РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.03.2016Справа №910/844/16

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «РУБІКОН-ІІ»
до1) Публічного акціонерного товариства «Банк Петрокоммерц-Україна» 2) Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Централ Капітал»
провизнання договору недійсним
Суддя Підченко Ю.О.

Представники сторін:

від позивача:Ягфарова Е.Р. - представник за довіреністю; Бондаренко А.І. - представник за довіреністю;
від відповідача-1:Мороз І.В. - представник за довіреністю
від відповідача-2:Балакаєва В.І. - представник за довіреністю;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «РУБІКОН-ІІ» (надалі - ТОВ «РУБІКОН-ІІ» ) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до відповідача 1 - Публічного акціонерного товариства «Банк Петрокоммерц-Україна» (надалі - ПАТ «Банк Петрокоммерц-Україна»), відповідача 2 - Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Централ Капітал» (надалі - ТОВ «ФК «Централ Капітал») про визнання недійсним з моменту укладання договору про передачу прав за іпотечними договорами №02 від 06.08.2015р., укладеного між ПАТ «Банк Петрокоммерц-Україна» та ТОВ «ФК «Централ Капітал».

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що на момент укладання оспорюваного Договору ТОВ «ФК «Централ Капітал» не був наділений правом вимоги за кредитним договором №021-11-10 від 01.12.2010р. Вказує, що Договір про передачу прав за іпотечними договорами №02 є недійсним у зв'язку з тим, що ТОВ «ФК «Централ Капітал» змовчав про невиконання свого обов'язку по сплаті грошових коштів згідно договору цесії від 24.07.2015р., та підписуючи Договір про передачу прав за іпотечними Договорами №02 від 06.08.2015р. не мав достатньої правової підстави, оскільки право вимоги до ТОВ «ФК «Централ Капітал» не перейшло (не було відступлене).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.01.2016р. порушено провадження по справі №910/844/16, розгляд справи призначено на 11.03.2016р.

11.03.2016р. через відділ діловодства та документообігу господарського суду міста Києва від представника відповідача 1 надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого заперечив проти задоволення позовних вимог, просив відмовити у задоволені позову. Відповідач 1 зазначив, що відповідно до п. 1.3 Договору цесії від 24.07.2015р. право вимоги вважається відступленим в момент укладення договору. 27.08.2015р. відповідачем 2 сплачені грошові кошти в розмірі 44 418 978,87 грн. на виконання умов Договору цесії від 24.07.2015р., що підтверджується меморіальним ордером № 31747952. Зазначив, що 06.08.2015р. між відповідачами було укладено оспорюваний Договір у чіткій відповідно до приписів законодавства, зокрема додержано форми укладання таких правочинів, змісту, а з урахуванням укладеного Договору цесії від 24.07.2015р. до відповідачу 2 були передані права вимоги і за договорами забезпечення, що мають похідний характер за Кредитним договором № 021-11-10 від 01.12.2010р., а тому стверджує про наявність необхідного обсягу прав у відповідача 2 для укладання оскаржуваного правочину.

Окрім того, відповідач 1 вказує, що після укладення оспорюваного договору відповідач 2 має право на власний розсуд приймати будь-які рішення по відношенню до боржника (позивача). При цьому, чинним законодавством передбачено право кредитора у разі наявності заборгованості за кредитним договором задовольнити свої вимоги за рахунок майна, що передане у якості забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором.

Відповідач 2 через відділ діловодства та документообігу господарського суду міста Києва 11.03.2016р. надав відзив на позовну заяву, відповідно до якої просив відмовити у задоволені позовних вимог. Посилаючись на п. 1.3 Договору про відступлення прав вимоги (договору цесії) від 24.07.2015р, відповідач 2 зазначив, що право вимоги перейшло (було відступлене) ТОВ «ФК «Централ Капітал» в момент укладання договору 24.07.2015р. На підставі вказаного, відповідач 2 стверджує, що твердження позивача щодо відсутності у відповідача 2 правової підстави для підписання оспорюваного правочину є хибним.

Також, відповідач 2 зазначив, що позивач ні яким чином не було позбавлено можливості здійснювати погашення кредитної заборгованості, але у зв'язку з порушенням позивачем зобов'язань за кредитним договором, відповідач 2 вимушений був звернутись до суду із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Окрім того, відповідач 2 наголосив на тому, що позивач не є стороною Договору про передачу прав за іпотечними договорами №02 від 06.08.2015р. та ним не доведено належними та допустимими доказами, що в результаті укладення оспорюваного правочину були порушені права та законні інтереси позивача.

Представники позивача у судове засідання 11.03.2016р. з'явились, позовні вимоги підтримали, просили задовольнити позов у повному обсязі.

Представник відповідача-1 у судовому засіданні 11.03.2016р. проти позову заперечує, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву.

В судовому засіданні 11.03.2016р. представник відповідача 2 заперечив проти задоволення позовних вимог, просив відмовити у задоволені позову з підстав викладених у відзиві.

В судовому засіданні 11.03.2016р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У судових засіданнях складались протоколи згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників позивача, представників відповідача-1 та відповідача-2, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, та оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з підпунктом 2 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 Цивільного кодексу України).

За приписом ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов'язання) необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

Пунктом 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» №11 від 29.05.2013р. визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин 1-3, 5, 6 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, угода може бути визнана недійсною лише з підстав, передбаченими законом.

Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною.

За змістом постанови пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" №9 від 06.11.2009 р. відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Судом встановлено, що 01.12.2010р. між ПАТ «Банк «Петрокоммерц-Україна», надалі - банк, та ТОВ «РУБІКОН-ІІ» , надалі - позичальник, укладено Кредитний договір №021-11-10, надалі - Кредитний договір, відповідно до умов якого банк надає позичальнику кредит у розмірі, що не перевищує суму кредиту в порядку та на умовах, які встановлені договором, а позичальник приймає, зобов'язується належним чином використати та повернути банку отриманий кредит, а також сплатити відповідні проценти і виконати всі інші зобов'язання, визначені у договорі.

Відповідно до розділу 1 (Базові умови кредитування та визначення) Кредитного договору максимальна сума кредиту становить 10 000 000,00 грн., валюта кредиту - гривня, процентна ставка - 19,5% процентів річних за умови виконання позичальником умов цього договору та 21,5% процентів річних у випадку невиконання/неналежного виконання позичальником умов п.п. 2.3.7 - 2.3.8 договору; строк повернення кредиту - 01.12.2014р.

Відповідно до п. 2.2.5 Кредитного договору банк має право відступати свої права, що виникли з Договору чи у зв'язку з Договором - іншій (іншим) особі (особам) та повідомляти такій особі (особам) інформацію про позичальника і його діяльність та передавати документи, що стосуються позичальника і його діяльності.

15.07.2011р. сторони уклали Додаткову угоду № 1 до Кредитного договору, якою сторони внесли зміни до кредитного договору, зазначивши, що максимальна сума кредиту складає 15 000 000,00 грн.; процентна ставка становить 17,5% річних за умови виконання позичальником умов договору та 19,5% у випадку невиконання/неналежного виконання позичальником умов п.п. 2.3.7 - 2.3.8 договору; дата повернення кредиту - 01.12.2015р.

24.07.2015р. між ПАТ «Банк «Петрокоммерц-Україна», надалі - цедент, та ТОВ «ФК «Централ Капітал», надалі - цесіонарій, укладено Договір відступлення прав вимоги (договір цесії), надалі - Договір цесії, відповідно до умов якого цедент передає (відступає) цесіонарію свої права вимоги до Приватного акціонерного товариства «Завод алюмінієвих профілів», який є правонаступником Товариства з обмеженою відповідальністю «Завод алюмінієвих профілей» (правонаступник СП ЗАТ «Донецький завод алюмінієвих профілей»), Товариства з обмеженою відповідальністю «РУБІКОН-ІІ» , Товариства з обмеженою відповідальністю «Камянка Глобал Вайн», Спільного українсько-німецького підприємства «Марком» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю за кредитними договорами (основні договори), перелік яких міститься у Додатку № 1 до Договору, а цесіонарій приймає (набуває) права вимоги за основними договорами та зобов'язується сплатити цеденту ціну прав вимоги за цим Договором.

Відповідно до п. 1.2 Договору цесії за основними договорами відступаються право вимоги повернення заборгованості за основною сумою кредитів відповідно до основних договорів; право вимоги сплати процентів за користування кредитами у розмірі, встановленому основними договорами, нарахованих та несплачених станом на дату відступлення; право вимоги сплати комісій та інших обов'язкових платежів у розмірі, встановленому основними договорами, нарахованих та несплачених станом на дату відступлення; право вимоги сплати неустойки (пені, штрафів) у випадку невиконання чи неналежного виконання боржниками своїх зобов'язань за основними договорами. Право вимоги визначеними за основними договорами в іноземній валюті відступаються у розмірі, еквівалентному національній валюті за офіційним курсом НБУ на день укладення даного Договору.

Згідно з п. 1.3 Договору цесії право вимоги вважається відступленим (таким, що перейшло) цесіонарію в момент укладення (підписання) цього Договору.

У пункті 3.1 Договору цесії сторони визначили, що за домовленістю сторін ціна прав вимоги за цим Договором на дату його укладення відносно кожного із боржників складає: до Приватного акціонерного товариства «Завод алюмінієвих профілів» - 35 000,00 грн.; до Товариства з обмеженою відповідальністю «РУБІКОН-ІІ» - 18 850 061,20 грн.; до Товариства з обмеженою відповідальністю «Камянка Глобал Вайн» - 4 724 479,86 грн.; до Спільного українсько-німецького підприємства «Марком» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю - 20 809 437,81 грн.

Відповідно до п. 3.2 Договору цесії цесіонарій здійснює оплату прав вимоги за цим Договором в загальному розмірі 44 418 978,87 грн. шляхом перерахування вказаної суми грошових коштів на рахунок цедента, зазначений у п. 7.2 цього Договору у строк до закінчення операційного часу в день укладення (підписання) цього Договору.

Згідно з п. 3.4 Договору цесії протягом 30 днів з моменту укладення (підписання) даного Договору цедент за актом прийому-передачі передає цесіонарію всі документи, які підтверджують права вимоги за основними договорами (оригінали основних договорів та додаткових угод до них, інші супровідні документи).

Відповідно до п. 4.2.1 Договору цесії цесіонарій зобов'язується сплатити цеденту грошові кошти за придбане право вимоги у порядку і в розмірах, передбачених пунктом 3.2 цього Договору.

Відповідно до п. 4.4.1 Договору цесії цедент зобов'язується передати цесіонарію шляхом підписання акту приймання-передачі в дату відступлення документи, визначені у Додатку №1 до Договору, а також інші документи, що підтверджують право вимоги за основними договорами.

Додатком № 1 до Договору цесії встановлений перелік договір, за якими передається право вимоги за договором, зокрема: Кредитний договір № 021-11-10 від 01.12.2010, укладений з Товариством з обмеженою відповідальністю «РУБІКОН-ІІ» , - основний борг становить 13 950 000,00 грн.; відсотки - 5 433 559,06 грн.; основний борг та відсотки - 19 383 559,06 грн.

06.08.2015р. між ПАТ «Банк «Петрокоммерц-Україна», надалі первісний заставодержатель/банк, та ТОВ «ФК «Централ Капітал», наладі - новий заставодержатель, укладено Договір про передачу прав за іпотечними договорами № 02, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Осипенком Д.О. та зареєстрований в реєстрі за № 5262, відповідно до умов якого разом з відступленням прав вимоги заборгованості за Кредитним договором № 021-11-10 від 01.12.2010р., укладеним між ПАТ «Банк «Петрокоммерц-Україна» та ТОВ «РУБІКОН-ІІ» , що здійснюється на підставі Договору про відступлення прав вимоги (договору цесії) б/н від 24.07.2015р., укладеного між сторонами, передаються права вимоги за іпотечним договором, визначеним цим договором.

Відповідно до п. 1.3 Договору про передачу прав за іпотечними договорами № 02 від 06.08.2015р. з моменту набуття чинності цим договором до нового іпотекодержателя переходять усі права і зобов'язання іпотекодержателя як сторони, що іменується як іпотекодержатель у зобов'язаннях, які виникли на підставі іпотечного договору, в обсязі і на умовах, що існують на момент набрання чинності цим Договором.

Пунктом 1.5 Договору про передачу прав за іпотечними договорами № 02 від 06.08.2015р. визначено, що у зв'язку із здійсненням на підставі цього Договору передачі новому іпотекодержателю всіх прав іпотекодержателя за іпотечним договором новим іпотекодержателем за іпотечним договором стає Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Централ Капітал».

Відповідно до Додатку № 1 до Договору про передачу прав за іпотечними договорами №02 від 06.08.2015р. встановлено, що іпотечним договором, за яким передаються права вимоги, є Договір іпотеки, укладений між ПАТ «Банк «Петрокоммерц-Україна» та ТОВ «РУБІКОН-ІІ» , посвідчений державним нотаріусом Біляєвської державної нотаріальної контори Одеської області Кифиренком Р.Б. та зареєстрованим в реєстрі за № 1-5184.

Згідно з ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України, правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Згідно зі ст. 514 Цивільного кодексу України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 516 Цивільного кодексу України, заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Статтею 3 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом Іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов'язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності. Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом (ст.513 Цивільного кодексу України).

Відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. Правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку (ч.ч. 1,3 ст.24 Закону України «Про іпотеку»).

Звертаючись із даним позовом, позивач стверджує, що на момент вчинення Договору про передачу прав за іпотечними договорами № 02 від 06.08.2015р. ТОВ «ФК «Централ Капітал» не був наділений правом вимоги за кредитним договором №021-11-10 від 01.12.2010р. В обґрунтування даного твердження позивач зазначає, що право вимоги за Кредитним договором перейшло до відповідача 2 лише 27.08.2015р., тобто після здійснення оплати за Договором цесії. Суд критично ставиться до такого твердження позивача, у зв'язку із наступним:

Як встановлено судом, 24.07.2015р. між відповідачем 1 та відповідачем 2 укладено Договір цесії, відповідно до умов якого цедент передає (відступає) цесіонарію свої права вимоги до, зокрема Товариства з обмеженою відповідальністю «РУБІКОН-ІІ» за кредитними договорами (основні договори), перелік яких міститься у Додатку № 1 до Договору, а цесіонарій приймає (набуває) права вимоги за основними договорами та зобов'язується сплатити цеденту ціну прав вимоги за цим Договором.

Відповідно до п. 1.2 Договору цесії за основними договорами відступаються право вимоги повернення заборгованості за основною сумою кредитів відповідно до основних договорів; право вимоги сплати процентів за користування кредитами у розмірі, встановленому основними договорами, нарахованих та несплачених станом на дату відступлення; право вимоги сплати комісій та інших обов'язкових платежів у розмірі, встановленому основними договорами, нарахованих та несплачених станом на дату відступлення; право вимоги сплати неустойки (пені, штрафів) у випадку невиконання чи неналежного виконання боржниками своїх зобов'язань за основними договорами. Право вимоги визначеними за основними договорами в іноземній валюті відступаються у розмірі, еквівалентному національній валюті за офіційним курсом НБУ на день укладення даного Договору.

Згідно з п. 1.3 Договору цесії право вимоги вважається відступленим (таким, що перейшло) цесіонарію в момент укладення (підписання) цього Договору.

Таким чином, в Договорі цесії сторони (відповідач-1 та відповідач-2) чітко визначили момент відступлення права вимоги, зокрема до Товариства з обмеженою відповідальністю «РУБІКОН-ІІ» за Кредитним договором, а саме - в момент укладення (підписання) Договору цесії, тобто 24.07.2015р.

З наявного в матеріалах справи різновалютного меморіального ордеру №31747952 від 27.08.2015р. вбачається, що з рахунку №901 ТОВ «ФК «Централ Капітал» перераховано на рахунок ПАТ «Банк «Петрокоммерц-Україна» загальну суму 44 418 978,87 грн., призначення платежу визначено: «списання коштів для погашення заборгованості за Договором про відступлення прав вимоги (договір цесії) від 24.07.2015р.». При цьому, суд вважає твердження позивача про неналежність вказаного меморіального ордеру як доказу виконання відповідачем 2 зобов'язань за Договором цесії хибними, оскільки ані відповідач 1, ані відповідач 2 не заперечують дійсності вказаної розрахункової операції.

Також, позивач, вказує, що Договір про передачу прав за іпотечними договорами №02 від 06.08.2015р. є недійсним у зв'язку з тим, що ТОВ «ФК «Централ Капітал» змовчав про невиконання свого обов'язку по сплаті грошових коштів згідно договору цесії від 24.07.2015р., та підписуючи Договір про передачу прав за іпотечними Договорами №02 від 06.08.2015р. не мав достатньої правової підстави, оскільки право вимоги до ТОВ «ФК «Централ Капітал» не перейшло (не було відступлене).

Статтею 230 Цивільного кодексу України визначено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч.1 ст.229 Цивільного кодексу України).

Відповідно до правової позиції Верховного суду України викладеної в п.20 Постанови Пленуму від 06.11.2009р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми статті 230 ЦК України не застосовуються щодо односторонніх правочинів.

Пунктом 3.10 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013р. № 11 визначено, що у вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статей 230 - 233 Цивільного кодексу України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв'язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб'єктом введення в оману є сторона правочину, - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Відповідачі у справі у наданих відзивах із посиланням на п. 1.3 Договору цесії зазначали, що право вимоги перейшло (було відступлене) ТОВ «ФК «Централ Капітал» в момент укладання договору 24.07.2015р., а тому на момент укладання Договору про передачу прав за іпотечними договорами №02, який оспорюється позивачем, а саме 06.08.2015р. сторони правочину мали необхідний об'єм цивільних прав за Кредитним договором та Договором іпотеки.

Одночасно, суд звертає увагу, що сторони спірного правочину та Договору цесії є тотожними, та з урахуванням наданих відповідачами по справі заперечень були обізнані про дійсний стан розрахунків за Договором цесії на момент вчинення Договору про передачу прав за іпотечними договорами №02 від 06.08.2015р.

Отже, позивачем не доведено суду належними та допустимими доказами умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, під час укладання Договору про передачу прав за іпотечними договорами №02 від 06.08.2015р. укладеного між ПАТ «Банк Петрокоммерц-Україна» та ТОВ «ФК «Централ Капітал».

Разом з тим, суд наголошує на тому, що відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Також суд зазначає, що ст. 20 Господарського кодексу України, ст.15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

За таких обставин, приймаючи до уваги вищевикладені норми чинного законодавства, необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними у розумінні статті 34 Господарського процесуального кодексу України доказами, певного суб'єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) з боку відповідача.

Крім учасників правочину (сторін за договором позивачем у справі про визнання договору недійсним може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

Однак, позивачем не доведено порушення його прав та охоронюваних законом інтересів відповідачами, зокрема не обґрунтовано, яким чином укладення оспорюваного правочину може порушити права позивача.

Згідно зі ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Отже, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Враховуючи все вище зазначене, а також те, що підстав для визнання Договору про передачу прав за іпотечними договорами №02 від 06.08.2015р., позивачем не доведено, а судом не встановлено, за висновками суду, вимога Товариства з обмеженою відповідальністю «РУБІКОН-ІІ» до відповідача 1 Публічного акціонерного товариства «Банк Петрокоммерц-Україна», відповідача 2 Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Централ Капітал» про визнання недійсним з моменту укладання договору про передачу прав за іпотечними договорами №02 від 06.08.2015р., укладеного між ПАТ «Банк Петрокоммерц-Україна» та ТОВ «ФК «Централ Капітал» є такою, що задоволенню не підлягає.

У відповідності до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір, у зв'язку із відмовою в задоволенні позову, покладається на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 75, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «РУБІКОН-ІІ» відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення підписано 16.03.2016 р.

Суддя Ю.О. Підченко