ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" березня 2016 р.Справа № 922/309/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Присяжнюка О.О.

при секретарі судового засідання Косма К.І.

розглянувши справу

за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, м. Харків
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Владислав", с. Глибоке, Харківська область
про стягнення коштів
за участю представників:

позивача - ОСОБА_2 (дов.№966 від 14.07.15).

відповідача - Браташ О.О. (дов.№10 від 19.02.16).

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Фізична особа-підприємець ОСОБА_1, м. Харків, звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Владислав", с. Глибоке, про стягнення заборгованості за договором про надання послуг по внесенню мінеральних добрив №07/04-П від 07.04.2014рок,яка складається з 242 870,0 грн. - основної заборгованості, 60696,66 грн. - пені, 13104,10 грн. - 3% річних, 178618,07 грн. - інфляційних втрат. Також позивач просить суд покласти на відповідача судові витрати.

Ухвалою господарського суду від 10.02.2016р. прийнято вказану позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її до розгляду у відкритому судовому засіданні на 23.02.2016р. о 12:00 год.

Ухвалою господарського суду від 23.02.2016 року, у зв'язку із неявкою в судове засідання представника відповідача, розгляд справи відкладено до 10.03.2016 року.

Ухвалою господарського суду від 10.03.2016 року , з метою надання позивачем докладного та обґрунтованого розрахунку заявлених до стягнення штрафних санкцій, розгляд справи відкладено до 17.03.2016року.

В призначене судове засідання з'явився представник позивача, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд долучити до матеріалів справи додаткові письмові пояснення вказані документи судом долучено до матеріалів справи з подальшою реєстрацією в канцелярії суду ( за вх. 8247 від 14.03.2016року).

Представник відповідача в судовому засіданні 17.03.2016року усно визнає наявність заборгованості по сумі основного боргу в розмірі 242 870,0грн., просить застосувати позовну давність до вимог позивача про стягнення з відповідача пені за несвоєчасне виконання зобов'язання у розмірі 60 696,66 грн. та відмовити в цій частині позову, також відповідачем надано контр розрахунок заявлених до стягнення 3 % річних та інфляційних нарахувань.

Крім того, представник відповідача, через канцелярію господарського суду (вх.№8982 від 17.03.2016року) звернувся до суду з клопотанням про надання відстрочки виконання рішення господарського суду Харківської області , посилаючись на скрутне фінансове становище.

Згідно з частиною другою статті 4-3 ГПК та статтею 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Якщо подані сторонами та іншими учасниками судового процесу докази є недостатніми, господарський суд може за їх клопотанням чи за власною ініціативою витребувати в порядку підготовки справи до розгляду необхідні для цього письмові і речові докази, інші матеріали (пункти 3, 4, 6, 8 і 11 статті 65 ГПК України), притому не лише від учасників судового процесу, а й від інших підприємств, установ, організацій, державних органів.

При цьому, суд має створити належні умови всім учасникам судового процесу для виконання ними вказаного обов'язку по доведенню своєї правової позиції.

Згідно ч. 3 ст. 22 ГПК України сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Так, наявні в матеріалах справи ухвали суду про порушення провадження у справі та про відкладення розгляду справи свідчать, що судом було створено всім учасникам судового процесу належні умови для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів, які, на їх думку, є достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень. Окрім того, судом було вжито всіх заходів, в межах визначених чинним законодавством повноважень, щодо всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи, витребувано в порядку підготовки справи до розгляду необхідні для цього докази.

Розглянувши надані учасниками судового процесу документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

07 квітня 2014 року між позивачем (виконавець) та відповідачем (господарство) було укладено договір № 07/04-П про надання послуг по внесенню пестицидів.

Відповідно до п. 1.1 договору, виконавець надає послуги по внесенню пестицидів власними силами на полях, переданих господарством, а господарство оплачує роботу виконавця.

Виконавець зобов'язується провести роботи по внесенню пестицидів на полях, наданих господарством в строк, встановлений по домовленістю між господарством та виконавцем. При роботі пестицидом, наданим господарством, виконавець не несе відповідальності за обраний господарством хімічний препарат, норму внесення його на один гектар та строк обробки (в залежності від стадії росту рослин). Робота виконується за згодою та під контролем агронома господарства по захисту рослин. Виконавець не здійснює доставку техніки до місця проведення робіт по внесенню пестицидів на полях господарства (п. п. 2.1, 2.2, 2.3 договору).

Господарство зобов'язується зокрема, виділити 2000 га площі с/х угідь для внесення пестицидів у відповідності з п. 1.1 договору. Забезпечити своїми засобами своєчасну доставку чистої (зі свердловини) води для забезпечення безперебійної роботи оприскувача, згідно заявки керівника загону виконавця. Господарство здійснює доставку техніки виконавця до місця проведення робіт, та по закінченню робіт - повернути на базу виконавця (м. Харків) (п.п. 3.1, 3.2, 3.3 договору).

Вартість розрахунків за виконані послуги: перераховується на р/р виконавця. Вартість робіт по внесенню пестицидів за 1 га становить 50,0 грн. Загальна вартість послуг, наданих виконавцем, складає сто тисяч грн., та може бути відредагована згідно Акту виконаних робіт. Оплата по договору проводиться наступним чином: 25% передоплата на основі виставлених рахунків на протязі 3-х банківських днів. Кінцевий розрахунок за виконані роботи по даному договору в розмірі 75% від суми договору має бути проведений господарством на протязі 3-х банківських днів з дати підписання акта виконаних робіт (п. п. 4.1, 4.2, 4.3, 4.4, 4.5 договору).

При порушенні строків оплати згідно п.п. 4.4; 4.5 договору, господарство виплачує виконавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, діючій на даний період, за кожен прострочення, але не більше 10% від суми договору (п. 5.2 договору).

Відповідно до п. 7.3 договору, договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання зобов'язань за договором.

16 квітня 2014року між сторонами підписано та скріплено печатками Акт здачі-приймання виконаних робіт на суму 9550,0 грн. (арк. спр. 13).

01 вересня 2014 року між сторонами підписано та скріплено печатками Акт здачі-приймання виконаних робіт на суму 105000,0 грн. (арк. спр. 14).

05 листопада 2014року між сторонами підписано та скріплено печатками Акт здачі-приймання виконаних робіт на суму 219550,0 грн. (арк. спр. 15).

В подальшому 26.07.2015року між Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1, ТОВ»Агрофірма «Владислав» та ТОВ»Талино» було укладено договір переведення боргу №26/07-ПБ, відповідно до умов якого ,ТОВ»Талино» зобов'язалось розрахуватись за договором №07/04-П від 07.04.2014 року на суму в розмірі 91 230,0грн.

Позивач вказує, що на виконання умов договору надав відповідачу послуги по внесенню пестицидів в обсягах та на умовах, визначених цим договором, що підтверджується актами здачі-приймання виконаних робіт підписаними обома сторонами . Проте відповідач вартість даних послуг не сплатив, в зв'язку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача 242 870,0грн. заборгованості за надані послуги за договором № 07/04-П по наданню послуг по внесенню пестицидів від 07 квітня 2014 року.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

Стаття 11 Цивільного кодексу України вказує, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

Як зазначено в ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 ЦК України визначає договір як домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до положень частини 1 ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 1 ст.903 ЦК України встановлено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Стаття 525 ЦК України встановлює, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч.1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В п. 4.5 договору сторони домовились, що кінцевий розрахунок за надані послуги здійснюється протягом 3-х днів з дати підписання акту виконаних робіт.

В судовому засіданні відповідач визнав позовні вимоги в частині стягнення основного боргу в сумі 242870,0грн.

Відповідно ч. 5 ст. 78 ГПК України, у разі визнання відповідачем позову господарський суд приймає рішення про задоволення позову за умови, що дії відповідача не суперечать законодавству або не порушують прав і охоронюваних законом інтересів інших осіб.

Зважаючи на встановлені факти та вимоги вищезазначених норм, а також те, що акт виконаних робіт підписано сторонами, та з огляду на те, що представник відповідача під час судових засідань визнав позовні вимоги в частині стягнення з відповідача суми основної заборгованості, господарський суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача 242870,00 грн. основної заборгованості за спірним договором нормативно та документально доведені, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі.

Окрім того, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 60 696,66 грн. пені (за період з 19.04.2014року по 08.05.2015року) яку нараховано на підставі п. 5.2 договору № 07/04 про надання послуг по внесенню пестицидів від 07 квітня 2014 року.

Відповідно до ст.ст. 610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 Господарського Кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно з ч. 4 статті 231 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

В силу статей 546-551 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. При цьому, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання і її розмір (ч. 2 ст. 551 ЦК України) встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Пунктом 6 ст. 232 ГК України визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідач у своєму клопотанні (вх. № 8983 від 17 березня 2016 року) про застосування строків позовної давності щодо позовних вимог про стягнення пені в межах справи № 922/309/16 вказує на те, що строк нарахування штрафних санкцій обмежується шестимісячним терміном, який сплинув, в зв'язку з чим просить суд застосувати наслідки спливу позовної давності в частині вимог про стягнення пені, встановлені ст. 258 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно ч. 3 ст. 267 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленої до винесення ним рішення.

Частиною третьою статті 267 ЦК України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом. Також ч. 4. Цієж статті зазначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. В частина пятій статті 267 ЦК України визначено, що якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Відповідно до Постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 29.05.2013р. № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів", за загальним правилом період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов'язання, не може перевищувати один рік (пункт перший частини другої статті 258 ЦК України). При цьому виходячи з правової природи пені, яка нараховується за кожен день прострочення, право на позов про стягнення пені за кожен окремий день виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність за позовом про стягнення пені відповідно до статті 253 ЦК України обчислюється по кожному дню, за який нараховується пеня, окремо, починаючи з дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Враховуючи вище викладене, суд відмовляє позивачу в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача пені у розмірі 60696,66 грн. пені, з огляду на те, що строк на пред'явлення позовних вимог щодо стягнення пені, встановлений ст. 258 ЦК України, сплинув .

З матеріалів справи вбачається, що позивачем заявлено до стягнення інфляційні нарахування за період з травня 2014 року по грудень 2015 року та 3% річних за період з 19.04.2014р. по 31.01.2016р.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, частина 1 статті 625 Цивільного кодексу України встановлює виняток із загального правила статті 614 Цивільного кодексу України, що закріплює принцип вини як підставу відповідальності боржника.

Отже, відсутність у боржника грошей у готівковій формі або грошових коштів на його рахунку в банку, і як наслідок, неможливість виконання ним грошового зобов'язання, якщо навіть у цьому немає його провини, не звільняють боржника від відповідальності за прострочення грошового зобов'язання.

Слід зазначити, що передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу враховуючи індекс інфляції та відсотків річних є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

Крім того, оскільки інфляційні витрати пов'язані з інфляційними процесами в державі та за своєю природою є компенсацією за понесені збитки, спричинені знеціненнями грошових коштів, а три проценти річних - платою за користування коштами, що не були своєчасно сплачені боржником, то ні три проценти річних, ні індекс інфляції не можна розцінювати як заходи відповідальності за порушення зобов'язань. Вищенаведене відповідає судовій практиці Верховного суду України (зокрема постанова від 10.06.2003 по справі № 3/350).

Пунктом 2 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 17.07.2012р. № 01-06/928/2012 «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права» (з посиланням на постанову Вищого господарського суду України від 05.04.2011р. № 23/466 та на лист Верховного суду України «Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ від 03.04.1997р. № 62-97р) зазначено, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожен місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якійсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зазначену позицію також підтримує і Верховний Суд України (постанова Верховного суду України від 23.01.2012р. у справі №37/64).

Нарахування 3 % річних здійснено по кожному періоду наявності заборгованості з урахуванням розміру боргу за вказаний період.

Разом з тим, здійснивши правовий аналіз розрахунку позивача, що міститься у поданому до суду клопотанні суд дійшов висновку, що позивачем безпідставно віднесено період до днів прострочки заборгованості на всю суму заборгованості в розмірі 334 100,0грн., починаючи з 26.07.2015 року, оскільки між Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1, ТОВ »Агрофірма «Владислав» та ТОВ »Талино» 26.07.2015року було укладено договір переведення боргу №26/07-ПБ, відповідно до умов якого , ТОВ»Талино» зобов'язалось розрахуватись за договором №07/04-П від 07.04.2014 року на суму в розмірі 91 230,0грн., таким чином сума яка повинна рахуватись з 26.07.2015 року складає 242 870,0грн.

Відповідно до ст. ст.251, 253 ЦК України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Отже, сума заборгованості зменшується, починаючи з наступного дня після укладення між сторонами вищевказаного договору про переведення боргу , тому методика нарахування позивачем 3% річних сприймається критично.

Таким чином, проаналізувавши поданий позивачем розрахунок, суд приходить до висновку, про часткове задоволенні позовних вимог позивача в частині нарахування 3% річних в сумі 7885,57грн.

Дослідивши розрахунок позивача інфляційних втрат, суд також дійшов висновку про неправильність даного розрахунку за вказаний період в розмірі 178 618,07грн.

В судовому засіданні відповідач визнав суму основного боргу в розмірі 242 870,0 грн., однак зазначив, що станом на 17.03.2016 року в їх підприємства немає фінансової можливості погасити відповідну заборгованість. Також, відповідач здійснив перерахунок штрафних санкцій та вважає, що заборгованість інфляційних втрат складає 165 641,56грн., з відповідним розрахунком суд погодився та вважає його вірним і обґрунтованим, оскільки вказані нарахування здійсненні з врахуванням договору про переведення боргу №26/07-ПБ від 26.07.2015року та положень законодавства в межах визначеного позивачем періоду .

Враховуючи все вищевикладене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з них: основного боргу в сумі 242 870,0грн., 3% річних в сумі 7885,57грн., інфляційних нарахувань в сумі 165641,56грн.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 6 245,95 грн. покладаються на відповідача.

Щодо клопотання (заяви) відповідача про відстрочення виконання рішення суду, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 121 ГПК України, при наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, за заявою сторони, державного виконавця, за поданням прокурора чи його заступника або за своєю ініціативою господарський суд, який видав виконавчий документ, у десятиденний строк розглядає це питання у судовому засіданні з викликом сторін, прокурора чи його заступника і у виняткових випадках, залежно від обставин справи, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, ухвали, постанови, змінити спосіб та порядок їх виконання.

Згідно з п. 7.1.2. Постанови пленуму Вищого Господарського Суду України № 9 від 17.10.2012 року «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України» розстрочка означає виконання рішення частками, встановленими господарським судом, з певним інтервалом у часі. Строки виконання кожної частки також повинні визначатись господарським судом. При цьому слід мати на увазі, що розстрочка можлива при виконанні рішення, яке стосується предметів, що діляться (гроші, майно, не визначене індивідуальними ознаками; декілька індивідуально визначених речей тощо).

Відповідно до п. 7.2. Постанови пленуму Вищого Господарського Суду України № 9 від 17.10.2012 року «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України» підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. При цьому слід мати на увазі, що згоди сторін на вжиття заходів, передбачених статтею 121 ГПК, ця стаття не вимагає, і господарський суд законодавчо не обмежений будь-якими конкретними термінами відстрочки чи розстрочки виконання рішення. Проте, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім'ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Частиною 3 ст. 121 ГПК України встановлено, що про відстрочку або розстрочку виконання рішення, ухвали, постанови, зміну способу та порядку їх виконання виноситься ухвала, яка може бути оскаржена у встановленому порядку. В необхідних випадках ухвала надсилається установі банку за місцезнаходженням боржника або державному виконавцю.

Згідно зі ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до приписів ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, а обставини, що відповідно до законодавства можуть бути підтверджені певними засобами доказування не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування.

Враховуючи те, що позивач заперечував проти заяви відповідача про відстрочку, але просив суд залишити вищевказану заяву на розсуд суду господарський суд приходить до висновку, про задоволення клопотання (заяви) відповідача про відстрочку виконання рішення суду строком на 6 місяців .

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 174, 230, 231, 232 Господарського кодексу України, ст.ст. 11, 258, 267, 525, 530, 546-551,610, 611, 612, 625, 626, 629, 901, 903 Цивільного кодексу України; ст.ст. 1, 4, 12, 22, 33, 34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю »Агрофірма «Владислав» (62410, Харківська область, Харківський район, селище Глибоке, вул. Студентська, буд.29, код 37263274) на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (62104, АДРЕСА_1, код НОМЕР_1) - 242870,0грн. основного боргу, 3% річних в сумі 7885,57грн., інфляційних нарахувань в сумі 165641,56грн., витрати по сплаті судового збору в сумі 6245,95грн.

Відстрочити виконання рішення на шість місяців.

В іншій частині позовних вимог відмовити .

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України. Рішення може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції в порядку та в строки, передбачені нормами ст.ст. 91, 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 21.03.2016 р.

Суддя О.О. Присяжнюк