РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.03.2016Справа №910/1912/16
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Рехау"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТФ Кант ХХІ"

про стягнення 84 723,46 грн.

Суддя Турчин С.О.

Представники сторін:

від позивача: Ковальчук А.С. (довіреність)

від відповідача: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Рехау" (позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТФ Кант ХХІ" (відповідач) про стягнення 84 723,46 грн. заборгованості, з яких 53 019,38 грн. основного боргу, 16 048,07 грн. пені, 15 656,01 грн. відсотків річних.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем умов договору поставки № 10006165 від 29.10.2008 в частині повної та своєчасної оплати за поставлений позивачем товар.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.02.2016 прийнято позовну заяву до розгляду, порушено провадження по справі № 910/1912/16, розгляд справи призначено на 01.03.2016.

26.02.2016 через відділ діловодства суду від позивача надійшли документи по справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.03.2016 розгляд справи відкладено на 17.03.2016 на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

16.03.2016 через канцелярію суду від позивача надійшло клопотання про уточнення позовних вимог, у якому позивач просить стягнути з відповідача 52 951,84грн. основного боргу, 13 497,24 грн. пені, 15569,32 грн. відсотків річних та надає письмові пояснення.

В пункті 3.11. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" роз'яснено, що ГПК України, зокрема статтею 22 цього Кодексу, не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про "доповнення" або "уточнення" позовних вимог, або заявлення "додаткових" позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: подання іншого (ще одного) позову, чи збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи об'єднання позовних вимог, чи зміну предмета або підстав позову.

Судом встановлено, що подана позивачем заява є по своїй суті заявою про зменшення позовних вимог.

Відповідно до ч. 4 ст. 22 ГПК України, позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

Заява позивача про зменшення розміру позовних вимог відповідає вимогам ст. 22 ГПК України, у зв'язку з чим, подальший розгляд справи № 910/1912/16 буде здійснюватись щодо позовних вимог викладених у заяві про зменшення розміру позовних вимог.

У судовому засіданні 17.03.2016 представник позивача підтримав позовні вимоги, просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання 17.03.2016 не з'явився, відзиву на позов та витребуваних судом документів не надав.

Відповідно до п.п. 3.9.1. п. 3.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання. Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої ст. 64 та ст. 87 ГПК України.

За змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Ухвалу про порушення провадження у справі та про відкладення розгляду справи відповідачу направлено на адресу місцезнаходження, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору (п. 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Водночас, судом, враховано, що у відповідності до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини.

Враховуючи вищенаведене та те, що наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення, з огляду на визначені ст. 69 ГПК України строки вирішення спору, з метою запобігання безпідставному затягуванню розгляду справи, в судовому засіданні 17.03.2016 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення, відповідно до ст. 85 ГПК України.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

29.10.2008 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Рехау" (далі - постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ТФ Кант ХХІ" (далі - покупець) укладено договір поставки № 10006165 (далі - Договір), відповідно до п. 1.1 якого постачальник зобов'язується поставити покупцеві у зумовлені строки товар згідно Специфікації, що є додатком до Договору, а покупець зобов'язується прийняти й оплатити товар на умовах цього Договору.

Поставка Товарів здійснюється на умовах EXW (EX WORKS), ФРАНКО-склад, місце поставки - склад постачальника, згідно ІНКОТЕРМС 2000 (п. 2.1 Договору).

Згідно з п. 3.1 Договору, ціни за одиницю товару, одиниці виміру, кількість, асортимент і загальна вартість товару визначаються в Специфікації або замовлені покупця та рахунку, що виставляється постачальником як підтвердження прийняття замовлення покупця. Замовлення та рахунок мають бути підписані уповноваженими особами сторін та скріплені їх печатками. Сторони погодили, що замовлення покупця здійснене через електронний клієнтський портал ТОВ «Рехау» (вхід до якого здійснюється за допомогою присвоєного покупцю клієнтського номера та наданого пароля на сайті www.rehau.ua) прирівнюється до належним чином оформленого та підписаного письмового замовлення. Приймання покупцем товару від постачальника на умовах, вказаних у рахунку чи видатковій накладній, а також повна або часткова оплата рахунку - свідчить про повне прийняття покупцем даних умов.

Умовами п. 4.1 Договору передбачено, що якщо інше не зазначено в специфікаціях або замовленнях/рахунках, оплата товару здійснюється на умовах 100% передплати.

Даний Договір набуває чинності з моменту його підписання належним чином уповноваженими на це представниками сторін (дата, вказана у верхньому правому куті першої сторінки Договору) і діє протягом одного року, а щодо розрахунків - до повного виконання покупцем своїх зобов'язань. Якщо за один місяць до моменту закінчення терміну дії Договору жодна зі сторін не одержить письмового повідомлення про намір іншої сторони розірвати Договір, то термін дії даного Договору буде вважатися продовженим на кожен наступний календарний рік (п. 8.1, 8.3 Договору).

На виконання умов Договору позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 55 342,06 грн., що підтверджується наступними видатковими накладними: № 81056777 від 15.04.2015 на суму 10 410,95 грн., № 81057570 від 05.05.2015 на суму 6 186,12 грн., № 81057624 від 06.05.2014 на суму 8 443,58 грн. (строк оплати 20.06.2015), № 81057995 від 15.05.2015 на суму 11 625,12 грн. (строк оплати 29.06.2015), № 81058894 від 04.06.2015 на суму 602,78 (строк оплати 19.07.2015), № 81058896 від 04.06.2015 на суму 8 793,58 грн. (строк оплати 19.07.2015), № 81058966 від 05.06.2015 на суму 2 319,98 грн. (строк оплати 20.07.2015), № 81059234 від 10.06.2015 на суму 6 959,95 (строк оплати 25.07.2015).

Позивач, звертаючись до суду з даним позовом зазначає, що відповідач в порушення умов Договору та вимог чинного законодавства за поставлений товар розрахувався частково, на суму 2 390,22 грн., вартість поставленого товару у розмірі 52 951,84 грн. відповідачем оплачена не була.

Враховуючи викладене, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 52 951,84 грн. в судовому порядку, а також пеню та 48% річних, у зв'язку з простроченням виконання грошового зобов'язання.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

На виконання умов Договору, позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 55 342,06 грн., а відповідач, у свою чергу, прийняв вказаний товар, що підтверджується видатковими накладними, належним чином засвідчені копії яких долучені до матеріалів справи, а також рахунками-фактури.

Оскільки зазначені вище накладні підписані зі сторони відповідача уповноваженими особами, що підтверджується довіреностями на отримання товару № 40 від 10.04.2015, № 47 від 29.04.2015, № 50 від 05.05.2015, № 55 від 14.05.2015, № 67 від 03.06.2015, належним чином засвідчені копії яких долучені до матеріалів справи, суд дійшов висновку, що відповідачем прийнято товар на суму 55 342,06 грн.

Частиною 1 статті 691 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як зазначалось вище, відповідно до п. 4.1 Договору, якщо інше не зазначено в специфікаціях або замовленнях/рахунках, оплата товару здійснюється на умовах 100% передплати.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частинами 1 і 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що:

- суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться;

- кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідач оплату вартості товару здійснив лише частково, на суму 2 390,22 грн., а тому відповідач є таким, що прострочив виконання грошового зобов'язання. Матеріали справи не містять доказів оплати відповідачем вартості поставленого позивачем товару у розмірі 52 951,84 грн.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Оскільки, невиконане зобов'язання за договором у розмірі 52 951,84 грн. підтверджується матеріалами справи, доказів оплати заборгованості відповідачем не надано, суд задовольняє позовні вимоги в частині стягнення суми основного боргу у розмірі 52 951,84 грн.

Крім того, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 13 497,24 грн. пені.

Статтею 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Зокрема сплата неустойки.

Частина 1 ст. 612 ЦК України передбачає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч.1,3 ст.549 ЦК України).

Згідно з ст.1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Відповідальність у вигляді пені погоджена сторонами у п. 3.4 Додатку № 1 до Договору, відповідно до якого, у випадку несвоєчасної оплати товару постачальник має право вимагати, а покупець зобов'язаний при першій вимозі постачальника сплатити постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення та за весь період затримки оплати починаючи з дня, наступного за останнім днем належного платежу згідно Договору та закінчуючи днем фактичного погашення суми боргу в повному обсязі.

Суд, перевіривши розрахунок пені, надай позивачем, встановив, що останній є вірним, відповідає умовам Договору та вимогам чинного законодавства України, а тому вимога про стягнення пені підлягає задоволенню у розмірі, заявленому позивачем - 13 497,24 грн.

Щодо вимог про стягнення 48% річних у розмірі 15 569,32 грн., то суд зазначає наступне.

Згідно зі частиною 2 статті 625 Цивільного Кодексу України, за прострочення виконання грошового зобов'язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачені вищевказаними нормами законодавства наслідки прострочення виконання боржником грошового зобов'язання у вигляді 3% річних, що нараховуються на суму основного боргу, є способом захисту майнового права та інтересу кредитора, що полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування грошовими коштами, що підлягають до сплати кредиторові.

Відповідно до п. 7.4 Договору, у разі прострочення покупцем оплати товару до 14 календарних днів постачальник має право вимагати, а покупець зобов'язаний сплатити проценти за користування чужими грошовими коштами у розмірі 3% річних, а в разі прострочення оплати більше 14 днів -15% річних, а більше 90 днів - 48% річних, які нараховуються на суму заборгованості покупця за весь період користування ним грошовими коштами, які належать до сплати постачальнику.

В пункті 4.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" роз'яснено, що сторони договору можуть зменшити або збільшити передбачений законом розмір процентів річних. Якщо укладеним сторонами договором передбачено збільшення розміру процентів у зв'язку з простроченням сплати боргу, розмір ставки, на яку збільшено проценти, слід вважати іншим розміром процентів.

Суд, перевіривши розрахунок 48% річних, наданий позивачем, встановив, що він є арифметично вірним та обґрунтованим, а тому вимоги про стягнення 15 569,32 грн. 48% річних підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ч. 2 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Враховуючи вищенаведене, дослідивши повно та всебічно матеріали справи, на день розгляду справи, суд задовольняє позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Рехау" повністю.

Витрати зі сплати судового збору, відповідно до ст. 49 ГПК України, покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 4, 32-34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ТФ Кант ХХІ" (04123, м. Київ, вул. Осиповського, буд. 3А, кв. 100, код 33548614) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Рехау" (03150, м. Київ, вул. Ковпака, буд. 17, кв. 3-4, код 32108814) 52 951,84 грн. основного боргу, 13 497,24 грн. пені, 15 569,32 грн. 48% річних та 1378,00 грн. витрат зі сплати судового збору.

Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано 22.03.2016.

Суддя С.О. Турчин