РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.03.2016Справа №910/1203/16

за позовом Публічного акціонерного товариства "Київметал"

до Київської міської ради

про тлумачення змісту договору

Суддя Отрош І.М.

Представники сторін:

від позивача: Банах О.Л. - представник за довіреністю б/н від 09.11.2015;

Карасова Н.В. - представник за довіреністю б/н від 09.11.2015;

від відповідача: Безносик А.О. - представник за довіреністю № 225-КМР-740

від 11.03.2016.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

27.01.2016 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Публічного акціонерного товариства «Київметал» з вимогами до Київської міської ради про тлумачення змісту правочину.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач вважає укладений між ним та позивачем договір на право тимчасового довгострокового користування землею від 25.08.1999, зареєстрований за №66-5-00032, договором оренди земельної ділянки, у зв'язку з чим своїм рішенням від 28.02.2013 №89/9146 «Про внесення змін до договорів оренди земельних ділянок у частині приведення розміру річної орендної плати у відповідність до положень статті 288 Податкового кодексу України» вирішив внести зміни, в тому числі, до договору на право тимчасового довгострокового користування землею від 25.08.1999, зареєстрованого за №66-5-00032, встановивши річну орендну плату у розмірі 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки. Позивач, в свою чергу, вважає, що спірний договір від 25.08.1999, зареєстрований за №66-5-00032, є договором тимчасового користування землею, а право, передане за таким договором, є правом тимчасового користування землею, яке в розумінні ст. 7 Земельного кодексу України в редакції, чинній на дату укладення такого договору, є самостійним правовим титулом поряд з правом оренди (ст. 8 Земельного кодексу України у відповідній редакції). Оскільки зміст договору на право тимчасового довгострокового користування землею від 25.08.1999, зареєстрованого за №66-5-00032, на думку позивача, свідчить про те, що між ними укладено саме договір тимчасового довгострокового користування землею у розумінні використання та вилучення з неї корисних властивостей, позивач просить суд розтлумачити зміст договору на право тимчасового довгострокового користування землею від 25.08.1999, зареєстрованого за №66-5-00032, укладеного між Закритим акціонерним товариством «Київметал», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Київметал», та Київською міською радою, а саме, що згідно з пунктами 1.1., 1.2., 2.1. договору на право тимчасового довгострокового користування землею від 25.08.1999, зареєстрованого за №66-5-00032, предметом договору згідно з волевиявленням сторін є користування земельною ділянкою на умовах тимчасового довгострокового користування в розумінні використання та вилучення з неї корисних властивостей, а не оренда в розумінні положень Закону України «Про оренду землі».

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.02.2016 порушено провадження у справі № 910/1203/16 та справу призначено до розгляду на 16.02.2016.

15.02.2016 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву із викладеними запереченнями на позов з підстав того, що правовідносини між сторонами, що виникли на підставі договору на право тимчасового довгострокового користування землею від 25.08.1999, зареєстрованого за №66-5-00032, є правовідносинами оренди, у зв'язку з чим підстав для задоволення позовних вимог, на думку відповідача, немає.

У судове засідання 16.02.2016 з'явились представники сторін. Представник позивача усно заявив клопотання про відкладення розгляду справи з метою ознайомлення з відзивом відповідача. Дане клопотання судом задоволено, у зв'язку з чим судом було оголошено перерву до 15.03.2016.

У судове засідання 15.03.2016 з'явились представники позивача та відповідача, які надали пояснення по суті спору. Позивач підтримав позовні вимоги, відповідач заперечив проти позову з підстав, викладених у відзиві.

У судовому засіданні 15.03.2016 представником позивача було подано клопотання про витребування доказів, а саме витребування у Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) оригіналів або належним чином засвідчених копій документів землевпорядної документації, на підставі якої було укладено договір на право тимчасового довгострокового користування землею, за умовами якого відповідач на підставі свого рішення від 18.02.1999 №141/242 надав позивачу в тимчасове довгострокове користування строком на 24 роки земельну ділянку загальною площею 13,7119 га для експлуатації та обслуговування адміністративно-побутових корпусів і складської бази на проспекті Визволителів, 5 у Дніпровському районі міста Києва.

Розглянувши вказане клопотання, судом відмовлено в його задоволенні з тих підстав, що предметом розгляду у даній справі є вимоги про тлумачення умов саме договору на право тимчасового довгострокового користування землею від 25.08.1999, зареєстрованого за №66-5-00032, а отже необхідності у витребуванні копій документів землевпорядної документації, на підставі якої було укладено спірний договір, з огляду на заявлені предмет та підстави позову, немає.

Більше того, суд зазначає, що відповідно до ст. 38 Господарського процесуального кодексу України, сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів. У клопотанні повинно бути зазначено: який доказ витребовується; обставини, що перешкоджають його наданню; підстави, з яких випливає, що цей доказ має підприємство чи організація; обставини, які може підтвердити цей доказ.

В той же час, представником позивача не зазначено будь-яких обставин, що перешкоджають наданню наведених у клопотанні доказів самостійно, зокрема, не надано суду доказів звернення позивача до Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) з вимогами щодо надання копій землевпорядної документації стосовно земельної ділянки, що є об'єктом спірного договору на право тимчасового довгострокового користування землею від 25.08.1999, зареєстрованого за №66-5-00032.

З огляду на вищенаведене, в задоволенні клопотання позивача про витребування доказів судом відмовлено.

Представником позивача також подано в даному судовому засіданні клопотання про залучення доказів, а саме копії висновку науково-правової експертизи при Інституті держави і права НАН України щодо юридичної природи договору на право тимчасового довгострокового користування землею та його відмінності від договору оренди землі, відповідно до якого науковий експерт дійшов висновку, що норми чинного законодавства України, які регулюють відносини щодо оренди землі, на відносини, які виникли та продовжуються на підставі договору на право тимчасового довгострокового користування землею, укладеного відповідно до раніше чинного законодавства, не поширюються.

Також представник позивача в судовому засіданні 15.03.2016 подав суду додаткові пояснення у зв'язку з відзивом Київської міської ради, відповідно до яких позивач заперечує проти висновків відповідача про те, що спірний договір на право тимчасового довгострокового користування землею від 25.08.1999, зареєстрований за №66-5-00032, за своєю правовою природою є договором оренди, посилаючись, зокрема, на висновок науково-правової експертизи при Інституті держави і права НАН України щодо юридичної природи договору на право тимчасового довгострокового користування землею та його відмінності від договору оренди землі.

Крім того, представник позивача у даному судовому засіданні усно заявив клопотання про колегіальний розгляд справи у зв'язку зі складністю справи.

Розглянувши вказане клопотання позивача, суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 4-6 Господарського процесуального кодексу України справи у місцевих господарських судах розглядаються суддею одноособово. Будь-яка справа, що відноситься до підсудності цього суду, залежно від категорії і складності справи, може бути розглянуто колегіально у складі трьох суддів.

Суд зазначає, що вирішення питання щодо наявності підстав для колегіального розгляду справи здійснюється судом на власний розсуд, з огляду на що суд дійшов висновку про відсутність підстав для колегіального розгляду даного спору з урахуванням категорії та ступеня складності справи, у зв'язку з чим у задоволенні клопотання позивача судом відмовлено.

У судовому засіданні 15.03.2016 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

25.08.1999 між Київською міською радою (відповідач) та Закритим акціонерним товариством «Київметал» (перейменовано у Публічне акціонерне товариство «Київметал») (позивач) було укладено договір на право тимчасового довгострокового користування землею, зареєстрований у книзі реєстрації договорів на право тимчасового користування землею 25.08.1999 за №66-5-00032 (далі - Договір), за умовами п. 1.1. якого відповідач на підставі рішення від 18.02.1999 №141/242 надає, а позивач приймає в тимчасове користування земельну ділянку загальною площею 13,7119 га, в тому числі: землі змішаного використання - 13,7119 га згідно з планом землекористування, що додається.

Земельна ділянка надається в тимчасове довгострокове користування строком на 24 роки для експлуатації та обслуговування адміністративно-побутових корпусів і складської бази на просп. Визволителів, 5 у Дніпровському районі (п. 1.2. Договору).

Як встановлено п. 2.1. Договору, плата за землю вноситься землекористувачем згідно з Законом України «Про плату за землю» у вигляді земельного податку у розмірі одного відсотка від грошової оцінки земельної ділянки, що оподатковується на рахунок №0037, код 13050200 в Дніпровському відділенні ПІБ, МФО 322142, одержувач райфінвідділ.

Згідно з п. 3.2. Договору, землекористувач (позивач), зокрема, має право самостійно господарювати на землі згідно з цільовим призначенням земельної ділянки; переважного поновлення договору після закінчення строку його дії та за інших рівних умов; зводити будівлі та споруди згідно з проектом та генеральним планом будівництва, затвердженими в установленому законодавством порядку і при наявності ордеру на виконання будівельних робіт. Зобов'язаний: виконувати вимоги діючого законодавства; використовувати землю відповідно до цільового призначення, охороняти земельну ділянку від самовільного захоплення та самовільної забудови іншими суб'єктами; після заключення договору на право тимчасового користування в 20-ти денний строк подати в державну податкову адміністрацію за місцем розташування земельної ділянки розрахунок плати за землю та копію договору на право тимчасового користування землею; вносити плату за землю щоквартально рівними долями не пізніше 15 числа останнього місяця кварталу; сплачувати пеню у розмірі 0,3% суми недоїмки за кожен день прострочення внесення плати за землю тощо.

Відповідно до п. 4.1. Договору, взаємовідносини сторін, не врегульовані цим договором, регламентуються діючим законодавством.

Судом встановлено, що рішенням Київської міської ради від 28.02.2013 №89/9146 «Про внесення змін до договорів оренди земельних ділянок у частині приведення розміру річної орендної плати у відповідність до положень статті 288 Податкового кодексу України», з метою приведення у відповідність до вимог законодавства істотних умов договорів оренди земельних ділянок, відповідно до статті 30 Закону України «Про оренду землі», статей 40, 41, 286, 288 Податкового кодексу України, Київська міська рада вирішила: внести зміни до договорів оренди земельних ділянок згідно з додатком до цього рішення, встановивши річну орендну плату у розмірі 3% від нормативної грошової оцінки земельних ділянок; вирішено орендарям земельних ділянок, зазначеним у додатку до цього рішення, забезпечити оформлення внесення відповідних змін до договорів оренди земельних ділянок.

Додатком до рішення Київської міської ради від 28.02.2013 №89/9146 «Про внесення змін до договорів оренди земельних ділянок у частині приведення розміру річної орендної плати у відповідність до положень статті 288 Податкового кодексу України» визначено перелік договорів оренди земельних ділянок, розмір річної плати яких менший від мінімального, встановленого ст. 288 Податкового кодексу України, в тому числі пунктом 219 даного переліку вказано договір №66-5-00032 (землекористувач ЗАТ «Київметал», адреса ділянки - просп. Визволителів, 5) (копія рішення від 28.02.2013 №89/9146 разом з додатком долучені позивачем до позову).

Судом встановлено, що виконувач обов'язків першого заступника прокурора Дніпровського району міста Києва звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом в інтересах держави в особі Київської міської ради до Публічного акціонерного товариства "Київметал" про внесення змін до договору оренди земельної ділянки (договору на право тимчасового довгострокового користування землею від 25.08.1999, зареєстрованого за №66-5-00032) у зв'язку з прийняттям Київською міською радою рішення №89/9146 "Про внесення змін до договорів оренди земельних ділянок у частині приведення розміру орендної плати у відповідність до положень 288 Податкового кодексу України" від 28.02.2013.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 25.11.2015 у справі №910/26993/15 позов виконувача обов'язків першого заступника прокурора Дніпровського району міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради задоволено повністю. Внесено зміни до договору на право тимчасового довгострокового користування землею від 25.08.1999 року, укладеного між Київською міською радою та Закритим акціонерним товариством «Київметал», який зареєстровано у книзі реєстрації договорів на право тимчасового користування землею 25.08.1999 року за №66-5-00032, а саме п. 2.1 Договору викладено у наступній редакції: «Річна орендна плата за земельну ділянку встановлюється у розмірі 3% (три відсотки) від її нормативної грошової оцінки».

Вказане рішення було оскаржено відповідачем до Київського апеляційного господарського суду. В той же час, ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 10.03.2016 апеляційне провадження у справі № 910/26993/15 зупинено до вирішення пов'язаної з нею справи № 910/1203/16 (дана справа).

Позивач в обґрунтування своїх вимог вказує на неправомірність позиції відповідача, що викладена в рішенні від 28.02.2013 №89/9146 «Про внесення змін до договорів оренди земельних ділянок у частині приведення розміру річної орендної плати у відповідність до положень статті 288 Податкового кодексу України», щодо правової природи укладеного між сторонами договору на право тимчасового довгострокового користування землею від 25.08.1999, зареєстрованого за №66-5-00032, який, як зазначає відповідач, є договором оренди. Вказана позиція, на думку позивача, є такою, що суперечить чинному законодавству, оскільки спірний договір від 25.08.1999, зареєстрований за №66-5-00032, є договором тимчасового користування землею, а право, передане за таким договором, є правом тимчасового користування землею, яке в розумінні ст. 7 Земельного кодексу України в редакції, чинній на дату укладення такого договору, є самостійним правовим титулом поряд з правом оренди (ст. 8 Земельного кодексу України у відповідній редакції). Оскільки зміст договору на право тимчасового довгострокового користування землею від 25.08.1999, зареєстрованого за №66-5-00032, на думку позивача, свідчить про те, що між ними укладено саме договір тимчасового довгострокового користування землею у розумінні використання та вилучення з неї корисних властивостей, позивач просить суд розтлумачити зміст договору на право тимчасового довгострокового користування землею від 25.08.1999, зареєстрованого за №66-5-00032, укладеного між Закритим акціонерним товариством «Київметал», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Київметал», та Київською міською радою, а саме, що згідно з пунктами 1.1., 1.2., 2.1. договору на право тимчасового довгострокового користування землею від 25.08.1999, зареєстрованого за №66-5-00032, предметом договору згідно з волевиявленням сторін є користування земельною ділянкою на умовах тимчасового довгострокового користування в розумінні використання та вилучення з неї корисних властивостей, а не оренда в розумінні положень Закону України «Про оренду землі».

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом, предметом позовних вимог є тлумачення судом пп. 1.1., 1.2., 2.1. договору на право тимчасового довгострокового користування землею від 25.08.1999, зареєстрованого за №66-5-00032, з огляду на неоднакове розуміння сторонами правової природи договору та, відповідно, законодавства, що підлягає застосуванню.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав і обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори) (ч. 2 ст. 203 ЦК України).

Згідно з частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини 1 статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з приписами статті 637 Цивільного кодексу України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 цього Кодексу. У разі тлумачення умов договору можуть враховуватися також типові умови (типові договори), навіть якщо в договорі немає посилання на ці умови.

За змістом частин 1, 2 статті 213 Цивільного кодексу України зміст правочину може бути витлумачений як стороною (сторонами), так і на вимогу однієї із сторін або обох сторін - судом, який може постановити рішення про тлумачення змісту правочину.

Частинами 3, 4 статті 213 Цивільного кодексу України передбачені правила тлумачення правочину, а саме:

При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів.

Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з'ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін.

Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.

3 огляду на викладене, тлумаченню підлягає зміст угоди або її частина у способи, встановлені статтею 213 Цивільного кодексу України, тобто, тлумаченням правочину є встановлення його змісту відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, усунення неясностей та суперечностей у трактуванні його положень.

Відповідно до п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009, № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" при розгляді спору суд може ухвалити рішення про тлумачення змісту правочину лише на вимогу однієї або обох сторін правочину чи їх правонаступників (стаття 213 ЦК України).

Так, позивач вважає, що відповідачем неправильно тлумачиться зміст договору на право тимчасового довгострокового користування землею від 25.08.1999, зареєстрованого за №66-5-00032, який, на думку відповідача, є договором оренди, що,зокрема вбачається з рішення Київської міської ради від 28.02.2013 №89/9146.

З цього приводу суд зазначає, що підставою для тлумачення судом угоди є наявність спору між сторонами угоди щодо її змісту, невизначеність і незрозумілість буквального значення слів, понять і термінів тексту всієї угоди або її частини, що не дає змогу з'ясувати дійсний зміст угоди або її частини, а волевиявлення сторони правочину не дозволяє однозначно встановити її намір, тлумачення не може створювати, а лише роз'яснює існуючі умови угоди. Тобто, у розумінні наведених приписів, на вимогу однієї або двох сторін правочину суд може постановити рішення про тлумачення змісту цього правочину без зміни його умов. При цьому, зважаючи на те, що метою тлумачення правочину є з'ясування змісту його окремих частин, який складає права та обов'язки сторін, тлумачення слід розуміти як з'ясування порядку виконання сторонами умов правочину (в даному випадку, підстав і порядку користування майном і порядком оплати такого користування), тому тлумачення правочину судом у якості окремого способу захисту невизнаних прав (охоронюваних законом інтересів) можливе до початку виконання сторонами його умов (аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 26.09.2013 у справі №925/137/13-г).

В той же час, як встановлено судом, спірний правочин - договір на право тимчасового довгострокового користування землею №66-5-00032 - було укладено сторонами 25.08.1999, а оскільки такий договір є двостороннім правочином, його умови передбачають наявність прав та обов'язків обох сторін договору: і позивача, як користувача (зокрема, обов'язок з внесення плати за землю в порядку п. 2.1. договору №66-5-00032), і відповідача (обов'язок з передання в тимчасове користування земельної ділянки порядку п. 1.1. договору №66-5-00032).

При цьому, суд зазначає, що факт передання позивачу в користування земельної ділянки площею 13,7119 га для експлуатації та обслуговування адміністративно-побутових корпусів і складської бази на просп. Визволителів, 5 у Дніпровському районі, в порядку п.п. 1.1, 1.2. договору на право тимчасового довгострокового користування землею від 25.08.1999, зареєстрованого за №66-5-00032, сторонами не заперечується та, більше того, сторонами вказується на тривале користування позивачем вказаною земельною ділянкою на умовах спірного договору №66-5-00032.

Позивач, власне, долучив до матеріалів справи, а саме до матеріалів позовної заяви, податкові декларації з плати за землю (земельного податку) відповідно до умов спірного договору №66-5-00032, а також копії платіжних доручень про сплату земельного податку за користування земельною ділянкою протягом періоду користування.

За таких обставин, з огляду на виконання позивачем протягом тривалого часу умов укладеного ще 25.08.1999 договору №66-5-00032, що, не заперечувалось відповідачем, суд дійшов висновку, що позивачу, як користувачу земельною ділянкою на праві тимчасового довгострокового користування з моменту його укладення і до початку виконання (та навіть до моменту ініціювання відповідачем процесу з внесення змін до договору) був зрозумілий та ясний дійсний зміст договору від 25.08.1999, зареєстрованого у книзі реєстрації договорів на право тимчасового користування землею 25.08.1999 за №66-5-00032, а тому, враховуючи, що тлумачення умов договору як окремий спосіб захисту прав (предмет позову), по своїй суті, є способом визначення можливості та порядку виконання сторонами умов правочину, ініціювання судового процесу з тлумачення договору можливе виключно до початку виконання сторонами його умов, власне, з метою встановлення справжнього змісту правочину (тобто з'ясування прав і обов'язків сторін) та, відповідно, як наслідок, порядку виконання його умов, а отже застосування в даному випадку інституту тлумачення є необґрунтованим, оскільки наведений спосіб, з урахуванням усіх обставин даної справи, не відповідає правовій меті існування такого інституту.

В той же час, суд здійснює аналіз позовних вимог у справі в контексті необхідності встановлення ефективності застосування правового інституту судового тлумачення умов правочину з урахуванням заявлених підстав позову.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем як зацікавленою особою способу захисту, суд звертає увагу на визначення можливої ефективності такого способу з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у п. 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об'єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02).

Так, належно обраним способом захисту, з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є і той, що не передбачений договором чи законом, однак основним критерієм можливості його застосування є визначення його ефективності (забезпечення реального захисту прав та інтересів).

Суд зазначає, що з сукупного аналізу матеріалів справи та обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, вбачається, що підставами для звернення до суду з даним позовом про тлумачення умов правочину є прийняття Київською міською радою рішення від 28.02.2013 №89/9146 «Про внесення змін до договорів оренди земельних ділянок у частині приведення розміру річної орендної плати у відповідність до положень статті 288 Податкового кодексу України», що згодом стало підставою для подання першим заступником прокурора Дніпровського району міста Києва позову в інтересах держави в особі Київської міської ради до Публічного акціонерного товариства "Київметал" про внесення змін до договору на право тимчасового довгострокового користування землею від 25.08.1999, зареєстрованого за №66-5-00032 (судова справа №910/26993/15).

Так, подаючи даний позов про тлумачення умов правочину, позивач фактично мав на меті встановлення судом обставин, що впливатимуть на визначення можливості/неможливості внесення в порядку статті 30 Закону України «Про оренду землі» та статті 288 Податкового кодексу України, яка регулює порядок нарахування орендної плати за земельну ділянку, змін до договору від 25.08.1999 №66-5-00032, який, за твердженням позивача, не регулює орендні відносини, за наслідками визначення судом застосовуваного до правовідносин, що виникли між сторонами, законодавства.

Як встановлено судом, виконувач обов'язків першого заступника прокурора Дніпровського району міста Києва звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом в інтересах держави в особі Київської міської ради до Публічного акціонерного товариства "Київметал" про внесення змін до договору оренди земельної ділянки (договору на право тимчасового довгострокового користування землею від 25.08.1999, зареєстрованого за №66-5-00032) у зв'язку з прийняттям Київською міською радою рішення №89/9146 "Про внесення змін до договорів оренди земельних ділянок у частині приведення розміру орендної плати у відповідність до положень 288 Податкового кодексу України" від 28.02.2013.

Так, рішенням Господарського суду міста Києва від 25.11.2015 у справі №910/26993/15 позов Виконувача обов'язків першого заступника прокурора Дніпровського району міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради задоволено повністю. Внесено зміни до договору на право тимчасового довгострокового користування землею від 25.08.1999, укладеного між Київською міською радою та Закритим акціонерним товариством «Київметал», який зареєстровано у книзі реєстрації договорів на право тимчасового користування землею 25.08.1999 року за №66-5-00032, а саме п. 2.1 Договору викладено у наступній редакції: «Річна орендна плата за земельну ділянку встановлюється у розмірі 3% (три відсотки) від її нормативної грошової оцінки».

Вказане рішення було оскаржено відповідачем до Київського апеляційного господарського суду. Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 10.03.2016 апеляційне провадження у справі № 910/26993/15 зупинено до вирішення пов'язаної з нею справи № 910/1203/16.

За таких обставин, з огляду на існування судового спору з розгляду вимог про внесення змін до договору на право тимчасового довгострокового користування землею від 25.08.1999 №66-5-00032, які обґрунтовані визначенням такого договору, як договору оренди, до якого слід внести зміни в частині сплати орендної плати, суд дійшов висновку, що правова природа та зміст цього договору (коло прав і обов'язків сторін за даним договором) є предметом доказування безпосередньо у справі № 910/26993/15, а отже позивач саме в межах розгляду останньої повинен довести, що договір на право тимчасового довгострокового користування землею від 25.08.1999 №66-5-00032 є договором саме тимчасового користування землею, предметом якого є передання земельної ділянки на правовому титулі тимчасового користування (ст. 7 Земельного кодексу України 1991 року), відмінного від оренди (ст. 8 Земельного кодексу України 1991 року), з урахуванням також тих обставин, що відповідно до п. 7 Перехідних положень чинного Земельного кодексу 2001 року громадяни та юридичні особи, що одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки, тобто при вирішенні спору у справі № 910/26993/15 про внесення змін до договору до предмету доказування входить встановлення характеру правовідносин між сторонами, в тому числі, прав та обов'язків сторін за договором та, відповідно, визначення правових норм, які регулюють правовідносини сторін за договором.

У такому випадку, при розгляді позову про внесення змін до договору суд здійснює тлумачення умов договору в контексті здійснення правозастосування, тобто встановлює правову природу та зміст договору (права і обов'язки його сторін) з метою визначення правових норм, які регулюють правовідносини, які склались між сторонами та відповідно які підлягають застосуванню судом. Однак, звернення з окремим позовом про тлумачення умов договору є ефективним способом захисту за наявності невизнаного відповідачем права позивача (при пасивному запереченні наявності у особи суб'єктивного цивільного права) лише за умови, коли сторони не приступили до виконання договору з огляду на невизначеність щодо порядку його виконання (нез'ясування дійсного змісту прав і обов'язків сторін). Факт виконання сторонами договору свідчить про досягнення згоди щодо порядку його виконання та відсутність матеріальних підстав (невизнаних/оспорених/порушених прав та інтересів) для застосування тлумачення як способу захисту прав.

Тобто лише наявність вищевказаних умов виправдовує застосування інституту тлумачення змісту договору як механізму матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Крім того, суд зазначає, що умови договору, викладені у п.п. 1.1, 1.2 та 2.1, викладені сторонами чітко та зрозуміло, та дають змогу з'ясувати дійсний зміст угоди і волевиявлення сторін правочину. Водночас, внесення змін до законодавства та зміна у зв'язку з цим порядку регулювання правовідносин у сфері користування земельними ділянками не є підставою для тлумачення судом укладеного сторонами договору, з огляду на те, що дані обставини не входять до предмету дослідження при розгляді позову про тлумачення змісту договору.

За таких обставин, з урахуванням вищенаведеного, суд дійшов висновку, що вимога Публічного акціонерного товариства «Київметал» до Київської міської ради про тлумачення змісту правочину (договору на право тимчасового довгострокового користування землею від 25.08.1999, зареєстрованого за №66-5-00032) не підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, у зв'язку з відмовою в позові, судові витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 43, 49, 82, 82-1, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити.

Відповідно до частини 5 статті 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання, протягом 10 днів з дня складання повного рішення, апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Повне рішення складено: 21.03.2016

Суддя І.М. Отрош