ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

15 березня 2016 р. Справа № 903/63/16

за позовом Дочірнього підприємства "Агрофірма Луга-Нова" ПП "Універсам"

до відповідача ОСОБА_1 особи-підприємця ОСОБА_2

про визнання недійсним договору № 11 від 02.09.2013 року про надання послуг по збиранню врожаю 2013 року

ПРЕДСТАВНИКИ:

від позивача: ОСОБА_3, дов.№1763 від 11.11.2015 року

від відповідача: ОСОБА_4, дов. від 30.10.2014 року

Права та обов 'язки учасникам судового процесу роз 'яснені відповідно до ст. ст. 20, 22 ГПК України.

Відводу складу суду не заявлено.

Клопотання про фіксацію судового процесу технічними засобами не поступало.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суть: Позивач звернувся з позовом в якому просить визнати недійсним договір № 11 від 02.09.2013 року про надання послуг по збиранню врожаю 2013 року, укладений між ФОП ОСОБА_2 та ДП Агрофірма Луга-Нова ПП Універсам.

Заявлену вимогу обґрунтовує тим, що спірний договір підписано директором ДП Агрофірма Луга-Нова ПП Універсам ОСОБА_5 всупереч вказівкам Засновника Дочірнього підприємства та без його відому, містить ряд умов, які невигідні ДП Агрофірмі Луга-Нова ПП Універсам, тому є підстави вважати, що даний договір укладений внаслідок змови представника ДП Агрофірма Луга-Нова ПП Універсам та ФОП ОСОБА_6

При обґрунтуванні заявленої вимоги посилається на положення ст.232 ЦК України, згідно якої правочин, що вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним та п.13 розяснення Вищого арбітражного суду України від 12.03.1999 року №02-5/111 Про деякі питання практики вирішення спорів, повязаних з визнанням угод недійсними в якому, зокрема, зазначено, що зловмисна угода кваліфікована як умисна змова представника однієї сторони з другою стороною, внаслідок чого настають несприятливі наслідки для особи, від мені якої укладено договір.

В додатковому поясненні від 14.03.2016 року №296 зазначає, що підставою для визнання недійсним спірного договору у справі №903/1112/14, на яку посилається відповідач, було перевищення статутних повноважень директором підприємства ОСОБА_7, у справі №903/212/15 спір розглядався стосовно іншого господарського договору, тому вважає, що з предметом спору визначеним у справі №903/63/16, спір не розглядався. Також вказує, що при укладенні договору директор ОСОБА_5 повинен був знати та знав про негативні наслідки для підприємства у випадку укладення договору, але свідомо допускав їх настання в звязку з особистими інтересами та домовленостями із особами, що здійснюють контроль над ФОП ОСОБА_2

Відповідач в запереченні на позов позовні вимоги не визнає, вказуючи, що господарським судом Волинської області розглядалась справа №903/1112/14, по якій ДП Агрофірма Луга-Нова Приватного підприємства Універсам було відмовлено в задоволенні позову до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання недійсним договору від 02.09.2013 року №11 про надання послуг по збиранню врожаю 2013 року. Рішення залишено без змін Рівненським апеляційним господарським судом та Вищим господарським судом України.

Позовна заява з аналогічними вимогами була предметом судового розгляду у справі №903/212/15, позивачу в задоволенні позову відмовлено.

Щодо посилання позивача на розяснення Вищого арбітражного суду України від 12.03.1999 року №02-5/111 Про деякі питання практики вирішення спорів, повязаних з визнанням угод недійсними, то дане втратило чинність відповідно до п.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 року Про деякі питання визнання правочинів недійсними.

В п.3.10 Постанови Пленуму ВГСУ №11 від 29.05.2013 року зазначено, що у вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статей 230-233 ЦК України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною.

З врахуванням зазначеного в запереченні просить відмовити в позові про визнання недійсним договору №11 від 02.09.2013 року про надання послуг по збиранню врожаю 2013 року, в звязку з його безпідставністю та необґрунтованістю.

Як вбачається з матеріалів справи, пояснень представників сторін, 02.09.2013р. між ОСОБА_1 особою - підприємцем ОСОБА_2 (далі виконавець) та Дочірнім підприємством "Агрофірма Луга-Нова" в особі директора ОСОБА_5 (далі замовник), було укладено договір №11 про надання послуг по збиранню врожаю 2013 року, згідно з пунктами 1.1.-1.4. якого предметом договору є надання виконавцем послуг по збиранню врожаю зернових та технічних культур на площах замовника у відповідності з агротехнічними вимогами. Орієнтовна сума договору 170 800,00 грн.

В п.1.3 вказано, що на момент виконання договору ціна може підлягати корегуванню, про що складається додаткова угода.

По п.1.4 сільськогосподарські роботи проводяться на пальному замовника. Списання пального здійснюється згідно типових норм списання пального, розроблених НДІ "Украгропромпродуктивність", з урахуванням коригуючих коефіцієнтів. Перегони техніки між господарствами за вказівкою замовника здійснюється на пальному замовника.

Згідно п.2.1 (п.п.2.1.1-2.1.5) договору замовник зобовязується забезпечити щоденний контроль за якістю виконання робіт, належні умови для проведення робіт по ремонту та технічному обслуговуванню техніки виконавця під час виконання сільськогосподарських робіт, передбачених даним договором, проводити зачистку площ, що надаються для збирання технікою виконавця від каміння, металобрухту і інших сторонніх предметів, забезпечити за свій рахунок своєчасну заправку комбайнів виконавця якісними паливно-мастильними матеріалами, безперебійним транспортування зерна від збиральної техніки, житлом та щоденним триразовим харчуванням працівників виконавця та залучених виконавцем осіб, охорону та належне зберігання техніки виконавця протягом терміну перебування в господарстві, погрузку, вигрузку і транспортування навісного обладнання в "польових умовах" по замовленню виконавця, забезпечити облік намолоченого зерна і зібраної площі по полях, культурах і щоденно видавати комбайнеру, або представнику виконавця реєстр відправки зерна з поля, вказуючи в ньому обсяги виконаних робіт (намолоченого зерна в кг., зібрана площа в га).

Згідно пункту 2.1.5 договору в день закінчення виконавцем робіт сторони оформляють акт здачі-приймання виконаних робіт в двох примірниках з зазначенням обсягів та вартості наданих послуг за підписом керівника, або осіб за дорученням, скріплюють його печатками.

Згідно пункту 2.1.6 замовник зобовязаний оплатити повну вартість виконаних робіт по збиранню сільськогосподарських культур.

Згідно п.п.3.1.1 виконавець зобовязаний здійснити сільськогосподарською технікою обсяг робіт, передбачений в п. 1.1. даного договору, власними силами та засобами та ін.

Згідно п.п.3.1.3 виконавець (його працівники) зобовязуються виконувати роботу на свій ризик, самостійно організовувати виконання робіт, проводити інструктажі з питань охорони праці своїм механізаторам, не підлягає під дію правил внутрішньо-трудового розпорядку замовника; регулює трудові відносини самостійно; не має права на одержання допомоги, виплат соціального характеру від замовника, самостійно сплачує страхові внески на загальнообовязкове державне, соціальне страхування у звязку з тимчасовою втратою працездатності та проводить відповідні виплати своїм працівникам.

Згідно з пунктами 4.1.-4.2. договору після виконання робіт складається акт приймання-передачі виконаних робіт, в якому зазначаються обсяги виконаних робіт, якість та їх вартість згідно п. 1.1. даного договору. Оплата проводиться шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок виконавця на підставі рахунку, виписаного за фактичний обсяг наданих послуг, підтверджених актами виконаних робіт і підписаними особами замовника та виконавця протягом 10 банківських днів після підписання акту приймання-передачі виконаних робіт.

Згідно п. 8.1. цього договору, термін дії договору встановлюється з моменту його підписання і діє до 31 грудня 2013 року, а в частині розрахунку-до повного виконання договірних зобов'язань.

Даний договір підписано сторонами, в т.ч. зі сторони позивача - ОСОБА_5 директором ДП "Агрофірма Луга-Нова" ПП "Універсам" та скріплено печаткою підприємства.

Спірний договір №11 про надання послуг по збиранню врожаю 2013 року від 02.09.2013р. за своєю правовою природою є договором про надання послуг.

Відповідно до ч.1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Позивач - ДП "Агрофірма Луга-Нова" ПП "Універсам", звертаючись до суду з позовом про визнання договору №11 про надання послуг по збиранню врожаю 2013 року від 02.09.2013 року недійсним, зазначає, що спірний договір був підписаний внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, а тому на підставі ч. 1 ст.232 ЦК України повинен бути визнаний судом недійсним. Також вазує, що договір, підписаний директором підприємства всупереч вказівкам вищого органу засновника ДП "Агрофірма Луга-Нова" ПП "Універсам" та без його відома; містить ряд умов, які не вигідні замовнику, та завідомо не міг бути виконаний відповідачем у звязку з відсутністю в ФОП ОСОБА_2 будь-яких засобів для виконання робіт зазначених в договорі..

Відповідно до Постанови пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади АРК у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства; угода може бути визнана недійною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом; в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Згідно частини 2 статті 16 ЦК України одним із способів захисту цивільного права може бути зокрема, визнання правочину недійсним.

В силу статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 ЦК України. Недійсним також є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом (п.7 Постанови пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. № 9 "Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними").

Важливим елементом угоди є воля та її зовнішній вияв волевиявлення. Наявність угоди свідчить про те, що обидва учасника бажали укласти угоду і що їхній зовнішній вияв волі (волевиявлення) відповідає внутрішній волі. Єдність внутрішньої волі і волевиявлення характерна для угоди, оскільки не відповідність внутрішній волі і волевиявлення означає, що справжньої волі, справжнього бажання укласти угоду немає.

Отже, вирішуючи спір про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до частини другої стаття 207 ЦК України (у редакції від 11.10.2013р. станом на дату укладання спірного договору) правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Щодо підстави визнання недійсним договору, внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, слід враховувати, що відповідно до ст. 232 Цивільного кодексу України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Тобто, за змістом наведеної норми в силу зловмисної домовленості представника й контрагента воля довірителя не знаходить свого вираження, а підмінюється волею представника, який фактично вступає у змову з контрагентом з метою одержати власну чи обопільну вигоду або створити негативну ситуацію для довірителя, що і є підставою для визнання таких правочинів недійсними.

Відповідно до абзацу 4 підпункту 3.10. пункту 3 Постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" №11 від 29.05.2013р. зловмисна домовленість - це умисна змова представника однієї сторони правочину з другою стороною, внаслідок чого настають несприятливі наслідки для особи, від імені якої вчинено правочин. У визнанні правочину недійсним з відповідної підстави доведенню підлягає не наявність волі довірителя на вчинення правочину, а існування умислу представника, який усвідомлює факт вчинення правочину всупереч інтересам довірителя, передбачає настання невигідних для останнього наслідків та бажає чи свідомо допускає їх настання.

При цьому, самі лише посилання позивача на те, що договір містить ряд умов, які не вигідні замовнику, витрати замовника, передбачені договором перевищують обгрунтовані ринкові (що є у справі недоведеними належними доказами) не може прямо вказувати на зловмисну домовленість сторін договору.

В силу припису статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Пунктом 22 постанови пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним роз'яснено, що для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.

Підпунктом 3.10. пункту 3 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" №11 від 29.05.2013р. також визначено, що вимоги про визнання правочинів недійсними на підставі статей 230 - 233 Цивільного кодексу України можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

Суд вважає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту наявності зловмисної домовленості директора позивача з відповідачем під час укладення оспорюваного договору, його твердження ґрунтуються на припущеннях, не підтверджено будь-якими доказами.

Крім того, за визначенням, наведеним у підпункті 3.10 пункту 3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" представником не може вважатися орган юридичної особи, в тому числі її керівник, навіть якщо він діяв всупереч інтересам цієї особи: представництво в даному разі визначається за правилами глави 17 названого Кодексу.

Тобто орган юридичної особи - загальні збори, виконавчий орган (ст. 97 ЦК України) не підпадає під поняття представника, у зв'язку з чим стаття 232 ЦК України не може застосовуватися у випадках, коли правочин вчиняється органом юридичної особи навіть всупереч інтересам юридичної особи.

З матеріалів справи вбачається, що спірний договір вчинений від імені позивача-його директором - ОСОБА_5

Згідно витягу з ЄДРПОУ станом на 25.01.2013 року вбачається, що директором ДП «Агрофірма Луга-Нова» ПП «Універсам» на момент укладення спірного договору був саме ОСОБА_5.

Відповідно до п. 1.3. статуту ДП "Агрофірма Луга-Нова" ПП "Універсам", Дочірнє підприємство є юридичною особою, має круглу печатку і кутовий штамп, інші печатки та штами, товарний знак, самостійний баланс, розрахунковий, валютний та інші рахунки у відповідних банках, інші атрибути юридичної особи відповідно до законодавства України.

Згідно п. 1.4. Дочірнє підприємство може від свого імені укладати угоди, набувати майнові та немайнові права, нести зобов'язання, бути позивачем та відповідачем в суді, господарському суді.

Відповідно до п. 2.1. Дочірнє підприємство, як самостійний господарюючий статутний суб'єкт здійснює виробничо-господарську діяльність з метою одержання прибутку і доходу.

Згідно підпункту 2.2.3. п. 2.2, для досягнення поставлених цілей Дочірнє підприємство займається такими видами діяльності, як вирощування, заготівля, переробка, збереження та реалізація сільськогосподарської продукції рослинного походження.

Пунктом 3.4. встановлено, що Дочірнє підприємство самостійно розпоряджається своїм майном у відповідності з цим статутом та чинним законодавством.

Відповідно до п. 3.7. статуту Дочірнє підприємство несе відповідальність за борги своїм майном.

Згідно п. 7.2. статуту, оперативне управління діяльністю Дочірнього підприємства здійснюється директором.

Відповідно до п. 7.4 статуту, директор Дочірнього підприємства підзвітний вищому органу засновника.

Відповідно до п. 7.5 статуту директор організовує всю роботу в Дочірньому підприємстві, діє без довіреності за погодженням з вищим органом засновника укладає угоди, контракти від імені Дочірнього підприємства, приймає рішення про використання майна Дочірнього підприємства та його фінансових засобів, представляє його у всіх установах, організаціях, підприємствах, видає довіреності, накази, розпорядження та вказівки, відкриває рахунки в банках, за погодженням з вищим органом засновника затверджує посадовий розклад.

При цьому суд зауважує, що в жодному пункті статуту ДП "Агрофірми Луга- Нова" Приватного підприємства "Універсам" немає будь-яких обмежень щодо укладення спірного договору від 02.09.2013р. №11 про надання послуг по збиранню урожаю 2013 року.

Відповідно до ст. 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

Підстава для визнання правочину недійсним, передбачена наведеною нормою, стосується лише тих правочинів, які вчиняються особою не самостійно, а через представника, який, вчиняючи правочин, не виражає власну волю, а доносить до контрагента волю особи, яку він представляє.

Однак, як встановлено судом спірний договір укладено зі сторони замовника-директором ДП "Агрофірми Луга-Нова" Приватного підприємства "Універсам" ОСОБА_5 Тобто, спірний договір зі сторони замовника укладено не представником замовника, а виконавчим органом юридичної особи - директором підприємства. Докази усунення ОСОБА_5 з посади директора підприємства станом на час укладення спірного правочину в матеріалах справи відсутні.

З огляду на викладене, господарський суд, дійшов висновку про те, що підстави для визнання недійсним спірного договору за ст. 232 ЦК України відсутні, оскільки вказана норма підлягає застосовуванню у випадках, коли правочин вчинено юридичною особою не самостійно, а через представника, а оспорюваний правочин було укладено директором позивача, який є виконавчим органом юридичної особи та не підпадає під поняття представника.

Дана правова позиція відображена і в постанові Вищого господарського суду України від 01.10.2015р. у справі №910/22565/13.

При цьому, судом не можуть бути прийняті до уваги доводи позивача про те, що директор підприємства діяв за зловмисною домовленістю з другою стороною, оскільки після підписання спірного договору був представником ФОП ОСОБА_2 у спорах з ДП "Агрофірми Луга-Нова" Приватного підприємства "Універсам". Як встановлено судом та вбачається з пояснень представника відповідача, це відбувалося після його звільнення з посади директора ДП "Агрофірми Луга-Нова" Приватного підприємства "Універсам", та не може бути беззаперечним доказом факту наявності зловмисної домовленості між сторонами договору. Щодо того, що договір укладений на умовах не вигідних замовнику, то суд враховує те, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості і ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін (ст.ст. 627, 632 Цивільного кодексу України).

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем належними доказами наявності обставин, що є підставою для визнання спірного договору недійсними на підставі ст.232 ЦК України, а тому відмовляє в позові.

Згідно із ч. 3 ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням господарського суду від 23.12.2015 року у справі №903/1112/14, залишеним без змін Постановою апеляційного суду від 17.02.2015 року та Постановою касації від 22.04.2015 року, було відмовлено в позові ДП «Агрофірми Луга-Нова" Приватного підприємства "Універсам" до підприємця ОСОБА_2 про визнання недійсним договору №11 від 02.09.2013 року з підстав відсутності в директора ДП повноважень на підписання договору та укладення договору з перевищенням повноважень. Даними судовими актами встановлено, що договір про надання послуг по збиранню врожаю 2013 року від 20.10.2013 року №13 підписаний з боку позивача директором ДП «Агрофірма Луга-Нова» ПП «Універсам» та скріплений печаткою, а зі строни відповідача його уповноваженим представником за довіреністю від 15.08.2013 року; умови договору не містять посилань на статут ДП «Луга-Нова» ПП «Універсам»; у ЄДРПОУ відсутні відомості щодо обмеження директора позивача на укладення договорів; сторонами були вчинені дії з виконання договору, про що свідчить підписаний ними акт прийняття виконаних робіт від 05.12.2013 року №13, що вказує про його спрямованість на реальне настання правових наслідків.

Згідно ст. 33 ГПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

В силу ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи викладені обставини, беручи до уваги наявні в матеріалах справи, докази та пояснення, виходячи з схвалення договору №11 про надання послуг по збиранню врожаю 2013 року від 02.09.2013р. сторонами та вчинення на його виконання дій, реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, з урахуванням приписів законодавства, якими такі правовідносини регулюються, господарський суд, оцінюючи подані сторонами докази за своїм переконанням, що ґрунтується на всебічному й обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов висновку про безпідставність позовних вимог, а тому відмовляє в задоволенні позову.

Судові витрати відповідно до ст.49 ГПК України при відмові в позові покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 65, 72 Господарського кодексу України, ст.ст. 4, 10, 16, 92, 203, 204, 207, 208, 215, 232, 237, 239, 241, 627, 632, 901 Цивільного кодексу України,ст.ст. 33, 34, 35, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

вирішив:

В позові відмовити.

Повний текст рішення складено

18.03.2016

Суддя С. В. Костюк