РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.03.2016Справа №910/3553/16

За позовом Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова

корпорація України"

до Аграрного фонду

про стягнення 170 008,55 грн.

Суддя Турчин С.О.

Представники сторін:

від позивача: Маковій В.Г. (довіреність № 1001 від 29.12.2015)

від відповідача: Авраменко В.Д. (довіреність № 529 від 11.01.2016)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство "Державна продовольчо-зернова корпорація України" (позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Аграрного фонду (відповідач) про стягнення 170 008,55 грн., з яких: 162502,13 грн. - основний борг, 4533,81 грн. - збитки від інфляції, 2972,61 грн. - 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору складського зберігання зерна № 162/11 від 22.04.2011 в частині оплати за надані позивачем послуги із складського зберігання зерна за період, внаслідок чого у відповідача виникла заборгованість у розмірі 162502,13 грн. Також, внаслідок прострочення грошового зобов'язання, позивачем нараховані інфляційні втрати у розмірі 4533,81 грн. та 3% річних у розмірі 2972,61 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.03.2016 прийнято позовну заяву до розгляду, порушено провадження по справі № 910/3553/16, розгляд справи призначено на 17.03.2016.

Представник позивача в судовому засіданні 17.03.2016 надав суду витребувані судом документи та пояснення по справі.

Представник відповідача надав суду відзив на позов, в якому Аграрний фонд визнав позовні вимоги в частині основного боргу у розмірі 162 502,13 грн., проте, заперечив позов в частині стягнення інфляційних втрат та 3% річних, посилаючись на те, що платіжні документи, які спрямовувалися до органів Державної казначейської служби, поверталися без виконання із посиланням на вимоги діючого законодавства в сфері регулювання державних закупівель, а відтак, вина Аграрного фонду у несвоєчасній сплати вартості послуг із зберігання зерна відсутня.

Представник позивача надав суду пояснення по суті позовних вимог, підтримав вимоги з підстав викладених в позові, просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача надав суду пояснення по справі, підтримав викладені у відзиві обставини, визнав позовні вимоги в частині стягнення суми основного боргу, в іншій частині - заперечив.

Приймаючи до уваги те, що наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення, в судовому засіданні 17.03.2016 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення, відповідно до ст. 85 ГПК України.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

22.04.2011 між ДП "Державна продовольчо-зернова корпорація України" (зерновий склад) та Аграрним фондом (поклажодавець) укладений договір складського зберігання зерна № 162/11 (далі - договір), відповідно до умов якого, поклажодавець зобов'язується передати на зберігання зерновому складу зерно пшениці, жита, кукурудзи, ячменю (об'єкту державного цінового регулювання), якість яких відповідає діючим ДСТУ (далі - зерно), за заліковою вагою в кількості, яка визначається по фактичній кількості зерна, що надійшло на карточку поклажодавця і засвідчується відповідними складськими документами, а зерновий склад зобов'язується прийняти таке зерно для зберігання на визначених цим договором умовах і в установлений строк повернути його поклажодавцеві або особі, зазначеній ним як одержувач, у стані, передбаченому цим договором та законодавством.

16.01.2012 між Публічним акціонерним товариством "Державна продовольчо-зернова корпорація України" та Аграрним №162/11 від 22.04.2011 укладено додатковий договір, відповідно до якого, у зв'язку з проведенням реорганізації Державного підприємства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" шляхом перетворення у Публічне акціонерне товариство "Державна продовольчо-зернова корпорація України", частину першу преамбули договору викладено в новій редакції, а саме: зберігачем за договором визначено Публічне акціонерне товариство "Державна продовольчо-зернова корпорація України".

Відповідно до п. 3.1.5 договору, зерновий склад зобов'язаний видати складські документи на зерно не пізніше наступного робочого дня після прийняття його на зберігання. У разі видачі простого або подвійного складського свідоцтва зерновий склад здійснює страхування зерна від ризиків випадкової загибелі, знищення, нестачі, пошкодження та втрат за дорученням і за рахунок коштів поклажодавця.

Згідно із п. 3.1.6 договору, зерновий склад зобов'язується зберігати зерно протягом строку, визначеного в договорі.

Пунктом 3.3.2 договору передбачено, що поклажодавець зобов'язаний відшкодувати витрати з приймання, зберігання, відвантаження, а також витрати, що виникають в порядку, визначеному підпунктом 3.1.4 цього договору.

Розрахунки відшкодування витрат, по зберіганню проводяться в грошовій формі з урахуванням податку на додану вартість. Відшкодування витрат по зберіганню складу здійснюється поклажодавцем за рахунок бюджетних коштів (п. 4.1 договору).

Пунктом 4.3 договору сторонами визначено, що розмір відшкодування витрат (разом з ПДВ) за зберігання зерновим складом зерна (за 1 тонну за 30 календарних днів) становить 17,50 грн.

Відповідно до п. 4.4 договору, поклажодавець відшкодовує витрати із зберігання зерна з моменту передачі зерна поклажодавця на зберігання зерновому складу на підставі актів наданих послуг та розрахунку обсягів коштів зберігання зерна як об'єкту державного цінового регулювання.

Згідно із п. 7.1 договору, строк зберігання зерна - до пред'явлення вимоги поклажодавцем.

У відповідності до п. 7.3. договору, зерновий склад зобов'язаний зберігати зерно, придбане за кошти державного бюджету, до пред'явлення поклажодавцем вимоги про його повернення.

Договір набирає чинності з моменту підписання та скріплення печатками і діє до 31.12.2011 року, але у будь якому разі до повного виконання сторонами своїх зобов'язань у повному обсязі (п. 8.1. договору).

Додатковими договорами від 09.01.2012, від 21.01.2013, від 08.01.2014, від 25.12.2014 сторонами було продовжено строк дії договору. Так, додатковим договором від 25.12.2014, сторони дійшли згоди викласти у новій редакції п. 8.1. договору складського зберігання зерна №162/11 від 22.04.2011, а саме: договір набирає чинності з моменту його підписання та скріплення печатками і діє до 31.12.2015, але у будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов'язань в повному обсязі.

Також, додатковим договором від 09.01.2012 сторони вирішили викласти у новій редакції п. 4.3. договору складського зберігання зерна №162/11 від 22.04.2011, а саме: розмір відшкодування витрат (разом з ПДВ) за зберігання зерновим складом зерна (за 1 тонну за місяць) становить 17,50 грн. та викласти п. 4.4. у новій редакції, згідно із яким, поклажодавець сплачує вартість послуг із зберігання зерна з дати передачі зерна поклажодавця на зберігання зерновому складу згідно Актів передавання-приймання до договору складського зберігання на підставі актів виконаних робіт, за умови надходження на рахунок поклажодавця коштів державного бюджету на зазначені цілі.

Зазначеною додатковою угодою сторони погодили, що відповідно до п. 3.3.2 договору, поклажодавець зобов'язаний розраховуватися за надання послуг з приймання, зберігання, відвантаження, а також послуги, що виникають в порядку визначеному підпунктом 3.1.4. цього договору.

Позивачем було складено та підписано акти виконаних робіт від 31.01.2014 на суму 156537,73 грн. (за січень 2014 року) та від 10.02.2014 на суму 5964,40 грн. (за лютий 2014 року). Проте, вказані акти відповідач не підписав та не повернув позивачу, вартості послуг на суму 162502,13 грн. не оплатив.

11.06.2015 позивач направив відповідачу претензію № 162 від 10.06.2015, в якій вимагав від відповідача в 5-денний строк розглянути претензію та сплатити на користь позивача заборгованість по договору № 162/11 від 22.04.2011 в розмірі 162 502,13 грн.

У відповіді на вказану претензію (№ 40-07/811 від 10.08.2015) відповідач визнав наявність заборгованості перед позивачем, проте, заборгованість за договором не сплатив.

З огляду на неналежне виконання відповідачем умов договору складського зберігання зерна № 162/11 від 22.04.2011 в частині оплати за надані позивачем послуги із складського зберігання зерна, позивач звернувся до суду з даним позовом про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 162502,13 грн., а також збитків від інфляції у розмірі 4533,81 грн. та 3% річних у розмірі 2972,61 грн.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Укладений між сторонами правочин за своєю правовою природою є договором складського зберігання.

Відповідно до ст. 936 Цивільного кодексу України, за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Договором зберігання, в якому зберігачем є особа, що здійснює зберігання на засадах підприємницької діяльності (професійний зберігач), може бути встановлений обов'язок зберігача зберігати річ, яка буде передана зберігачеві в майбутньому.

Частиною 1 статті 957 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором складського зберігання товарний склад зобов'язується за плату зберігати товар, переданий йому поклажодавцем, і повернути цей товар у схоронності.

Згідно із ч. 1 ст. 961 Цивільного кодексу України, товарний склад на підтвердження прийняття товару видає один із таких складських документів: складську квитанцію; просте складське свідоцтво; подвійне складське свідоцтво.

Відповідно до ст. 43 Закону України "Про зерно та ринок зерна в Україні" № 37-IV від 04.07.2002, якщо зерновий склад приймає зерно на зберігання без видачі простого або подвійного складського свідоцтва, то для підтвердження прийняття зерна на зберігання він повинен видати складську квитанцію.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 27 Закону України "Про зерно та ринок зерна в Україні", зерновий склад зобов'язаний зберігати зерно протягом строку, встановленого у договорі складського зберігання зерна. Якщо строк зберігання зерна договором складського зберігання зерна не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зерновий склад зобов'язаний зберігати зерно до подання поклажодавцем вимоги про його повернення.

Судом встановлено, що позивачем було прийнято на зберігання від Аграрного фонду зерно, що підтверджується наявними в матеріалах справи складськими квитанціями: АФ №149325 Складська квитанція на зерно №549 від 15.12.2011 (Жито 2 кл. 2011 р.в.); АФ №149326 Складська квитанція на зерно № 550 від 15.12.2011 (Жито 3 кл. 2011 р.в); АФ №342632 Складська квитанція на зерно №143 від 30.07.2012 (Жито 2 кл. 2012 р.в); АФ №342768 Складська квитанція на зерно № 279 від 17.08.2012 (Жито 2 кл. 2012 р.в.); АФ №342769 Складська квитанція на зерно №280 від 17.08.2012 (Жито 2 кл. 2012 р.в.); АФ №342790 Складська квитанція на зерно №301 від 31.08.2012 (Жито 2 кл. 2012 р.в.); АФ №342880 Складська квитанція на зерно №394 від 24.10.2012 (Жито 2 кл. 2012 р.в.); АФ №342893 Складська квитанція на зерно № 407 від 26.10.2012 (Жито 2 кл. 2012 р.в.); АФ №342895 Складська квитанція на зерно № 409 від 26.10.2012 (Жито 2 кл. 2012 р.в.); АФ №342894 Складська квитанція на зерно № 408 від 26.10.2012 (Жито 2 кл. 2012 р.в.); АФ №342906 Складська квитанція на зерно № 420від 30.10.2012 (Жито 2 кл. 2012 р.в.); АФ №342912 Складська квитанція на зерно № 426 від 31.10.2012 (Жито 2 кл. 2012 р.в.); АФ №342913 Складська квитанція на зерно № 427 від 31.10.2012 (Жито 2 кл. 2012 р.в.); АФ №768906 Складська квитанція на зерно № 371 від 21.11.2013 (Жито 3 кл. 2013 р.в.); АФ №768909 Складська квитанція на зерно № 374 від 21.11.2013 (Жито 3 кл. 2013 р.в.); АФ №768904 Складська квитанція на зерно № 369 від 21.11.2013 (Жито 3 кл. 2013 р.в.); АФ №768911 Складська квитанція на зерно № 376 від 21.11.2013 (Жито 3 кл. 2013 р.в.); АФ №768913 Складська квитанція на зерно № 378 від 21.11.2013 (Пшениця 3 кл. 2013 р.в.).

Згідно із наявними в матеріалах справи дозволами Аграрного фонду на переоформлення № 41-10/3-1472 від 27.12.2013; № 41-10/3-1566 від 31.12.2013, №41-10/3-44 від 28.01.2014, № 41-10/3-004 від 23.01.2014; листами Аграрного фонду № 41-10/74 від 10.01.2014, № 41-10/335 від 24.01.2014, № 41-10/526 від 05.02.2014; довіреностями Аграрного фонду № 6208 від 27.12.2013, № 6317 від 31.12.2013, № 110 від 28.01.2014, №67 від 23.01.2014; наказами Філії ПАТ "ДПЗКУ" Менське ХПП № 3 від 20.01.2014, № 4 від 20.01.2014, № 6 від 20.01.2014, № 9 від 29.01.2014, № 9 від 04.02.2014, № 11 від 10.02.2014, № 5 від 20.01.2014; актами від 20.01.2014, від 20.01.2014, від 20.01.2014, від 20.01.2014, від 29.01.2014, від 04.02.2014, від 10.02.2014 здійснювалась видача зерна відповідачу та переоформлення зерна на третіх осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 946 Цивільного кодексу України, плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання.

Згідно із ч. 1 ст. 28 Закону України "Про зерно та ринок зерна в Україні", плата за зберігання зерна, строки її внесення встановлюються договором складського зберігання зерна.

Пунктом 4.4. договору сторони погодили, що поклажодавець сплачує вартість послуг із зберігання зерна (з дати передачі зерна поклажодавця на зберігання зерновому складу) на підставі актів виконаних робіт.

Як встановлено судом, в січні та лютому 2014 року позивачем були надані відповідачу послуги зі складського зберігання зерна у загальному розмірі 162502,13 грн., у зв'язку з чим позивачем були складені акти виконаних робіт від 31.01.2014 на суму 156537,73 грн. (за січень 2014 року) та від 10.02.2014 на суму 5964,40 грн. (за лютий 2014 року).

Згідно із умовами договору складського зберігання зерна №162/11 від 22.04.2011, сторони не визначили строки оплати відповідачем наданих позивачем послуг зі зберігання.

Відповідно до ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

11.06.2015 позивач направив відповідачу претензію № 162 від 10.06.2015, в якій вимагав від відповідача в 5-денний строк розглянути претензію та сплатити на користь позивача заборгованість по договору № 162/11 від 22.04.2011 в розмірі 162 502,13 грн.

Згідно із п. 1.7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.2013 № 14, днем пред'явлення вимоги кредитором слід вважати день, у який боржник одержав надіслану йому вимогу, а в разі якщо вимогу надіслано засобами поштового зв'язку і підприємством зв'язку здійснено повідомлення про неможливість вручення поштового відправлення, то днем пред'явлення вимоги є дата оформлення названим підприємством цього повідомлення.

У відповідності до повідомлення про вручення поштового відправлення №252, претензія про оплату послуг за договором вручена представнику відповідача 15.06.2015.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що станом на дату звернення позивача з даним позовом до суду строк оплати відповідачем наданих позивачем у січні та лютому 2014 року послуг із складського зберігання зерна є таким, що настав.

Відповідач, у письмовій відповіді на претензію (№ 40-07/811 від 10.08.2015) визнав наявність заборгованості перед позивачем.

Однак, акти виконаних робіт від 31.01.2014 на суму 156537,73 грн. (за січень 2014 року) та від 10.02.2014 на суму 5964,40 грн. (за лютий 2014 року) відповідач не відписав та заборгованість у розмірі 162502,13 грн. не сплатив.

Водночас, за висновками суду, не підписання відповідачем актів виконаних робіт не впливає на настання строку оплати, оскільки, обов'язок відповідача оплатити надані позивачем послуги зі складського зберігання зерна виникає у зв'язку з фактом надання вказаних послуг позивачем та не залежить від факту підписання ним акту, а строк оплати - у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частинами 1 і 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться; кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Судом встановлено, що станом на час вирішення даного спору відповідач заборгованість у розмірі 162502,13 грн. не сплатив.

Порушенням зобов'язання, відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Оскільки, факт наявності заборгованості у відповідача за договором в розмірі 162502,13 грн. належним чином доведений, документально підтверджений та визнаний відповідачем, то позовні вимоги про стягнення основного боргу за надані послуги зберігання зерна визнаються судом обґрунтовані та такими, що підлягають задоволенню.

Позивачем, також, заявлено до стягнення збитки від інфляції у розмірі 4533,81 грн. та 3% річних у розмірі 2972,61 грн., що нараховані за період з 17.07.2015 по 25.02.2016.

Згідно зі частиною 2 статті 625 Цивільного Кодексу України, за прострочення виконання грошового зобов'язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачені вищевказаними нормами законодавства наслідки прострочення виконання боржником грошового зобов'язання у вигляді відшкодування інфляційних втрат та 3% річних, що нараховуються на суму основного боргу, є способом захисту майнового права та інтересу кредитора, що полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування грошовими коштами, що підлягають до сплати кредиторові.

При цьому, у відповідності до ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

За змістом частини другої статті 617 ЦК України, частини другої статті 218 ГК України відсутність бюджетних коштів, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення грошового зобов'язання.

Відповідно до п. 1.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання через відсутність у нього необхідних коштів, оскільки згадане правило обумовлено замінністю грошей як їх юридичною властивістю. Тому у випадках порушення грошового зобов'язання суди не повинні приймати доводи боржника з посиланням на неможливість виконання грошового зобов'язання через відсутність необхідних коштів (стаття 607 ЦК України) або на відсутність вини (статті 614, 617 ЦК України чи стаття 218 ГК України).

Відтак, з огляду на наведене, викладені у відзиві заперечення щодо стягнення 3% річних та інфляційних втрат, визнаються судом необґрунтованими.

Розрахунок 3% річних у розмірі 2972,61 грн. та збитків від інфляції у розмірі 4533,81 грн. є арифметично вірними, у зв'язку із чим, вимоги у цій частині підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Підсумовуючи вищенаведене, суд задовольняє позов Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" до Аграрного фонду про стягнення 170 008,55 грн. повністю.

Судовий збір за розгляд справи відповідно до ст. 49 ГПК України покладається на відповідача.

Керуючись ст. ст. 4, 32-34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Аграрного фонду (01001, м. Київ, вул. Бориса Грінченка, будинок 1; ) на користь Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" (01033, м. Київ, вул. Саксаганського, будинок 1, ) основний борг в розмірі 162502,13 грн., збитки від інфляції у розмірі 4533,81 грн., 3% річних у розмірі 2972,61 грн. та судові витрати у розмірі 2550,13 грн.

Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано 22.03.2016.

Суддя С.О. Турчин