ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.03.2016р. Справа№ 914/3609/15

За позовом: Закритого акціонерного товариства «КЕНТАВР», м. Мінськ

до відповідача-1: Приватного підприємства «АВТОТРАНСКОМ», м. Львів

до відповідача -2: Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Універсальна», м. Київ

про: стягнення 675 236,68 грн.,

Суддя Долінська О.З.

При секретарі Вашкевич Н.І.

За участю представників сторін:

позивача: не зявився,

відповідача-1: ОСОБА_1 дов. № 7/20/15 від 19.10.2015р.,

відповідача-2: ОСОБА_2 -дов. №328Д/2015 від 22.04.2015 р.

Учасникам судового процесу роз'яснено права та обов'язки передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України. Заяв про відвід судді не подавалось. Клопотань про технічну фіксацію судового процесу не поступало.

На розгляд господарського суду Львівської області поступив позов Закритого акціонерного товариства «КЕНТАВР» до Приватного підприємства «АВТОТРАНСКОМ» про стягнення 675 236,68грн. Ухвалою від 20.10.2015 р. порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 10.11.2015р.

Рух справи відображено в ухвалах суду, які містяться в матеріалах справи.

Через канцелярію суду 30.11.2015 року за вх. №5580/15 представник позивача подав клопотання про залучення співвідповідача та збільшення позовних вимог, в якому просить:

« 1. Залучити до участі у справі за позовом ЗАТ «КЕНТАВР» до ПП «АВТОТРАНСКОМ» про відшкодування шкоди спричиненої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (в порядку регресу) в якості співвідповідача) Публічне акціонерне товариство «Страхова компанія «Універсальна» (01133, м. Київ, БУЛЬВАР ЛЕСІ УКРАЇНКИ, будинок 9, ).

2. Стягнути з ПРИВАТНОГО ПІДПРИЄМСТВА «АВТОТРАНСКОМ» (79067, Львівська обл., м. Львів, вул. БОГДАНІВСЬКА, буд.15 А, ) на користь Закритого акціонерного товариства «КЕНТАВР» (220141, Білорусь, м. Мінськ, пр.. Незалежності, 172, УНП 100985903, ОКПО 14523865) спричинену шкоду внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (в порядку регресу) в розмірі 30 044,50 EUR , еквівалент у гривнях 759 224,52 грн.

3. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Універсальна» (01133, м. Київ, БУЛЬВАР ЛЕСІ УКРАЇНКИ, будинок 9, ) на користь Закритого акціонерного товариства «КЕНТАВР» (220141, Білорусь, м. Мінськ, пр.. Незалежності, 172, УНП 100985903, ОКПО 14523865) суму страхового відшкодування ( впорядку регресу) в розмірі 1 978,63 EUR, еквівалент у гривнях 50 000,00 грн.»

У пункті 3.11 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №18 Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції зазначено, що Господарським процесуальним кодексом України (далі - ГПК України), зокрема статтею 22 цього Кодексу, не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про "доповнення" або "уточнення" позовних вимог, або заявлення "додаткових" позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як:

- подання іншого (ще одного) позову, чи

- збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи

- об'єднання позовних вимог, чи

- зміну предмета або підстав позову.

У будь-якому з таких випадків позивачем має бути додержано правил вчинення відповідної процесуальної дії, а недотримання ним таких правил тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені ГПК та зазначені в цій постанові.

Збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір вимог майнового характеру. Якщо в заяві позивача йдеться про збільшення розміру немайнових вимог (наприклад, про визнання недійсним ще одного акта крім того, стосовно якого відповідну вимогу вже заявлено), то фактично також йдеться про подання іншого позову.

Відповідно до частини четвертої статті 22 ГПК України позивач вправі до прийняття рішення у справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Згідно ч. 1 ст. 56 ГПК України позивач, прокурор зобов'язані при поданні позову надіслати сторонам копії позовної заяви та доданих до неї документів відповідно до кількості відповідачів та третіх осіб листом з описом вкладення.

Відповідно до п.2 та п. 4 ч. 1 ст. 57 ГПК України до позовної заяви додаються документи, які підтверджують: - відправлення відповідачеві копії позовної заяви і доданих до неї документів; - обставини, на яких грунтуються позовні вимоги.

Згідно п. 5 ч. 2 ст. 54 ГПК України позовна заява повинна містити: - виклад обставин, на яких грунтуються позовні вимоги; зазначення доказів, що підтверджують позов; - обгрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються; законодавство, на підставі якого подається позов.

Як вбачається із матеріалів позовної заяви то позивачем порушено вимоги п. 2, 4, 5 ч.2 ст. 54 ГПК України, в частині обґрунтованого розрахунку суми, що стягується. Також позивачем порушено вимоги п. 2 та п. 4 ст. 57 ГПК України, так як не додано документів, які підтверджують обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги (розрахунок та не додані документи, які підтверджують відправлення відповідачу копії позовної заяви і доданих до неї документів, в той час, коли відповідачу згідно п. 2 ч. 1 ст. 57 ГПК України повинні бути направлені всі додатки, що значаться в позовній заяві, яка подана суду.

Згідно п. 3 та п. 6 ст. 63 ГПК України суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи без розгляду, якщо: - у позовній заяві не вказано обставин, на яких грунтується позовна вимога, доказів, що підтверджують викладені в заяві обставини, обгрунтований розрахунок стягуваної чи оспорюваної суми; - не подано доказів надсилання відповідачеві копії позовної заяви і доданих до неї документів.

Крім того, суд зазначає, що пунктом 3.12 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №18 Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції передбачено, що право позивача на зміну предмета або підстави позову може бути реалізоване лише до початку розгляду господарським судом справи по суті та лише у суді першої інстанції шляхом подання до суду відповідної письмової заяви, яка за формою і змістом має узгоджуватися із статтею 54 ГПК України з доданням до неї документів, зазначених у статті 57 названого Кодексу. Невідповідність згаданої заяви вимогам цих норм процесуального права є підставою для її повернення з підстав, передбачених частиною першою статті 63 ГПК України.

Ухвалою господарського суду Львівської області від 30.11.2015 р. повернуто заяву про залучення співвідповідача та збільшення позовних вимог від 30.11.2015 року за вх. №5580/15 та долучені до неї додатки без розгляду - позивачу.

17.12.2015 р. представник позивача через канцелярію суду подав клопотання про залучення до справі в якості співвідповідача Акціонерне товариство «Страхова компанія «Універсальна» (01133, м. Київ, бульвар Лесі Українки, 9 ).

В судове засідання 17.12.2015 р. представник позивача зявився, позов підтримав, вимоги ухвал виконав частково. Просить задоволити клопотання від 17.12.2015 р. (вх. №5961/15)

В судове засідання 17.12.2015 р. представник відповідача зявився, проти позову заперечив повністю, вимоги ухвал суду не виконав, відзиву на позовну заяву не надав.

Невиконання вимог ухвал суду та неподання відзиву у справі пояснює тим, що наполягає на представлені підстав позивачем оригіналів документів, що додані позивачем до позовної заяви. Однак позивач такі вимоги суду не надає, а відтак відповідач не має змоги надати відзив у справі. Не заперечив проти задоволення клопотання позивача про залучення в якості співвідповідача у даній справі АТ «СК «Універсальна».

Ухвалою господарського суду Львівської області від 17.12.2015 р. залучено до участі у даній справі в якості відповідача -2 Акціонерне товариство «Страхова компанія «Універсальна» (01133, м. Київ, бульвар Лесі Українки, 9 ).

Через канцелярію суду 22.01.2016 року за вх. №299/16 представник позивача подав заяву про збільшення позовних вимог, в якій просить:

« 1. Збільшити позовні вимоги.

2. Стягнути з Приватного підприємства «АВТОТРАНСКОМ» на користь Закритого акціонерного товариства «КЕНТАВР» спричинену шкоду внаслідок дорожньо-транспртної пригоди (в порядку регресу) в розмірі 30 033,48 EUR, еквівалент у гривнях 754 741,35 грн.

3. Стягнути з Публічне акціонерного товариства «Страхова компанія «Універсальна» на користь Закритого акціонерного товариства «КЕНТАВР» суму страхового відшкодування (в порядку регресу) в розмірі 1 989,65 EUR, еквівалент у гривнях 50 000,00 грн.

4. Судові витрати покласти на відповідачів».

Долучив позовну заяву (уточнену).

Ухвалою господарського суду Львівської області від 28.01.2016 р. прийнято до розгляду заяву позивача (вх. №299/16 від 22.01.2016 року) про збільшення позовних вимог, так як це процесуальне право позивача і не порушує прав та законних інтересів інших осіб.

02.02.2016 р. за вх.. №4161/16 представник відповідача 1 подав заяву про долучення до матеріалів справи доказів в тому числі відзиву на позов про невизнання позовних вимог, в якому також просить застосувати наслідки спливу позовної давності до вимог позивача до відповідача- 1 та в задоволенні позову відмовити.

03.02.2016 р. за вх. №4506/16 представник відповідача 2 подав суду письмові заперечення у справі №914/3609/15, в яких позов не визнає і просить застосувати наслідки пропуску позовної давності та в задоволенні позову відмовити.

В судове засідання 04.02.2016 р. представник позивача зявився, позов підтримав, із врахуванням заяви про збільшення позовних вимог, вимоги ухвали суду від 28.01.2016 року виконав частково. Через канцелярію суду за вх. №578/16 04.02.2016 року представник позивача подав клопотання про продовження строку розгляду даної справи на 15 календарних днів. 04.03.2016 року подав заяву про ознайомлення з матеріалами справи.

В судове засідання 04.02.2016 р. представник відповідача-1 зявився, проти позову заперечив повністю, із підстав, викладених у відзиві, вимоги ухвал суду від 28.01.2016 року виконав частково. Не заперечує проти продовження строку розгляду справи.

В судове засідання 04.02.2016 р. представник відповідача-2 не зявився, незважаючи на те, що належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи судом, причини неявки в судове засідання не повідомив, вимоги ухвали суду від 28.01.2016 року виконав частково.

Згідно ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відповідно до ст. 69 ГПК України у виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду спору, господарський суд ухвалою може продовжити строк розгляду спору, але не більш як на п'ятнадцять днів.

З метою повного та всебічного дослідження всіх матеріалів та обставин справи, в забезпечення принципу змагальності учасників судового процесу, суд прийшов до висновку про доцільність задоволення клопотання представника позивача щодо продовження строку розгляду справи на 15 календарних днів і відкладення розгляду справи.

Ухвалою господарського суду Львської області від 04.02.2016 р. продовжено строк розгляду справи №914/3609/15 на 15 календарних днів з 18.02.2016 р. і розгляд справи відкладено на 04.03.2016 р.

09.02.2016 р. представник відповідача 1 подав заяву про застосування строку позовної давності (вх. №5313/16 від 09.02.2016 р.).

03.03.2016 р. за вх. №9006/16 від позивача через відділ документального обізу та забезпечення поступило клопотання про доручення доказів до матеріалів справи, в тому числі: заяви про уточнення позовних вимог, пояснення щодо відзиву, оригінал постанови від 29.10.2012 р. Хустського райсуду Закарпатської області про притягнення до адміністративної відповідальності водія ОСОБА_3 за вчинення правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП у вигляді штрафу в розмірі 340 грн., клопотання про призначення експертизи.

За вх. №1252/16 від позивача поступила заява про уточнення позовних вимог у справі №914/3609/15, в якій просить зменшити позовні вимоги, в якій зазначає наступне.

Враховуючи відзив відповідач 1 та Договір №6018/215/010001 добровільного страхування цівільної відповідальності власників наземного транспорту від 14.02.2012 р., укладеного між відповідача 1 та відповідачем 2, згідно якого ліміт відповідальності за настання цивільно-правової відповідальності, в звязку із використанням автомобіля «MAN», реєстраційний номер НОМЕР_1 Страховиком збільшено до 505 000,00 грн., про існування якого позивачу відомо не було та керуючись ГПК України просить:

1. Стягнути з ПП «АВТОТРАНСКОМ» на користь ЗАТ «КЕНТАВР» спричинену шкоду внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (в порядку регресу) в розмірі 9 937,97 EUR , еквівалент у гривнях 249 741,35 грн.

2. Стягнути з Публічне акціонерного товариства «Страхова компанія «Універсальна» на користь Закритого акціонерного товариства «КЕНТАВР» суму страхового відшкодування (в порядку регресу) в розмірі 22 085,16 EUR, еквівалент у гривнях 550 000,00 грн.

3. Судові витрати покласти на відповідачів.

За вх. №1253/16 від 04.03.2016 р. представник позивача подав клопотання про призначення експертизи в якому просить призначити авто технічну експертизу, на вирішення якої просить поставити наступні питання: яка вартість матеріального збитку спричиненого власнику «RENAULT MAGNUM», реєстраційний номер АК 3499 5, внаслідок його пошкодження у ДТП, яка мала місце 20 вересня 2012 р. Яка вартість відновлювального ремонту автомобіля «RENAULT MAGNUM» реєстраційний номер АК 3499 5, внаслідок його пошкодження у ДТП, яка мала місце 20 вересня 2012 р.

В судове засідання 04.03.2016 р. представник позивача незявився, незважаючи на те, що належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи судом (жокази містяться в матеріалах справи). Вимоги ухвали суду виконав частково.

В судове засідання 04.03.2016 р. представник відповідача - 1 зявився, проти позову заперечив повністю, із підстав, викладених у відзиві просить застосувати сплив строку позовної давності у даному спорі, вимоги ухвал суду виконав.

В судовому засіданні 04.03.2016 р. представник відповідача - 2 зявився, проти позову заперечив повністю, із підстав, викладених у запереченні на позов. Просить застосувати сплив строку позовної давності у даному спорі, вимоги ухвал суду виконав.

Щодо прийняття до розгляду судом заяви позивача про уточнення позовних вимог покладаються на розсуд суду.

Представники відповідачів заперечили щодо призначення експертизи.

Заява позивача (вх. №1252/16 від 04.03.2016 р.) про уточнення позовних вимог суд розцінює, як заяву про зменшення позовних вимог відносно відповідача 1 та збільшення позовних вимог відносно відповідача - 2, прийнята судом до розгляду, так як не протирічить діючому законодавству, не порушує прав та охоронюваних законом інтересів інших осіб, а також є процесуальним правом сторони, відповідно до ст. 22 ГПК України.

Таким чином суд розглядає дану справу в межах заявлених позовних вимог до відповідача 1 та відповідача 2, що викладені позивачем у його заяві (вх. №1252/16 від 04.03.2016 р.).

Щодо клопотання представника позивача про призначення експертизи то суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 41 ГПК України, для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу. Учасники судового процесу мають право пропонувати господарському суду питання, які мають бути роз'яснені судовим експертом.

При цьому, необхідність призначення судової експертизи пов'язана саме з наявністю при розгляді господарського спору певних питань щодо обставин, які не можуть бути встановлені судом самостійно, оскільки потребують спеціальних знань експерта та можуть бути вирішені шляхом призначення судової експертизи. Зі змісту ст.41 ГПК України випливає, що саме суд визначає при розгляді справи наявність таких питань та, відповідно, вирішує питання необхідності призначення певного виду судової експертизи у справі. Також, слід зазначити, що згідно положень чинного законодавства та вказаної статті, зокрема, суд має право, на його розсуд, призначити експертизу у разі такої необхідності, проте, не обов'язок.

Згідно приписів п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012р. №4 Про деякі питання практики призначення судової експертизи, судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

За таких обставин, суд дійшов висновку про необґрунтованість клопотання відповідача про призначення судової автотехнічної експертизи та відсутність дійсної потреби у спеціальних знаннях при дослідженні та оцінці документальних доказів, наявних у матеріалах справи. А відтак, в задоволенні клопотання представника позивача про призначення автотехнічної судової експертизи суд відмовляє.

В судовому засіданні 04.03.2016 р. судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представників відповідача 1 та відповідача 2, повно, всебічно і обєктивно зясувавши усі обставини справи в їх сукупності, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, судом встановлено таке.

20.09.2012 р. на автодорозі «Київ Чоп» у Воливецькому районі Закарпатської області України водій ОСОБА_3, керуючи автомобілем «MAN», реєстраційний номер НОМЕР_2, який належить ПП «Автотранском» зіткнувся з автомобілем «RENAULT MAGNUM» реєстраційний номер АК 3499 5 і напівпричепом «МАЗ 975830», реєстраційний номер А4078 А-5, під керуванням ОСОБА_4

Автомобіль «RENAULT MAGNUM» реєстраційний номер АК 3499 5 належить АТ «БІАРТРАС» та був застрахований в ЗАТ «КЕНТАВР» за договором добровільного страхування наземного транспортного засобу серія №СТЮ №0000092 від 02.03.2012 р. Вартість відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу становить 339 791 332 BYR визначена на підставі калькуляції №290 від 06.05.2013 р. з допомогою системи AUDATEX.

За порушення п. 12.1. ПДР України, відносно ОСОБА_3 складено протокол про адміністративне правопорушення за ознаками ст. 124 КПК України.

Постановою Хустського районного суду Закарпатської області від 29.10.2012 р. у справі № 713/4716/12 провадження №3/713/1350/12, за дане правопорушення, як винну у ДТП особу притягнуто ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП з накладенням адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 грн.

Транспортний засіб відповідача 1 був застрахований за Договором добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземного транспорту №6018/215/010001 від 14.02.2012 р. та за страховим полісом №АВ/6387393 від 29.03.2012 р. у ПАТ «Страхова компанія «Універсальна», що були укладені з ПАТ «Концерн «Галнафтогаз». На час ДТП автомобіль МАNF 200 (ВС 2617 ВА) знаходився в оренді відповідача 1 згідно додаткової угоди від 23.08.2012 р. до договору №1/1-5-10/12 оренди транспортних засобів від 01.01.2010 р., укладених між ПАТ «Концерн «Галнафтогаз»і ПП «Автотранском».

На час ДТП вказані вище договори страхування були діючі, що підтверджено довідкою ПАТ «СК «Універсальна» (а.с.74 том 1 ).

ОСОБА_3 нас ДТП перебував у трудових відносинах із ПП «Автотранском», що підтверджується наказом №65-п від 28.07.2009 р. про прийом на роботу (а.с.37 том 2).

Згідно до постанови про відмову в порушенні кримінальної справи від 26.09.2012 р. інспектора з дізнання ВДАІ Свалявського РВ УМВС України в Закарпатській області в порушені кримінальної справи по ст. 286 КК України по факту ДТП відмовлено на підставі ст.6 п. 2 КПК України.

Крім того, як зазначає позивач, власник автомобіля «RENAULT MAGNUM» реєстраційний номер АК 3499 5 поніс додаткові витрати на евакуацію пошкодженого транспортного засобу в розмірі 11 735,00 грн. згідно договору №24/09/2012 від 24.09.2012 р. про надання послуг. Однак, доказів сплати 11 735,00 грн. замовником АТ «Біотранс» виконавцю згідно договору №24/09/12, позиваем суду не подано, хоча такі неодноразово вимагались налдати суду у даній справі.

Згідно платіжного доручення №1661 від 21.05.2013 р. страховик здійснив страхове відшкодування власнику пошкодженого автомобіля за вказаною подією в розмірі 351 934 230 BYR. Станом на 20.09.2012 р. дана сума становила 32 023,13 EUR, в тому числі 12 142 908 BYR витрати на евакуацію пошкодженого автомобіля.

Враховуючи відзив відповідача 1 та Договір №6018/215/010001 від 14.02.2012 р., укладений між відповідачем 1 та відповідачем 2, згідно якого ліміт відповідальності, у звязку із використанням автомобіля НОМЕР_3 Страховиком збільшено до 505 000,00 грн., то позивач в порядку регресу просить стягнути з відповідача 1 спричинену шкоду внаслідок ДТП в розмірі 9 937,97 BYR, еквівалент у гривнях 249 741,35 та з відповідача 2 суму страхового відшкодування (в порядку регресу) в розмірі 22 085,16 EUR, еквівалент у гривнях 555 000,00 грн.

Що стосується строку позовної давності, як вбачається із письмових пояснень представника позивача та він вважає, що такий 3- річний строк позовної давності ним не пропущений із підстав, викладених ним у поясненні, що додане до клопотання (вх. №90006/16 від 03.03.2016 р.) і вважає, що позов ним поданий про стягнення страхового відшкодування в порядку регресу.

Представник відповідача -1не визнає позовні вимоги з наступних причин. Позивач в позовній заяві посилається на Постанову про відмову в порушенні

кримінальної справи від 26.09.2012 року інспектора з дізнання ВДАІ Свалявського РВ УМВС України в Закарпатській області в порушенні кримінальної справи по ст.286 КК України по факту ДТП відмовлено на підставі п.2ст.6КПКУкраїни де водія ОСОБА_5 визнано винним у скоєні згаданої вище події.

Однак, з даним твердженням позивача, відповідач - 1 погоджується.

В «Узагальненні судової практики розгляду судами цивільних справ про відшкодування

шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки у 2010-2011 роках» Вищого

спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначається,

ч.1 ст. 1188 ЦК України встановлено, що шкода завдана внаслідок зіткнення

транспортних засобів відшкодовується на загальних підставах.

Під час розгляду таких справ наявність або відсутність вини кожного з володільців джерела підвищеної небезпеки встановлюється на підставі доказів сторін.

Відповідно до ч. 2 ст. 32 ГПК України до доказів належать письмові і речові докази,висновки судових експертів, поясненнями представників сторін та інших осіб,які беруть участь в судовому процесі.

Відповідно до вимог ч.З ст.35 ГПК України вирок суду в кримінальному провадженні або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення,які набрали законної сили, є обовязковими для господарського суду, що розглядає справ' про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою.

Згідно із ч.І ст.49 ЗУ «Про міжнародне приватне право» права та обов'язки за зобов'язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди.

За загальним правилом розмір відшкодування шкоди встановлюється законом або домовленістю сторін, а у разі наявності спору між сторонами - судом.

Порядок визначення шкоди, заподіяної джерелом підвищеної небезпеки, врегульовано главою 82 ЦК України, крім того, відповідні розяснення надано у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року№6,відповідно до яких при визначенні розміру шкоди враховується розмір майнової шкоди, спричиненої майну або особистим немайновим правам потерпілого.

Під шкодою, що має бути відшкодована, розуміють знешкодження або зменшення блага потерпілого внаслідок порушення його матеріальних прав або приниження нематеріальних благ (життя, здоровя тощо).

Відповідач 1 зазначає, що як стверджує в позовній заяві позивач, вартість відновлюваного ремонту пошкодженого транспортного засобі становить 339791 332 ВУЯ, яка визначена на підставі калькуляції №290 від 06.05.2013 року. Вказує, що ДТП відбулося 20.09.2012 року, а Висновок Спеціаліста по оцінці транспортних засобів, щодо розміру шкоди заподіяної транспортному засобу зроблено 06.05.2013 р. на підставі ОСОБА_2 огляду ТС. У

вказаному ОСОБА_2 не зазначено дати його складання, а на думку відповідач - 1 тому робити висновок про те, що він був зроблений за результатами ДТП, що мало місце в даній справі видається неможливим.

Звертає увагу, що транспортний засіб Відповідача був застрахований Договором добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземного транспорту №6018/215/010001 від14.02.2012року.Тобто, відповідальність Відповідача - 1 застрахована, не лише страховим полісом АВ/638/393 від 29.03.2012 р..

Окрім того, відповідач вказує, що відповідно до ст.993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування,у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове

відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Тобто, у страховика не виникає право вимоги, яке мас регресний характер(якстверджує Позивач), а до страховика переходить вже існуюче у потерпілого право на відшкодування збитків від особи, яка заподіяла шкоду. Має місце зміна кредитора у вже існуючому зобовязанні, та відповідно перехід права вимоги.

Положення ч.1 статті 1191 Цивільного кодексу України, де зазначено, що особа,яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмірне встановлений законом, не застосовується до відносин майнового страхування.

На це наголошує Верховний Суд України у своєму узагальненні «Судовапрактика розгляду цивільних справ, що виникають з договорів страхування».

Зокрема, Верховний Суд України відзначає, що якщо дії третьої особи, якими страхувальнику спричинені збитки, є страховим випадком, то у такого потерпілого (страхувальника за договором страхування) є дві можливості відшкодування шкоди: за рахунок безпосереднього заподіювача шкоди; за рахунок страховика шляхом отримання страхового відшкодування. Право вибору належить самому потерпілому.

Перехід права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика називається суброгацією. При суброгації нового зобовязання із відшкодування збитків не виникаєвідбувається заміна кредитора: потерпілий (а ним є страхувальник або вигодонабувач) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Внаслідок цього страховик виступає замість потерпілого.

Відповідач 1 просить застосувати наслідки спливу позовної давності до вимог Закритого акціонерного товариства «КЕНТАВР» до Приватно підприємства «Автотранском» про відшкодування шкоди спричиненої внаслідок дорожньо - транспортної пригоди (в порядку регресу) та у задоволенні позову Закритого акціонерного товариства «КЕНТАВР» відмовити в повному обсязі.

Так представник відповідача 2 також вважає позовні вимог позивача безпідставними, зазначає що позивачем пропущено строк позовної давності на звернення до суду за захистом свого порушеного права, просить застосувати наслідки пропуску строку позовної давності і відмовити в задоволенні позову з огляду на таке

Спеціальним законом, який регулює відносини у сфері обовязкового страхуванняциільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, є Закон України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних

спортних засобів» від 01.07.04 р. № 1961-IV (надалі - Закон).

Якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного занодавства України, то застосовуються норми цього Закону (ст.2 цього Закону).

Відповідно до ст. 6 Закону, страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого спортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правовавідповідальністьособи,відповідальність якої застрахована за договором.

Згідно із п. 22.1 ст. 22 Закону, при настанні страхового випадку страховик відповідно долімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Відповідно до п. 9.1, 9.2 ст. 9 Закону, «Обовязковий ліміт відповідальності страховика - це грошова сума, в межах якої страховик зобовязаний провести виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування.

Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону, при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Стаття 28. Закону зазначає:

Шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди

майну потерпілого, - це шкода, пов'язана:

з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу;

з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд,

технічних засобів регулювання руху;

з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого;

з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих

у результаті дорожньо-транспортної пригоди;

з пошкодженням транспортного засобу, використаного для

доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров'я, чи

забрудненням салону цього транспортного засобу;

з евакуацією транспортних засобів з місця дорожньо-транспортноїпригоди.

Відповідно до пункту 33.1.4 ст 33 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних спортних засобів», у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов'язаний: невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов'язок, він має підтвердити це документально.

Представник відповідача - 2, вважає, що шкода повинна відшкодовуватись винною особою ОСОБА_5., а оскільки він на момент ДТП виконував у трудових правовідносинах з відповідачае 1 і виконував обовязки водія ПрАТ «АВТОТРАНСКОМ», то в даному випадку ПрАТ «АВТОТРАНСКОМ».

Представник відповідача 2 просить застосувати строки позовної давності у даному спорі, так як в даному випадку має місце страхове відшкодування шкоди не в порядку регресу, а в порядку суброгації. Таким чином строк позовної давності сплив 20.09.2015 р.

Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк , у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

За правилами ст. 257 ЦК України Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Дослідивши представлені суду докази, в їх сукупності, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають до задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України "Про страхування" договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Статтею 979 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором страхування страховик зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити страхувальникові або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Як вбачається із матеріалів справи, 20.09.2012 р. на автодорозі «Київ Чоп» у Воливецькому районі Закарпатської області України водій ОСОБА_6 керуючи автомобілем «MAN», реєстраційний номер НОМЕР_2, який належить ПП «Автотранском» зіткнувся з автомобілем «RENAULT MAGNUM» реєстраційний номер АК 3499 5 і напівпричепом «МАЗ 975830», реєстраційний номер А4078 А-5, під керуванням ОСОБА_4

Автомобіль «RENAULT MAGNUM» реєстраційний номер АК 3499 5 належить АТ «БІАРТРАС» та був застрахований в ЗАТ «КЕНТАВР» за договором добровільного страхування наземного транспортного засобу серія №СТЮ №0000092 від 02.03.2012 р. Вартість відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу становить 339 791 332 BYR визначена на підставі калькуляції №290 від 06.05.2013 р. з допомогою системи AUDATEX.

Згідно платіжного доручення №1661 від 21.05.2013 р. страховик здійснив страхове відшкодування власнику пошкодженого автомобіля за вказаною подією в розмірі 351 934 230 BYR. Станом на 20.09.2012 р. дана сума становила 32 023,13 EUR, в тому числі 12 142 908 BYR витрати на евакуацію пошкодженого автомобіля.

За порушення п. 12.1. ПДР України, відносно ОСОБА_3 складено протокол про адміністративне правопорушення за ознаками ст. 124 КПК України.

Постановою Хустського районного суду Закарпатської області від 29.10.2012 р. у справі № 713/4716/12 провадження №3/713/1350/12, за дане правопорушення, як винну у ДТП особу притягнуто ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП з накладенням адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 грн.

Транспортний засіб відповідача 1 був застрахований за Договором добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземного транспорту№6018/215/010001 від 14.02.2012 р. та за страхоим полісом №АВ/6387393 від 29.03.2012 р. у ПАТ «Страхова компанія «Універсальна», що були укладені з ПАТ «Концерн «Галнафтогаз». На час ДТП автомобіль МАNF 200 (ВС 2617 ВА) знаходився в оренді відповідача 1 згідно додаткової угоди від 23.08.2012 р. до договору №1/1-5-10/12 оренди транспортних засобів від 01.01.2010 р., укладених між ПАТ «Концерн «Галнафтогаз»і ПП «Автотранском».

На час ДТП вказані вище договори страхування були діючі, що підтверджено довідкою ПАТ «СК «Універсальна» (а.с.74 том 1 ).

ОСОБА_3 на час ДТП перебував у трудових відносинах із ПП «Автотранском», що підтверджується наказом №65-п від 28.07.2009 р. про прийом на роботу (а.с.37 том 2).

За змістом положень ч. 1 ст. 355 Господарського кодексу України об'єкти страхування, види обов'язкового страхування, а також загальні умови здійснення страхування, вимоги до договорів страхування та порядок здійснення державного нагляду за страховою діяльністю визначаються ЦК України, цим Кодексом, законом про страхування, іншими законодавчими актами.

У справі, що розглядається, спір виник між двома страховими компаніями щодо відшкодування витрат, понесених у зв'язку із виплатою коштів за договором добровільного майнового страхування, а саме щодо застосування до таких правовідносин положень ст. ст. 993, 1191 ЦК України, ст. 27 Закону України "Про страхування".

Згідно зі ст. ст. 512, 514 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою у випадках, встановлених законом.

Таким законом, зокрема, є норми ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України "Про страхування", відповідно до яких до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Тобто у таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика. Нового зобов'язання з відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора: потерпілий (страхувальник) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Отже, страховик виступає замість потерпілого у деліктному зобов'язанні.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Новий кредитор набуває прав та обов'язків свого попередника.

Підсумовуючи викладене, можна зробити наступні висновки:

1. Страхувальник, який зазнав майнової шкоди в деліктному правовідношенні, набув право вимоги відшкодування до заподіювача й строк такої вимоги почав спливати з моменту заподіяння шкоди.

2. У зв'язку з погашенням шкоди коштами страхового відшкодування до страховика перейшло право вимоги (права кредитора, яким у деліктному зобов'язанні є потерпілий) до заподіювача із залишком строку позовної давності.

Перехід права вимоги за наведеними норми права (ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України "Про страхування") слід відрізняти від зворотної вимоги (регресу), яка регулюється положеннями ст. 1191 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Це узгоджується із правовою позицією, яка викладена у постанові судової палати у господарських справах Верховного Суду, від 23.09.2015 р., справа № 910/22731/14

Під час розгляду справи відповідачами заявлено про застосування строків позовної давності до вимог позивача, посилаючись на те, що ДТП мало місце 20.09.2012.

Згідно із статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

При цьому, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до прийняття ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.ч. 3 та 4 ст. 267 Цивільного кодексу України).

Згідно із п. 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" №10 від 29.05.2013, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

З огляду на викладене, невиплата позивачу, як особі, яка в силу положень статті 993 Цивільного кодексу України та статті 27 Закону України "Про страхування", набула право на виплату страхового відшкодування, свідчить про наявність порушеного права останнього.

Відповідно до частини другої статті 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений у випадках, встановлених законом.

Такий випадок встановлено статтею 993 ЦК України та статтею 27 Закону України "Про страхування".

У відповідності до вищевказаних норм, у спірному зобов'язанні відбулася заміна кредитора - страхувальник передав страховикові, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки.

Відповідно, заміною кредитора деліктне зобов'язання не припиняється, оскільки відповідальна за спричинену шкоду особа свій обов'язок із відшкодування шкоди не виконала.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України).

Заміна сторін у зобов'язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності (ч. 1 ст. 262 ЦК УКраїни).

Таким чином, від дня страхового випадку внаслідок заміни кредитора у зобов'язанні з відшкодування шкоди до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат та у межах загального строку позовної давності переходить право вимоги до особи, яка відповідальна за завдані страхувальнику збитки.

Страхувальник, який зазнав майнової шкоди в деліктному правовідношенні, набуває право вимоги відшкодування до заподіювача й строк такої вимоги починає спливати у момент заподіяння шкоди. При цьому, у зв'язку з погашенням шкоди коштами страхового відшкодування до страховика переходить право вимоги (права кредитора, яким у деліктному зобов'язанні є потерпілий) до винної особи із залишком строку позовної давності, оскільки, відповідно до ст. 262 Цивільного кодексу України заміна сторін у зобов'язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.

Враховуючи, що у спірному зобов'язанні відбулася заміна кредитора - страхувальник передав страховикові, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат, право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки, то позовна давність у цьому випадку є загальною (три роки), а її перебіг починається від дня настання страхового випадку.

Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом України у постановах від 25 грудня 2013 року у справі № 6-112цс13, від 23 вересня 2015 року у справі № 3-303гс15 та Вищим господарським судом України в постанові від 23 грудня 2015 року у справі №910/12679/15.

Пунктом 27 Постанови Пленуму вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013р. «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» розяснено: При вирішенні спорів про право зворотної вимоги страховика суди

повинні розрізняти поняття «регрес» та «суброгація». Наприклад, у випадку суброгації відбувається лише заміна осіб у вже наявному зобовязанні (заміна активного субєкта) збереженням самого зобовязання. У такому разі страхувальник передає свої права страховикові на підставі договору і сприяє реалізації останнім прийнятих суброгаційиих прав.

У випадку регресу одне зобовязання замінює собою інше, але переходу прав від одного кредитора до іншого не відбувається.

При цьому регрес регулюється загальними нормами цивільного права (зокрема, статтею 1191 ЦК), а також статтею 38 Закону № 1961-IV, а для суброгаціївідповіднодо статті 993 ЦК і статті 27 Закону України «Про страхування» встановленоособливий правовий режим.

При суброгації перебіг строку позовної давності починає обчислюватися з моменту виникнення страхового випадку.

Позивач в своїй заяві вказує «про відшкодування шкоди спричиненої внаслідок дорожньо-транспортної пригод (в порядку регресу)», однак в даному випадку має місце суброгація і перебіг строку позовної давності почався з 20.09.2012 року з моменту настання ДТП.

Згідно поштового штампу на конверті позовна заява відправлена до суду 16.10.2015р.що підтверджується й роздруківкою з інернет сайту ДП «Укрпошта» про відстежснпя поштових відправлень.Таким чином, Позивачем пропущено строк позовної давності.

Враховуючи викладене, з огляду на те, що дорожньо-транспортна пригода, під час якої страхувальнику позивача було завдано майнової шкоди, особою відповідальність якої застрахована відповідачем, відбулася 20 вересня 2012 року, строк позовної давності за позовними вимогами Закритого акціонерного товариства «КЕНТАВР» до Приватного підприємства «АВТОТРАНСКОМ» та ПАТ «СК «Універсальна» про стягнення шкоди сплив 20.09.2015.

Частиною 5 статті 267 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Пунктом 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" №10 від 29.05.2013 визначено, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п'ятої статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об'єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

Жодних доказів в підтвердження переривання, зупинення перебігу позовної давності матеріали справи не містять та позивачем не надано.

А відтак, при прийнятті рішення у даній справі суд застосовує позовну давність, про що заявлено відповідачем -1 та відповідачем 2 у даному спорі і відмовляє в позові, у звязку із спливом позовної давності.

Підсумовуючи все вищевикладене та враховуючи встановлені судом обставини справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Судовий збір за розгляд справи відповідно до ст. ст. 44, 49 ГПК України покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 12, 32-34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України, може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені ст. ст. 91- 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 17.03.2016р.

(у звязку з перебуванням судді на лікарняному з 07.03.2016р. по16.03.2016р.)

Суддя Долінська О.З.