що позивач листами від 12.01.2016 звертався до відповідача з проханням зарахувати в погашення вказаної заборгованості платежі від 28.12.2015 на суму 7 800,00 грн. та 9 500,00 грн., а також посилався на вказані платежі коли зазначав про повну сплату заявленої відповідачем заборгованості у цій справі.

Як вбачається із платежу від 28.12.2015 на суму 7 800,00 грн., він був сплачений з призначенням платежу «Абон 3-50139 Борг за воду та каналіз. за 11.2015 згідно дог. №00520/4-03 від 23.04.2002», а на суму 9 500,00 грн., сплачений з призначенням платежу «Абон 3-139 Борг за воду та каналіз. за 11.2015 згідно дог. №00520/4-03 від 23.04.2002».

Разом з тим, як вбачається із позовних вимог позивача, останній звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за період з 01.07.2014 по 31.10.2015, а тому вказані суми сплачені поза межами позовного періоду за листопад 2015 року і не можуть бути враховані при вирішенні вказаної справи.

Відповідно до п. 3.8 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, яка затверджена постановою правління НБУ від 21.01.2004 №22, реквізит «призначення платежу» платіжного доручення заповнюється платником так, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів отримувачу. При цьому платник відповідає за дані, що зазначені в реквізиті платіжного доручення «призначення платежу».

Чинним законодавством, утому числі ст. 23 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» передбачена можливість платника (ініціатора грошового переказу) відкликати платіжне доручення у будь-який час до списання суми коштів з його рахунка шляхом подання до банку, що обслуговує цього ініціатора, документа на відкликання. Разом з тим доказів такого відкликання матеріали справи не містять.

Крім того суд не наділений правом під час розгляду майнового спору без відповідних вимог учасників судового процесу, заявлених у визначеному законом порядку, самостійно змінювати призначення здійснених сторонами платежів, вважати зарахованими кошти в оплату інших послуг, ніж тих за які здійснено зарахування однією зі сторін, а також проводити зарахування зустрічних вимог між сторонами.

Отже, матеріалами справи підтверджується факт надання позивачем послуг з водопостачання та водовідведення відповідно до умов договору відповідачу, а також існування заборгованості відповідача перед позивачем в розмірі 17 300,00 грн., належних доказів сплати якої відповідачем не надано.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з п. 3.4 договору, абонент розраховується за надані послуги у порядку, встановленому органами виконавчої влади у п'ятиденний термін з дня представлення постачальником платіжних документів до банківської установи.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно із статтями 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Матеріалами справи підтверджується наявність у відповідача грошового зобов'язання по сплаті на користь позивача грошових коштів за надані послуги у розмірі 17 300,00 грн. на підставі договору і тому ця сума підлягає стягненню з відповідача.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

З огляду на наявність прострочення грошового зобов'язання, позивач також правомірно нарахував відповідачу борг з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення, відповідно до ст. 625 ЦК України.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений за договором або законом.

Згідно здійсненого позивачем розрахунку з відповідача підлягає стягненню 1 545,35 грн. 3% річних та 17 971,19 грн. індексу інфляції, відповідно до ст. 625 ЦК України, з яким суд погоджується та вважає обґрунтованим.

Крім того, у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань з оплати за надані позивачем послуги, останнім було нараховано та заявлено до стягнення з відповідача пеню у розмірі 8 782,78 грн.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

У відповідності до норм частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Згідно з статтею 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» передбачає, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до п. 4.2 договору за несвоєчасну оплату послуг абонент сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несплаченої суми за кожний день прострочення.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, суд дійшов висновку в його обґрунтованості, у зв'язку з чим позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» в частині стягнення з Житлово-будівельного кооперативу №16 пені у розмірі 8 782,78 грн. підлягають задоволенню у повному обсязі.

Крім того, позивачем було нараховано та заявлено до стягнення з відповідача штраф у розмірі 8 989,67 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 549 Цивільного кодексу України, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Відповідно до п. 4.1 договору за безпідставну відмову від оплати наданих послуг абонент сплачує штраф у розмірі 10% від несплаченої суми.

Разом з тим враховуючи, що відповідачем частково оплачувалися надані позивачем послуги, а також сплачено частину суми основної заборгованості за вказаним кредитним договором, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог в цій частині, враховуючи відсутність безпідставної відмови відповідача від оплати наданих послуг.

За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог в частині стягнення з ЖБК №16 на користь позивача 17 300,00 грн. основного боргу, інфляційних втрат у розмірі 17 971,19 грн., 3% річних у розмірі 1 545,35 грн. та пені у розмірі 8 782,78 грн.

Провадження у справі в частині стягнення основного боргу у розмірі 72 596,69 грн. підлягає припиненню згідно п. 1-1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ч. 2 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору.

Відповідно до п. 4.7 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» від 21.02.2013 № 7 частиною другою статті 49 ГПК передбачено, що в разі коли спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору. Зазначена норма виступає процесуальною санкцією, яка застосовується господарським судом незалежно від того, чи заявлялося відповідне клопотання заінтересованою стороною.

У такому застосуванні суду слід виходити з широкого розуміння даної норми, маючи на увазі, що передбачені нею наслідки можуть наставати і в разі неправомірної бездіяльності винної особи, яка не вжила заходів до поновлення порушених нею прав і законних інтересів іншої особи (зокрема, ухилялася від задоволення її заснованих на законі вимог), що змусило останню звернутися за судовим захистом.

Беручи до уваги, що сума грошових коштів у розмірі 72 596,69 грн. була сплачена відповідачем після порушення у справі, судовий збір в цій частині покладається на відповідача відповідно до ч. 2 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 33, 34, 43, 44, 49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. В частині стягнення основного боргу у сумі 72 596,69 грн. провадження у справі №910/32460/15 - припинити.

2. Стягнути з Житлово-будівельного кооперативу №16 (02156, м. Київ, вул. Шолом-Алейхема, 13-А, код 22865083) на користь Публічного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» (01015, м. Київ, вул. Лейпцизька, 1-а, код 03327664) суму основного боргу у розмірі 17 300 (сімнадцять тисяч триста) грн. 00 коп., 3% річних у розмірі 1 545 (одну тисячу п'ятсот сорок п'ять) грн. 35 коп., інфляційні втрати у розмірі 17 971 (сімнадцять тисяч дев'ятсот сімдесят одну) грн. 19 коп., пеню у розмірі 8 782 (вісім тисяч сімсот вісімдесят дві) грн. 78 коп. та судовий збір у розмірі 1 907 (одну тисячу дев'ятсот сім) грн. 79 коп. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

3. В іншій частині позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата підписання повного тексту рішення - 14.03.2016.

Суддя В.О.Демидов