РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.02.2016Справа №910/29373/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "РАНГОЛІ"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна"

третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Товариства з обмеженою відповідальністю "КРЕТКОРМ"

про визнання недійсним договору

Суддя Якименко М.М.

Представники сторін:

від позивача: не з'явилися;

від відповідача: Безвершенко О.О. - довіреність від 11.01.2016 року.

від третьої особи: не з'явилися;

Обставини справи :

Товариство з обмеженою відповідальністю "РАНГОЛІ" звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" про визнання недійсним договору.

Позовні вимоги мотивовані тим, що на думку позивача Договір про фінансовий лізинг №00002701 від 16.02.2011 року укладений з порушенням законодавства, оскільки він підписаний нелегітимними особами не уповноваженими на такі дії.

З цих підстав, позивач просив задовольнити позов, визнавши недійсним позивача Договір про фінансовий лізинг №00002701 від 16.02.2011 року, укладений між ТОВ "Порше Лізинг Україна" та ТОВ "РАНГОЛІ".

Ухвалою господарського суду міста Києва від 23.11.2015 року порушено провадження по справі, призначено її розгляд на 23.12.2015 року, залучено до участі у справі Товариство з обмеженою відповідальністю "КРЕТКОРМ" в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача.

В судовому засідання 23.12.2015 року представником відповідача подано відзив на позовну заяву.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 23.12.2016 року розгляд справи відкладено на 20.01.2016 року.

У судовому засіданні 20.01.2016 року оголошено перерву до 09.02.2016 року.

09.02.2016 року через канцелярію суду представник позивача подав уточнення позовної заяви.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 09.02.2016 року відкладено розгляд справи на 23.02.2016 року.

В судовому засіданні 23.02.2016 року представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, представник відповідача позовні вимоги не визнав та просив суд в їх задоволенні відмовити.

Відповідно до статті 85 ГПК України в судовому засіданні 23.02.2016 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані матеріали справи в їх сукупності та заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

16.02.2011 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «КРЕТКОРМ» (далі по тексту - лізингоодержувач, ТОВ «КРЕТКОРМ») та Товариством з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» (далі по тексту - відповідач, лізингодавець, ТОВ «Порше Лізинг Україна») укладено Договір про фінансовий лізинг №00002701 (далі по тексту - Договір, оспорюваний договір), за умовами якого Лізингодавець придбав за власні кошти та передав Лізингоотримувачу під виплату лізингових платежів Об'єктом лізингу, яким є транспортний засіб типу VW Golf Plus VI 1.6 I TDI, 2011 року виробництва, шасі №WVWZZZ1KZBW533201, двигун №: CAY 458685.

Виконання зобов'язань ТОВ «Креткорм» за Договором забезпечено порукою Товариства з обмеженою відповідальністю «Ранголі» (далі по тексту - позивач, поручитель). Пунктом 1 Умов поруки, що містяться в Загальних умовах Сторонами погоджено, що Поручитель несе солідарну відповідальність за виконання всіх зобов'язань Лізингоодержувача на підставі або у зв'язку з цим Контрактом або будь-якою його невід'ємною частиною.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач зазначив, що при укладенні оспорюваного договору від імені ТОВ «Порше Лізинг Україна» діяв відповідальний працівник - ОСОБА_4, в той час, як підписувала такий Договір інша особа - ОСОБА_5 Також Позивачем у позові зазначено, що вказані особи не є керівниками Відповідача, і в укладеному Договорі не вказано їх посад та не зазначено довіреностей, якими останніх наділено належними повноваженнями для укладення даної угоди.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1, 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Таким чином для визнання правочину недійсним потрібна наявність підстав передбачених ч. 1, 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

Згідно з п. 2.1. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 29 травня 2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», Правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом. Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057 1 ЦК України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України "Про приватизацію державного майна", частини другої статті 20 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", частини другої статті 15 Закону України "Про оренду землі", статті 12 Закону України "Про іпотеку", частини другої статті 29 Закону України "Про страхування", статті 78 Закону України "Про банки і банківську діяльність", статті 7 1 Закону України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності", частини третьої статті 67 Закону України "Про запобігання корупції" тощо.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Пунктом 2.5.1. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 29 травня 2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» передбачено, що слід мати на увазі, що визнання правочину (господарського договору) недійсним господарським судом є наслідком його вчинення з порушенням закону, а не заходом відповідальності сторін. Тому для такого визнання, як правило, не має значення, чи усвідомлювали (або повинні були усвідомлювати) сторони протиправність своєї поведінки під час вчинення правочину; винятки з цього правила можливі, якщо вони випливають із закону

Відповідно до п. 2.6. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 29 травня 2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, вважається таким з моменту його вчинення (частина перша статті 236 ЦК України). У зв'язку з наведеним господарським судам необхідно встановлювати, чи є оспорюваний правочин вчиненим та з якого моменту (статті 205 - 210, 640 ЦК України, частини друга - п'ята, сьома статті 180 ГК України тощо).Зокрема, не вважаються вчиненими правочини (укладеними господарські договори), в яких (за якими): відсутні передбачені законом умови, необхідні для їх укладення (не досягнуто згоди за всіма істотними для даного правочину умовами); не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства необхідна його передача; не здійснено державну реєстрацію або нотаріальне посвідчення, необхідні для його вчинення, тощо. Встановивши відповідні обставини, господарський суд відмовляє в задоволенні позовних вимог як про визнання правочину недійсним, так і про застосування наслідків недійсності правочину. Водночас господарським судам необхідно враховувати таке. Визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами. Отже, якщо дії сторін свідчать про те, що оспорюваний договір фактично було укладено, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності його вимогам закону; це правило не стосується випадків, коли для вчинення правочину необхідні його державна реєстрація або нотаріальне посвідчення, оскільки за відсутності відповідної реєстрації чи посвідчення договір в будь-якому разі не вважається укладеним.

Відповідно до ч. 1 ст. 237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє (ч. 1 ст. 239 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Відповідно до ч. 2 ст. 241 ЦК України наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Відповідно до п. 3.1. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 29 травня 2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

На першому (титульному) аркуші Договору про фінансовий лізинг №00002701 від 16.02.2011 року зазначено відповідального працівника ТОВ «Порше Лізинг Україна», а саме: ОСОБА_4. Зазначена особа, відповідно до покладених на неї обов'язків, відповідальна за підготовку тексту укладеного Договору, додатків до нього, здійснення розрахунків, які здійснюється на підставі або у зв'язку з Договором про фінансовий лізинг, виконання інших обов'язків, безпосередньо пов'язаних з підготовкою Договору до підписання уповноваженими представниками Сторін.

Натомість, особою уповноваженою на підписання Договору про фінансовий лізинг №00002701 від 16.02.2011 року є ОСОБА_5, який оскаржуваний Договір і підписував від імені Відповідача. Твердження Позивача про те, що зазначена особа діяла без належно наданих повноважень є безпідставними, оскільки ОСОБА_5 в даному випадку діяв на підставі та в межах повноважень наданих йому ТОВ «Порше Лізинг Україна» нотаріально завіреною довіреністю від 26.10.2010 року, що посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бродським В.В. (Копія нотаріальної довіреності міститься в матеріалах справи).

Зазначеною довіреністю ТОВ «Порше Лізинг Україна» уповноважило ОСОБА_5 бути представником Товариства у відносинах, серед іншого, з підприємствами, установами, організаціями будь-якої форми власності та підпорядкування, з будь-яких питань, пов'язаних зі здійсненням Товариством його діяльності, в тому числі з укладення договорів про фінансовий лізинг (п.1 Довіреності).

З нотаріальної довіреності ОСОБА_5, виданої йому ТОВ «Порше Лізинг Україна» 26.10.2010 року вбачається, що вона видана довірителю без права передоручення та діє до її припинення.

В свою чергу, з Витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей за №21269747 слідує, що повноваження ОСОБА_5 за вказаною вище довіреністю припинені з 01.03.2012 року (Копія Витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей за №21269747 міститься в матеріалах справи).

За таких умов, укладення 16.02.2011 року між ТОВ «Порше Лізинг Украйна» та ТОВ «Креткорм» Договору про фінансовий лізинг №00002701 представником Відповідача здійснено з дотриманням вимог чинного законодавства, в тому числі з належними повноваженнями для укладення оспорюваного договору. Наявними в матеріалах справи документами та нормами чинного законодавства повністю спростовуються твердження представника Позивача про наявність підстав для визнання оскаржуваного Договору недійсним.

З матеріалів справи вбачається, що при укладанні спірного договору не було порушено приписів ст. 203 та 215 ЦК України, твердження позивача про недійсність оспорюваного договору спростовується наявними в матеріалах справи документами, які подані відповідачем, а тому в суду відсутні правові підстави для визнання Договору недійсним.

Згідно статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 33 ГПК України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження свої позовних вимог, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 49 ГПК України судові витрати покладаються судом на позивача.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 32, 33, 49, 75, 82-85 ГПК України, суддя -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

2. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя Якименко М.М.

Дата складання (підписання) повного тексту рішення: 09.03.2016 року.