ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

14.03.16р. Справа № 904/782/16

За позовом товариства з обмеженою відповідальністю "АВ-КОНСАЛТИНГ", м.Кривий Ріг, Дніпропетровська область

до публічного акціонерного товариства "АрселорМіттал Кривий Ріг", м.Кривий Ріг, Дніпропетровська область

про стягнення заборгованості за договором надання послуг

Суддя Петренко І.В.

Секретар судового засідання - помічник судді Лисаченко В.С.

Представники:

від позивача: представник ОСОБА_1, довіреність від 25.02.2016р. за вих.№б/н;

від відповідача: представник ОСОБА_2., довіреність від 23.12.2016р. за вих.№14-571юр.

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "АВ-Консалтинг", м.Кривий Ріг, Дніпропетровська область (далі по тексту - позивач) звернулося до господарського суду з позовною заявою до публічного акціонерного товариства "АрселорМіттал Кривий Ріг", м.Кривий Ріг, Дніпропетровська область (далі по тексту - відповідач) про стягнення 279308,16грн. основної заборгованості; 2952,00грн. трьох відсотків річних; 7848,93грн. інфляційних втрат.

Судові витрати по справі позивач просив суд стягнути з відповідача.

За результатами розгляду позовної заяви від б/н за вих.№б/н ухвалою суду від 15.02.2016р. порушено провадження по справі та призначено слухання на 10.03.2016р.

Суд оголошував перерву з 10.03.2016р. 12:00 до 10.03.2016р. 12:45 та з 10.03.2016р. 12:45 до 14.03.2016р. до 11:45.

Відповідно до п.3.9.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

У разі присутності сторони або іншого учасника судового процесу в судовому засіданні протокол судового засідання, в якому відображені відомості про явку сторін (пункт 4 частини другої статті 811 ГПК), є належним підтвердженням повідомлення такої сторони (іншого учасника судового процесу) про час і місце наступного судового засідання.

За змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду.

Позивач про час та місце судового засідання повідомлений належним чином, що підтверджується відомостями про явку представника відображеними в протоколі судового засідання від 10.03.2016р.

Відповідач про час та місце судового засідання повідомлений належним чином, що підтверджується відомостями про явку представника відображеними в протоколі судового засідання від 10.03.2016р.

14.03.2016р. повноважний представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримує та наполягає на їх задоволенні в повному обсязі.

Повноважний представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнає та просить суд відмовити в їх задоволенні у повному обсязі.

В судовому засіданні оглянуто всі оригінали первинних документів на підставі яких виник спір.

Суд розглянув справу за наявними в ній матеріалами відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

Судом, враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Враховуючи вимоги статті 69 Господарського процесуального кодексу України щодо строків розгляду справи у судовому засіданні, яке відбулося 14.03.2016р. в порядку ст.85 Господарського процесуального кодексу України, оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Клопотання про здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не заявлялось.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, -

ВСТАНОВИВ:

05.09.2014р. між товариством з обмеженою відповідальністю "АВ-Консалтинг" (далі по тексту - позивач, виконавець) та публічним акціонерним товариством "АрселорМіттал (далі по тексту - відповідач, замовник) укладено договір №3221 на надання послуг (далі по тексту - договір), відповідно до пункту 1.1 умов якого виконавець зобов'язується за завданням замовника надавати послуги з обслуговування комплексної системи охоронного відеоспостереження і системи охорони периметра підприємства (далі по тексту - послуги), а замовник зобов'язується вчасно приймати й оплачувати послуги на умовах даного договору.

Пунктом 1.3 договору визначено, що періодом надання послуг є з 01.09.2014р. по 31.08.2015р.

Відповідно до пункту 2.1 договору загальна вартість послуг по даному договору складає 517962,24грн., в тому числі ПДВ у розмірі 20% складає 86327,04грн.

Розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць (пункт 2.2 договору).

Оплата за календарний місяць, орієнтовно, становить 43163,52грн., в тому числі ПДВ у розмірі 20% складає 7193,92грн. (пункт 2.3 договору).

По закінченню календарного місяця сторони підписують акт фактично наданих послуг, що є підтвердженням надання послуг на умовах, зазначених в угоді (додаток №1) (пункт 2.4 договору).

Пунктом 2.6 договору визначено, що замовник здійснює оплату за календарний місяць, що зазначена в пункті 2.3 даного договору, на підставі підписаного з обох сторін акту наданих послуг, оформлених в двосторонньому порядку та прикладених до них рахунків-фактур, з відстрочкою платежу до 45 календарних днів.

Пунктом 11.1 договору визначено, що даний договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє з 01.09.2014р. до 15.10.2015р. або до належного виконання сторонами своїх зобов'язань по даному договору в залежності від того, яка з вказаних подій настане раніше.

На виконання умов укладеного між сторонами договору позивач надав відповідачу послуги з обслуговування в період з березня 2015 року по жовтень 2015 року на загальну суму 345308,16грн., що підтверджується актами прийому-передачі послуг, а саме:

- акт прийому-передачі послуг від 05.06.2015р. на загальну суму 129409,56грн.;

- акт прийому-передачі послуг від 01.10.2015р. на загальну суму 129409,56грн.;

- акт прийому-передачі послуг від 26.10.2015р. на загальну суму 86327,04грн.

Відповідач за отримані від позивача послуги розрахувався частково, а саме у розмірі 66000,00грн., що підтверджується долученими до матеріалів справи банківськими виписками (03.08.2015р. здійснено оплату у розмірі 33000,00грн. та 10.08.2015р. здійснено оплату у розмірі 33000,00грн.).

Отже, на час подання позовної заяви до суду заборгованість відповідача перед позивачем склала 279308,16грн.

В свою чергу, відповідач доказів належного виконання своїх зобов'язань по вищезазначеному договору на момент розгляду спору до господарського суду не надав.

Крім того, відповідач скористався наданим йому правом на судовий захист, відзив на позов надав та повідомив наступне.

Відповідач стверджує, що позивачем не надано доказів направлення на адресу відповідача документів, як то передбачено пунктом 2.5 договору, крім того, з доданих рахунків №39 від 05.06.2015р., №72 від 05.10.2015р. та №77 від 26.102.015р. вбачається їх оформлення всупереч приписам пункту 2.5 договору, адже з зазначених документів неможливо встановити номер SAP.

Акти прийому-передачі послуг від 05.06.2015р., від 01.10.2015р., від 26.10.2015р. не містять зазначення щодо дати їх підписання, з огляду на що неможливо встановити дату, від якої починається відрахування 45-денного терміну для здійснення оплати.

За таких обставин, відповідач стверджує, що враховуючи порушення взятих на себе зобов'язань за договором зі сторони виконавця, вбачається відсутність належних правових підстав у замовника для здійснення оплати за договором, зважаючи на відсутність належним чином оформленого повного пакету документів на оплату, як того вимагають приписи пункту 2.5 договору.

Відповідач вважає, що у правовідносинах позивача і відповідача відсутній факт прострочення виконання зобов'язання оплати наданих послуг, а отже відсутні підстави для нарахування трьох відсотків річних та інфляційних втрат.

Згідно з частиною другою статті 43 та статтею 33 Господарського кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Якщо подані сторонами та іншими учасниками судового процесу докази є недостатніми, господарський суд може за їх клопотанням чи за власною ініціативою витребувати в порядку підготовки справи до розгляду необхідні для цього письмові і речові докази, інші матеріали.

Доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово (стаття 32 цього Кодексу).

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами процесуального законодавства, рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

Здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, суд забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Дослідивши матеріали справи, які надано позивачем та відповідачем, оригінали документів надані позивачем на вимогу суду в судове засідання та заслухавши повноважного представника позивача та відповідача в судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача основного боргу у розмірі 279308,16грн., слід визнати обґрунтованими, документально доведеними, такими, що не суперечать чинному законодавству України, а отже є такими, що підлягають задоволенню.

Факт отримання відповідачем послуг підтверджується матеріалами справи, а саме актами прийому-передачі послуг (акт прийому-передачі послуг від 05.06.2015р. на загальну суму 129409,56грн.; акт прийому-передачі послуг від 01.10.2015р. на загальну суму 129409,56грн.; акт прийому-передачі послуг від 26.10.2015р. на загальну суму 86327,04грн.), що містяться в матеріалах справи, які підписані представниками сторін та скріплені печатками підприємств позивача та відповідача.

Зобов'язання відповідача, щодо оплати за отримані послуги передбачено умовами договору та нормами законодавства.

З огляду на положення пункту 2.6 договору, строк оплати послуг отриманих за актами прийому-передачі послуг (акт прийому-передачі послуг від 05.06.2015р. на загальну суму 129409,56грн.; акт прийому-передачі послуг від 01.10.2015р. на загальну суму 129409,56грн.; акт прийому-передачі послуг від 26.10.2015р. на загальну суму 86327,04грн.) є таким, що настав.

Господарський суд вважає, що відповідач визнав себе зобов'язаною особою по відношенню до позивача, оскільки до дій які свідчать про визнання боргу можуть відноситися часткове погашення самим боржником основного боргу.

Доказів оплати послуг в сумі 279308,16грн. відповідач не надав, доводи позивача, наведені в обґрунтування позову, належними доказами не спростував.

Твердження відповідача в частині ненадання позивачем доказів направлення на адресу відповідача документів, як то передбачено пунктом 2.5 договору, крім того, з доданих рахунків №39 від 05.06.2015р., №72 від 05.10.2015р. та №77 від 26.102.015р. вбачається їх оформлення всупереч приписам пункту 2.5 договору, адже з зазначених документів неможливо встановити номер SAP господарським судом визнаються необґрунтованими з огляду на той факт, що неотримання рахунків на оплату не звільняє відповідача від виконання своїх зобов'язань за укладеним між сторонами договором.

Твердження відповідача, що ОСОБА_2 прийому-передачі послуг від 05.06.2015р., від 01.10.2015р., від 26.10.2015р. не містять зазначення щодо дати їх підписання, з огляду на що неможливо встановити дату, від якої починається відрахування 45-денного терміну для здійснення оплати господарським судом визнаються необґрунтованими з огляду на той факт, що дата оформлення актів прийому-передачі і є датою початку відрахування 45-денного терміну для здійснення оплати за договором.

Заперечення відповідача господарським судом визнаються такими, що спрямовані на уникнення відповідальності.

У разі потреби у документах, які може надати позивач відповідач мав змогу звернутися з вимогою до позивача про витребування необхідних відповідачу документів, однак вказаних дій здійснено не було.

Господарським судом встановлено факт надання позивачем відповідачу послуг і факт часткової їх оплати з боку відповідача.

Господарський суд наголошує, що у відповідача наявний обов'язок перед позивачем в частині оплати отриманих послуг, отже наявні правові підстави для нарахування трьох відсотків річних та інфляційних втрат.

Приймаючи рішення господарський суд виходив із наступного.

Згідно зі ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1 та 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Господарське зобов'язання виникає, зокрема із господарського договору (ст. 174 Господарського кодексу України).

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку ( ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Як зазначено в ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання.

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Пунктом 4.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. за № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" визначено, що сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Пунктом 3.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. за № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" визначено, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Пунктом 3.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. за № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" визначено, що згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур'єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Позивач нарахував відповідачу за актом приймання-передечі від 05.06.2015р. на суму 129490,56грн. до сплати три відсотки річних у розмірі 1756,00грн. за загальний період прострочення з 21.08.2015р. по 02.02.2015р.

За актом прийому-передачі послуг від 01.10.2015р. на загальну суму 129409,56грн. позивач нарахував відповідачу до сплати три відсотки річних у розмірі 820,00грн. за загальний період прострочення з 17.11.2015р. по 02.02.2015р.

За актом прийому-передачі послуг від 26.10.2015р. на загальну суму 86327,04грн. позивач нарахував відповідачу до сплати три відсотки річних у розмірі 376,00грн. за загальний період прострочення з 11.12.2015р. по 02.02.2015р.

Господарський суд перевірив розрахунок трьох відсотків річних та визнав його таким, що містить помилки, а саме позивач при розрахунку трьох відсотків річних не врахував часткову оплату відповідачем заборгованості у розмірі 66000,00грн. за актом приймання-передечі від 05.06.2015р. на суму 129490,56грн.

Отже, вимога про стягнення трьох відсотків річних є такою, що підлягає задоволенню частково, а саме у розмірі 2062,25грн.

Позивач нарахував відповідачу за актом приймання-передечі від 05.06.2015р. на суму 129490,56грн. до сплати інфляційні втрати у розмірі 3730,28грн. за загальний період прострочення з 21.08.2015р. по 02.02.2015р.

За актом прийому-передачі послуг від 01.10.2015р. на загальну суму 129409,56грн. позивач нарахував відповідачу до сплати інфляційні втрати у розмірі 3514,36грн. за загальний період прострочення з 17.11.2015р. по 02.02.2015р.

За актом прийому-передачі послуг від 26.10.2015р. на загальну суму 86327,04грн. позивач нарахував відповідачу до сплати інфляційні втрати у розмірі 604,29грн. за загальний період прострочення з 11.12.2015р. по 02.02.2015р.

Господарський суд перевірив розрахунок інфляційних втрат та визнав його таким, що містить помилки, а саме позивач при розрахунку інфляційних втрат не врахував часткову оплату відповідачем заборгованості у розмірі 66000,00грн. за актом приймання-передечі від 05.06.2015р. на суму 129490,56грн. та допустився помилки при розрахунку інфляційних втрат за актом прийому-передачі послуг від 01.10.2015р. на загальну суму 129409,56грн.

Отже, вимога про стягнення інфляційних втрат є такою, що підлягає задоволенню частково, а саме у розмірі 5596,68грн.

В порядку ст.49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати по справі покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 4304,64грн., з урахуванням того, що 98,92% позовних вимог позивача судом задоволено.

До уваги. Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються апеляційним судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Пленум Вищого господарського суду України у п. 9 постанови від 17.05.2011 року № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України", роз'яснив, що у вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з'ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об'єктивно оцінити поважність цих причин. При цьому обґрунтування неможливості подання доказів суду першої інстанції згідно із зазначеною нормою Господарського процесуального кодексу України покладається саме на заявника (скаржника), а апеляційний господарський суд лише перевіряє та оцінює їх поважність і не зобов'язаний самостійно з'ясовувати відповідні причини. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.

Аналогічна правова позиція підтримана постановами Вищого господарського суду України від 24.12.2014р. по справі № 904/9428/13, від 23.11.2015р. по справі №904/2640/15, недотримання якої стало підставою скасування постанови Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Згідно пунктом 12 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 року № 7 Про деякі питання практики застосування розділу ХІІ Господарського процесуального кодексу України не підлягає скасуванню судове рішення, якщо апеляційною інстанцією буде з'ясовано, що його резолютивна частина є правильною, хоча б відповідні висновки місцевого господарського суду й не були належним чином обґрунтовані у мотивувальній частині рішення. Водночас апеляційний господарський суд у мотивувальній частині своєї постанови не лише вправі, а й повинен зазначити власну правову кваліфікацію спірних відносин та правову оцінку обставин справи.

Керуючись ст.ст. 525, 526, 509, 530, 599, 610, 612, 625, 629, 901, 903 Цивільного кодексу України, ст.ст. 173, 174, 193, 218 Господарського кодексу України, ст.ст. 1, 2, 12, 21, 32, 36, 44, 49, 75, 82-85, 115-117 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з публічного акціонерного товариства "АрселорМіттал Кривий Ріг" (50095, Дніпропетровська область, м.Кривий Ріг, вул.Орджонікідзе, 1; ідентифікаційний код 24432974) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "АВ-Консалтинг" (50065, Дніпропетровська область, м.Кривий Ріг, вул.Революційна, буд.23; ідентифікаційний код 33178945) 279308,16грн. (двісті сімдесят дев'ять тисяч триста вісім грн. 16 коп.) основної заборгованості; 2062,25грн. (дві тисячі шістдесят дві грн. 25 коп.) трьох відсотків річних; 5596,68грн. (п'ять тисяч п'ятсот дев'яносто шість грн. 68 коп.) інфляційних втрат; 4304,64грн. (чотири тисячі триста чотири грн. 64 коп.) судового збору, видати наказ.

В решті позовних вимог відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання і може бути оскарженим протягом цього строку до Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи Дніпропетровським апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено

15.03.2016 року

Суддя ОСОБА_3