ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

01.03.2016р. Справа №905/3525/15

за позовом: Державного підприємства «Вугілля України», м.Київ,

до відповідача: Державного підприємства «Макіїввугілля», м.Макіївка,

про стягнення 60767836,05 грн

Суддя: Паляниця Ю.О.

Секретар судового засідання: Бикова Я.М.

У засіданні брали участь:

від позивача: ОСОБА_1 - за дов.

від відповідача: не зявився

СУТЬ СПОРУ:

Позивач, Державне підприємство «Вугілля України», м.Київ звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до відповідача, Державного підприємства «Макіїввугілля», м.Макіївка про стягнення суми боргу за договором №03-10/1-ЕН від 01.02.2010р. у розмірі 60767836,05 грн з ПДВ.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що між учасниками спору було укладено договір поставки вугілля №03-10/1-ЕН від 01.02.2010р., внаслідок чого Державне підприємство «Вугілля України» сплатило на користь відповідача в якості попередньої оплати грошові кошти в сумі 772370949,57 грн за постачання товару, а відповідач здійснив фактичне передання товару лише на суму 711603113,52 грн.

Відповідач в судові засідання 14.01.2016р., 03.02.2016р., 01.03.2016р. не зявився, будь-яких пояснень по суті спору не надав, витребуваних судом документів не представив. Одночасно, за висновками суду, Державне підприємство «Макіїввугілля» було належним чином повідомлено про час та місце розгляду справи з урахуванням наступних обставин.

За приписами ст.64 Господарського процесуального кодексу України ухвала про порушення провадження у справі надсилається учасникам судового процесу за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

Відповідно до п.11 листа №01-8/123 від 15.03.2007р. Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2006 році» до повноважень господарських судів не віднесено встановлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Статтею 93 Цивільного кодексу України встановлено, що місцезнаходженням юридичної особи є фактичне місце ведення діяльності чи розташування офісу, з якого проводиться щоденне керування діяльністю юридичної особи (переважно знаходиться керівництво) та здійснення управління і обліку.

За змістом ч.4 ст.89 вказаного Кодексу України відомості про місцезнаходження юридичної особи вносяться до Єдиного державного реєстру.

Відповідно до ч.1 ст.16 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

Згідно із спеціальним витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців станом на 29.12.2015р. місцезнаходженням відповідача є: 86157, Донецька область, м.Макіївка, площа Радянська, буд.2.

З огляду на те, що відповідач знаходиться на території, на яку не здійснюється пересилання поштової кореспонденції, 23.12.2015р., 15.01.2016р., 17.02.2016р. на офіційному веб-порталі «Судова влада України» (dn.arbitr.gov.ua), у розділі «Новини та події суду» були розміщені оголошення про дату та час судових засідань у справі №905/3525/115, призначених на 14.01.2016р., 03.02.2016р., 01.03.2016р.

Одночасно, судом вчинялись дії, які були спрямовані на встановлення телефонного звязку з відповідачем, про що свідчать телефонограми №11/1 від 04.01.2016р., №11/2 від 04.01.2016р., №88 від 02.02.2016р.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобовязують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Статтею 77 зазначеного Кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст.69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Згідно із п.3.9.2 постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

За висновками суду, незважаючи на те, що відповідач, зокрема, у судове засідання 01.03.2016р. на виклик суду не зявився, справа може бути розглянута за наявними у ній документами у відповідності до вимог ст.75 Господарського процесуального кодексу України, а відсутність вказаного учасника судового спору не перешкоджає вирішенню справи по суті.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, господарський суд встановив:

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України зобовязання виникають, зокрема, з договору.

Як свідчать матеріали справи, 01.02.2010р. між Державним підприємством «Вугілля України» (покупець) та Державним підприємством «Макіїввугілля» (постачальник) був укладений договір поставки №03-10/1-ЕН.

У відповідності до п.п.1.1, 1.2 вказаного договору постачальник поставляє покупцю вугільну продукцію (вугілля) в асортименті, по реквізитах та за якісними характеристиками, приведеними в цьому договорі. Покупець приймає вугілля, оплачує його вартість на умовах встановлених цим договором.

За приписами п.1.3 підписаного сторонами договору його загальна сума орієнтовно становить 515000000 грн з ПДВ.

За змістом п.10 укладеного позивачем та відповідачем правочину договір набирає чинності з дати його підписання і діє до повного його виконання сторонами.

З огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги вказаний вище договір як належну підставу, у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обовязків.

За своїм змістом та правовою природою укладений між сторонами договір є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм ст.712 Цивільного кодексу України та ст.ст.264-271 Господарського кодексу України. В частині, що не суперечить договору, до вказаного правочину також застосовуються норми Цивільного кодексу України, які регулюють правила купівлі-продажу (ст.ст.655-697 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст.712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

За змістом ст.265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ст.692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу (ч.1 ст.693 Цивільного кодексу України).

За умовами ч.1 ст.662 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

За приписами ст.663 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Частиною 2 ст.693 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Як зазначає позивач, Державне підприємство «Вугілля України» перерахувало відповідачу в якості попередньої оплати за договором №03-10/1-ЕН від 01.02.2010р. грошові кошти у розмірі 772370949,57 грн. При цьому, відповідач обовязок по поставці товару виконав лише на суму 711603113,52 грн, внаслідок чого, за твердженням позивача, існують підстави для стягнення з Державного підприємства «Макіїввугілля» суми попередньої оплати у розмірі 60767836,05 грн.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із ст.4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обгрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст.33 вказаного Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Статтею 54 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позовна заява повинна містити виклад обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги; зазначення доказів, що підтверджують позов; законодавство, на підставі якого подається позов.

За таких обставин, враховуючи зміст ст.129 Конституції України, ст.ст.4-3, 33, 54 Господарського процесуального кодексу України, при зверненні до суду з розглядуваним позовом позивачем повинно бути доведено, зокрема, узгодження сторонами поставки товару на суму 772370949,57 грн та перерахування позивачем на користь відповідача попередньої оплати у вказаному розмірі, а також здійснення Державним підприємством «Макіїввугілля» поставки товару лише на суму 711603113,52 грн.

Як було зазначено судом вище, за приписами п.1.3 договору №03-10/1-ЕН від 01.02.2010р. його загальна сума орієнтовно становить 515000000 грн з ПДВ.

Виходячи зі змісту наявних у матеріалах справи додатків до вказаного договору, сторони дійшли згоди про поставку товару на загальну суму 91606680 грн, а саме:

- додаток №02/11-3 від 28.01.2011р. на суму 15173400 грн,

- додаток №02/11-2 від 28.01.2011р. на суму 3630000 грн,

- додаток №02/11-1 від 28.01.2011р. на суму 16480200 грн,

- додаток №02/11-5 від 28.01.2011р. на суму 10890000 грн,

- додаток №02/11-4 від 28.01.2011р. на суму 7260000 грн,

- додаток №04/11-3 від 31.03.2011р. на суму 7506840 грн,

- додаток №04/11-4 від 31.03.2011р. на суму 10461660 грн,

- додаток №04/11-2 від 31.03.2011р. на суму 6468660 грн,

- додаток №04/11-1 від 31.03.2011р. на суму 13735920 грн.

Тобто, з урахуванням вищенаведеного, з огляду на те, що сума договору була орієнтовною, приймаючи до уваги зміст наведених додатків, за висновками суду, сторонами було узгоджено фактичне постачання товару на суму 91606680 грн.

При цьому, належних та допустимих доказів у розумінні норм ст.32 Господарського процесуального кодексу України узгодження сторонами поставки товару на суму 772370949,57 грн в межах договору №03-10/1-ЕН від 01.02.2010р. матеріали справи не містять.

За приписами п.7.3 договору №03-10/1-ЕН від 01.02.2010р. покупець оплачує постачальнику вартість вугілля на умовах 90% попередньої оплати шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника. Залишкові 10% вартості вугілля оплачуються протягом трьох банківських днів з моменту підписання актів приймання-передачі вугілля та надання постачальником документів, вказаних в п.3.1.6 та 3.1.7 договору.

Одночасно, відповідно до п.6.3.1 договору №03-10/1-ЕН від 01.02.2010р. за письмовими повідомленнями покупця, затрати понесені ним відповідно до п.3.4.5 договору зараховуються постачальником як попередня оплата за договором. Також, у передбачених чинним законодавством випадках, на суму затрат покупця сторони можуть скласти акт зарахування зустрічних однорідних вимог.

На підтвердження перерахування на користь відповідача попередньої оплати за договором №03-10/1-ЕН від 01.02.2010р. на суму 772370949,57 грн, позивачем до матеріалів справи надано таблицю-розрахунок до позовної заяви, у відповідності до якої сальдо на 28.07.2015р. становить 60767836,05 грн.

Наразі, вказаний документ не може вважатись належним та допустимим доказом перерахування позивачем на користь відповідача грошових коштів у розмірі 772370949,57 грн, оскільки по своїй суті є лише розрахунком до позовної заяви. При цьому, банківські виписки, на які містить посилання таблиця-розрахунок, позивачем до матеріалів справи не представлено.

Крім того, як свідчать матеріали справи, позивач оформив наступні заяви про припинення зобовязань зарахуванням зустрічних однорідних вимог на загальну суму 16443542,82 грн, а саме: №0566/10 від 10.02.2012р. на суму 502496,61 грн, №1193/02 від 30.06.2015р. на суму 16393246,21 грн.

Проте, виходячи з того, що матеріали справи не містять доказів вручення заяви №1193/02 від 30.06.2015р. на суму 16393246,21 грн, будь-які підстави вважати припиненими зобовязання сторін на вказану суму на теперішній час відсутні.

Згідно з п.п.2.1, 2.3 договору №03-10/1-ЕН від 01.02.2010р. вугілля постачається рівномірно добовими обсягами протягом періоду поставки залізничним транспортом у відкритих напіввагонах вантажною швидкістю на умовах DDP (залізнична станція призначення) згідно з міжнародними правилами тлумачення торгівельних термінів «Інкотермс» в редакції 2000 року з урахуванням особливостей, передбачених цим договором, та за реквізитами покупця. Датою виконання зобовязання по поставці вугілля є дата календарного штемпеля залізничної станції призначення на перевізному документі.

Відповідно до п.5.11 укладеного сторонами правочину фактична кількість та якість вугілля, що надійшло від постачальника та прийняте покупцем на умовах цього договору, відображається в актах звіряння вугілля по кількості та якості та актах прийому-передачі вугілля.

Будь-яких актів прийому-передачі вугілля позивачем до матеріалів справи не надано.

Акт звірки взаємних розрахунків станом на 01.12.2014р., графік погашення заборгованості Державного підприємства «Макіїввугілля» перед Державним підприємством «Вугілля України» у 2011-2012 роках не є беззаперечними доказами заборгованості відповідача у розмірі 60767836,05 грн на теперішній час.

Крім того, вказаний акт містить інформацію про сальдо на 01.12.2014р. у розмірі 77161082,26 грн, а графік про заборгованість станом на 01.07.2011р. в сумі 80478,6 тис. грн. Одночасно, акт звірки взаємних розрахунків станом на 01.12.2014р. від імені Державного підприємства «Макіїввугілля» підписаний невідомою особою, посадове становище та імя якої не визначено.

Водночас, саме по собі зарахування зустрічних однорідних вимог за заявою №0566/10 від 10.02.2012р. на суму 502496,61 грн за умови відсутності в матеріалах справи доказів перерахування попередньої оплати та поставки вугілля у заявлених позивачем розмірах, не впливає на висновки суду щодо недоведеності позовних вимог.

Таким чином, приймаючи до уваги вищенаведене, з урахуванням того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами узгодження сторонами поставки товару на суму 772370949,57 грн та перерахування позивачем на користь відповідача попередньої оплати у вказаному розмірі, а також здійснення Державним підприємством «Макіїввугілля» поставки товару лише на суму 711603113,52 грн, позовні вимоги підлягають залишенню без задоволення.

Згідно зі ст.49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір в сумі 54213,65 грн підлягає віднесенню на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.43, 49, 75, ст.ст.82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову Державного підприємства «Вугілля України», м.Київ до Державного підприємства «Макіїввугілля», м.Макіївка про стягнення суми боргу за договором №03-10/1-ЕН від 01.02.2010р. у розмірі 60767836,05 грн з ПДВ.

У судовому засіданні 01.03.2016р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повне рішення складено 09.03.2016р.

Суддя Ю.О.Паляниця