КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" березня 2016 р. Справа№ 910/14741/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Федорчука Р.В.

суддів: Майданевича А.Г.

Лобаня О.І.

при секретарі судового засідання Лисенко М.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Шевчук А.С. (дов. № 33; від 15.05.2015);

від відповідача: Масеха Б.О. (дов. б/н; від 06.10.2015);

від третьої особи: Ліпов С.Л. (дов. № 18-02025/22981; від 06.04.2015)

розглянувши апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Діамантбанк"

на рішення господарського суду міста Києва від 01.12.2015

у справі № 910/14741/15 (головуючий суддя Ващенко Т.М., суддя Стасюк С.В., суддя Шкурдова Л.М.)

за позовом публічного акціонерного товариства "Златобанк"

до публічного акціонерного товариства "Діамантбанк",

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Національний банк україни

про визнання договору недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Златобанк» (позивач) в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Славінського Валерія Івановича звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Діамантбанк» (відповідач) про визнання недійсним договору застави майнових прав №130215/1-Z від 13.02.2015р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.06.2015р. залучено до участі у справі № 910/14741/15 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Національний банк України (третя особа).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.12.2015р. у справі № 910/14741/15 позов задоволено повністю.

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий господарський суд виходив з того, що Договір застави майнових прав №130215/1-Z від 13.02.2015р. є недійсним в силу положень ст. 215 ЦК України, оскільки позивачем в момент вчинення правочину недодержано вимог щодо отримання дозволу Національного банку України на укладення спірного договору, тобто стороною договору при його укладенні було порушено його господарську компетенцію.

Не погодившись з вказаним рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою до Київського апеляційного господарського суду, в якій просить рішення Господарського суду м. Києва від 01.12.2015р. скасувати та постановити нове, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог. Апеляційна скарга мотивована тим, що Постанова правління Національного банку України від 04.12.2014 №777/БТ «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Златобанк до категорії проблемних» в силу своєї правової природи не є нормативно-правовим актом, а відтак і актом цивільного законодавства, у розумінні ст. 4 ЦК України, а тому відсутні підстави для визнання недійсним Договору застави майнових прав №130215/1-Z від 13.02.2015р. із застосуванням приписів ст. 203, 215 ЦК України.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 17.12.2015р. прийнято апеляційну скаргу до розгляду та порушено апеляційне провадження, розгляд справи призначено на 15.02.2016р.

15.02.2016р. через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду представник позивача подав письмові пояснення, в яких зазначив, що рішення господарського суду міста Києва є законним та обгрунтованим, просив апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення.

У судовому засіданні представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 01.12.2015р. та постановити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог. Представники позивача та третьої особи заперечували проти доводів апеляційної скарги і просили залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Відповідно до ст. 99 ГПК України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі.

Згідно зі ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, заслухавши пояснення представників сторін, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 24.10.2013р. між ПАТ «Діамантбанк» та ПАТ «Златобанк» укладено Генеральний договір про загальні умови і порядок проведення міжбанківських операцій №56/55 (Генеральний договір), предметом якого є порядок укладення сторонами угод на проведення міжбанківських операцій і загальні умови їх виконання.

Відповідно до п. 5.1 Генерального договору, укладання угод між ПАТ «Діамантбанк» та ПАТ «Златобанк» відбувається шляхом визначення їх умов у кожному конкретному випадку, шляхом проведення переговорів між дилерами сторін за допомогою системи REUTERS DEALING, по телефону або іншими узгодженими засобами зв'язку та обміну відповідними підтвердженнями по телексу, системі S.W.I.F.T., електронній пошті НБУ або іншими засобами зв'язку.

Пунктами 5.2.12, 5.2.13 Генерального договору визначено, що датою надання кредиту є дата надходження коштів на рахунок позичальника. Датою повернення кредиту є дата надходження у повному обсязі заборгованості за кредитом на рахунок кредитора.

У п. 5.2.6 Генерального договору ПАТ «Діамантбанк» та ПАТ «Златобанк» домовились, що підтвердження, оформлені відповідно до п. 5.2.5 Генерального договору, а також роздрук тексту переговорів уповноважених дилерів сторін в системі REUTERS DEALING або системі SWIFT, або по електронній пошті НБУ є юридично значущими і використовуються сторонами як доказ при розгляданні суперечок.

В рамках Генерального договору, 13.02.2015р. між ПАТ «Діамантбанк» та ПАТ «Златобанк» було укладено міжбанківську кредитну угоду, що підтверджується роздруківкою тексту переговорів уповноважених дилерів сторін в системі REUTERS DEALING та підтвердженням (МТ 320) в системі SWIFT.

Відповідно до умов міжбанківської кредитної угоди, ПАТ «Діамантбанк» надало ПАТ «Златобанк» короткостроковий міжбанківський кредит в сумі: 6 000 000,00 доларів США, зі строком повернення всієї суми кредиту не пізніше 17.02.2015р. Розмір відсотків за користування цими коштами становить 0,1% річних.

13.02.2015р. між ПАТ «Діамантбанк» та ПАТ «Златобанк» було укладено Договір застави майнових прав №130215/1-Z (Договір застави), предметом якого є правовідносини сторін, що виникають у зв'язку з заставою майнових прав у забезпечення вимог заставодержателя відповідно до міжбанківської кредитної угоди, укладеної між сторонами на підставі Генеральної угоди та свіфтових повідомлень від 13.02.2015р.

Предметом застави за цим Договором є вказане в п. 3.4 майнове право (право вимоги), що належить заставодавцю відповідно до міжбанківської кредитної угоди, укладеної між сторонами на підставі генеральної угоди та свіфтових повідомлень від 13.02.2015р. (п. 3.1 Договору застави).

Згідно з п. 5.1 Договору застави, заставодержатель має право, зокрема: звернути стягнення на вказане у п. 3.4. цього Договору майнове право у випадку, якщо в момент настання терміну виконання будь-якого зобов'язання заставодавця за кредитним договором, що забезпечене заставою у відповідності до цього договору застави, таке зобов'язання повністю чи частково не буде виконане заставодавцем у повній відповідності до кредитного договору (п.п. 5.1.1); незалежно від настання терміну виконання забезпеченого заставою зобов'язання, вимагати в судовому порядку переводу на себе заставленого права, якщо заставодавець порушив хоча б один свій обов'язок, передбачений цим договором (п. 5.1.2).

Право застави у заставодержателя (ПАТ «Діамантбанк») виникає з дати укладення цього договору, тобто з 13.02.2015р. (п. 7.1 Договору застави).

Відповідно до п. 7.5 Договору застави, цей договір набирає чинності з дня його підписання і діє до повного виконання заставодавцем своїх зобов'язань згідно кредитного договору.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Як вбачається з ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Стаття 203 ЦК України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч. 1 ст. 207 ГК України, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Вирішуючи спір про визнання правочину (господарського договору) недійсним, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання такого правочину (господарського договору) недійсним на момент його вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків (п. 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 №11).

Місцевий господарський суд, задовольняючи позовну заяву, дійшов висновку про наявність підстав для застосування ст. 215 ЦК України до Договору застави, внаслідок його укладення ПАТ «Златобанк» без отримання дозволу Національного банку України на укладення спірного правочину.

Однак, з таким висновком місцевого господарського суду погодись не можна, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 4 Закону України «Про банки і банківську діяльність» Національний банк України здійснює регулювання та банківський нагляд відповідно до положень Конституції України, цього Закону, Закону України «Про Національний банк України», інших законодавчих актів України та нормативно-правових актів Національного банку України.

Статтею 75 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що Національний банк України приймає рішення про віднесення банку до категорії проблемних з підстав визначених положеннями даної статті та з інших підстав, визначених нормативно-правовими актами Національного банку України.

Пунктом 12.2 Положення про застосування Національним банком України заходів впливу за порушення банківського законодавства, затвердженого постановою Правління Національного банку України №346 від 17.08.2012р., встановлено, що у разі здійснення банком ризикової діяльності, Національний банк України має право віднести банк до категорії проблемних.

Постановою правління Національного банку України від 04.12.2014р. №777/БТ «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Златобанк» до категорії проблемних» ПАТ «Златобанк» віднесено до категорії проблемних строком до 180 днів та для стабільності діяльності банку та відновлення його фінансового стану установлено обмеження в діяльності ПАТ «Златобанк», зокрема, не здійснювати бездокументарних операцій (гарантії, авалі, акредитиви), а також не надавати порук та інших зобов'язань; не здійснювати будь-якого відчуження будівель і споруд банку без погодження із Національним банком України; погашення заборгованості за наданими кредитами та іншими активними операціями шляхом набуття права власності на об'єкти застави здійснювати за погодженням з куратором банку.

Положеннями ст. 75 Закону України «Про банки і банківську діяльність», які є спеціальними при віднесенні банку до категорії проблемних, визначено, що Національний банк України протягом 180 днів з дня віднесення банку до категорії проблемних має право прийняти рішення про визнання діяльності банку такою, що відповідає законодавству, або про віднесення банку до категорії неплатоспроможних. Будь-яких інших юридичних наслідків приписами наведеної статті не визначено.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Національний банк України відповідно до статті 2 Закону України «Про Національний банк України» є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України.

У статті 56 статті 2 Закону України «Про Національний банк України» визначено, що Національний банк України видає нормативно-правові акти з питань, віднесених до його повноважень, та розпорядчі акти індивідуальної дії, які не є нормативно-правовими актами.

Згідно з п. 1.4 Порядку подання нормативно-правових актів на державну реєстрацію до Міністерства юстиції України та проведення їх державної реєстрації, що затверджена Наказом N 34/5 Міністерства юстиції України від 12.04.2005р. нормативно-правовий акт - це офіційний документ, прийнятий уповноваженим на це суб'єктом нормотворення у визначеній законом формі та порядку, який встановлює норми права для неозначеного кола осіб і розрахований на неодноразове застосування.

В силу положень п. 1.2. Інструкції про порядок підготовки, видання, реєстрації, надсилання та систематизації нормативних документів Національного банку України, що затверджена постановою N 313 Правління Національного банку України від 20.12.1995р. (Інструкція), нормативний акт Національного банку України - це офіційний документ, юридична форма правотворчої діяльності Національного банку України. Він містить правові норми з основних питань банківської діяльності, регулює відносини в межах банківської системи та містить у собі певні правила її діяльності. Нормативний акт є обов'язковим для виконання всіма банками, а також юридичними і фізичними особами під час здійснення банківських операцій.

Пунктом. 1.3 Інструкції визначений вичерпний перелік видів нормативно-правових актів, які приймає Національний банк України, а саме:

- положення, інструкції, правила довгострокового чи короткострокового застосування;

- спільні з іншими міністерствами та відомствами правові акти.

В свою чергу, постанови, накази, розпорядження, листи, телеграми є правозастосовуючими документами розпорядчого характеру і видаються на виконання законодавства та нормативних актів Національного банку України, у відповідності до п. 1.2 Інструкції.

Таким чином, Постанова Правління Національного банку України від 04.12.2014р. №777/БТ «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Златобанк» до категорії проблемних» (на яку посилається позивач як на підставу недійсності Договору застави) є правовим актом індивідуальної дії та має чітко виражений організаційно-розпорядчий характер, оскільки, на відміну від нормативно-правового акта, спрямована на реалізацію заходів впливу стосовно конкретного проблемного банку (ПАТ «Златобанк»), а не щодо невизначеного кола осіб, а відтак не може мати юридичних наслідків для ПАТ «Діамантбанк». А тому, вищезазначена Постанова правління Національного банку України, в силу своєї правової природи не є актом цивільного законодавства, в розумінні ст. 4 ЦК України, у зв'язку з чим відсутні підстави для застосування ст.ст. 203, 215 ЦК України до Договору застави.

Місцевий господарський суд невірно застосував положення ст. 215 ЦК України, оскільки наявність Постанови Національного банку України від 04.12.2014 №777/БТ «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Златобанк» до категорії проблемних» жодним чином не свідчить про недійсність оспорюваного Договору застави.

Крім того, твердження позивача щодо недійсності Договору застави, внаслідок відсутності погодження (дозволу) від Національного банку України додатково спростовуються наступним.

Так, Постановою Національного банку України від 04.12.2014 №777/БТ «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Златобанк» до категорії проблемних» передбачена необхідність отримання ПАТ «Златобанк» обов'язкового погодження від куратора банку та Національного банку України виключно у двох випадках:

1. У разі здійснення будь-якого відчуження будівель і споруд банку.

2. У разі погашення заборгованості за наданими кредитами та іншими активними операціями шляхом набуття права власності на об'єкти застави.

Однак, укладаючи Договір застави ПАТ «Златобанк» не здійснювало будь-якого відчуження будівель і споруд банку, адже в заставу ПАТ «Діамантбанк» надавались майнові права, а саме: право вимоги повернення кредитних коштів у сумі 87 900 986,30 грн. При цьому, укладаючи Договір застави, ПАТ «Златобанк» не здійснювало погашення заборгованості за наданими кредитами чи іншими операціями, адже під час укладення Договору застави, ні ПАТ «Діамантбанк», а тим паче ПАТ «Златобанк» не набували права власності на об'єкт застави (майнові права).

Отже, місцевим господарським судом невірно встановлені фактичні обставини справи, оскільки Постанова Національного банку України від 04.12.2014 №777/БТ «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Златобанк» до категорії проблемних» не передбачала необхідності обов'язкового отримання ПАТ «Златобанк» погодження (дозволу) від куратора банку та Національного банку України на укладення оспорюваного Договору застави.

З врахуванням зазначеного, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, щодо наявності підстав для визнання договору застави недійсним.

Серед іншого, судом встановлено, що спірний правочин з боку ПАТ «Златобанк» підписано заступником голови правління з бізнесу на фінансових ринках Косовим А.С. на підставі довіреності від 14.09.2009р. за №2750 та з боку ПАТ «Діамантбанк» - заступником директора казначейства Доагою В.І.

Довіреністю від 14.09.2009р. за № 2750, виданою ПАТ «Златобанк» на Косова А.С. (видана без права передоручення третім особам та діє до її відміни) уповноважено останнього укладати та підписувати від імені позивача, зокрема, договори, якими створюється забезпечення виконання зобов'язань за операціями типу міжбанківські кредити та міжбанківські депозити, та додаткові угоди (зміни, доповнення) до них за ціною та на умовах на його розсуд, а також укладати угоди про розірвання таких договорів.

Спірний правочин укладено між сторонами 13.02.2015р., в той час як, тимчасову адміністрацію у Публічному акціонерному товаристві «Златобанк» запроваджено з 14.02.2015р., на підставі постанови правління Національного Банку України від 13.02.2015 № 105 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Златобанк» до категорії неплатоспроможних», а тому, підписання спірного правочину заступником голови правління з бізнесу на фінансових ринках Косовим А.С., на підставі довіреності від 14.09.2009 за № 2750, виданої головою правління позивача, здійснено уповноваженою особою та у відповідності до вимог чинного законодавства України.

Не можуть бути взяті до уваги посилання позивача на відсутність печатки на Договорі застави зі сторони ПАТ «Златобанк» як на підставу недійсності правочину.

Відповідно до 8.2. Генерального договору встановлено, що всі зміни і доповнення до цього Генерального договору повинні бути зроблені в письмовій формі, підписанні уповноваженими представниками сторін і скріплені печатками.

Проте, умовами договору застави не визначено обов'язкового скріплення правочину печаткою сторін.

Колегія апеляційного господарського суду приходить до висновку, що спірний договір за своєю правовою природою є договором застави та в силу положень чинного законодавства є окремим правочином, а тому не являється договором про зміну чи доповнення до Генерального договору, у зв'язку з чим відсутність на останньому печатки не може свідчити про його недійсність.

Крім іншого, матеріали справи також не містять доказів на підтвердження наявності обставин, на які посилається позивач як на підставу нікчемності Договору застави (п.п. 1, 2, 5, 7 частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

Відповідно до п.п. 1, 2, 5, 7 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав: банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог (п. 1); банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим (п. 2); банк прийняв на себе зобов'язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України "Про банки і банківську діяльність» (п. 5); банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку (п. 7).

Застосування до Договору застави п. 1 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є неможливим, адже передання майна в заставу не є ані безоплатним відчуженням, ані прийняттям на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, ані відмовою від власних майнових вимог. В силу правової природи застави, передане в заставу майно залишається у власності заставодержателя. При цьому, закон не пов'язує передання майна в заставу з автоматичним відступленням цього майна або ж втрату права власності, відмову від власних майнових вимог на заставне майно.

Не заслуговують на увагу суду посилання ПАТ «Златобанк» на нікчемність Договору застави згідно п. 2 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», оскільки факт передачі майна в заставу ПАТ «Діамантбанк» не мав і не міг мати відношення до введення тимчасової адміністрації у ПАТ «Златобанк». Наведена позиція знову ж таки узгоджується з тим, що передача майна в заставу ніяким чином не вплинула на ліквідність ПАТ «Златобанк». Більш того, навіть станом на дату розгляду справи судом та станом на момент розгляду апеляційної скарги, ПАТ «Діамантбанк» не звернуло стягнення на предмет застави, а відтак останній і досі залишається у власності ПАТ «Златобанк». Більше того, вичерпний перелік обставин, що зумовили введення тимчасової адміністрації у ПАТ «Златобанк» викладений в постанові Правління НБУ від 13.02.2015р. № 105 Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Златобанк» до категорії неплатоспроможних. З тексту вказаної постанови однозначно вбачається, що укладення Договору застави не мало ніякого відношення до введення тимчасової адміністрації і підставою її введення не було.

Не підлягають застосуванню судом положення п. 5 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», адже укладення Договору застави жодним чином не порушувало порядок забезпечення виконання грошових вимог, що визначений Законом України «Про банки і банківську діяльність».

В силу положень ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банк має право надавати банківські та інші фінансові послуги (крім послуг у сфері страхування).

Згідно з п. 3 ч. 3 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» до банківських послуг, зокрема, належить послуга розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик (тобто послуга щодо надання кредитів).

Як вбачається з ч. 6 ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банк зобов'язаний при наданні кредитів додержуватись основних принципів кредитування, у тому числі перевіряти кредитоспроможність позичальників та наявність забезпечення кредитів, додержуватись встановлених Національним банком України вимог щодо концентрації ризиків.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України, ч. 1 ст. 1 Закону України «Про заставу», виконання зобов'язання може забезпечуватися й заставою.

Як вбачається зі ст. 576 ЦК України, предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення.

За змістом ст. 49 Закону України «Про заставу» заставодавець може укласти договір застави як належних йому на момент укладення договору прав вимоги по зобов'язаннях, в яких він є кредитором, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому.

Забезпечення виконання грошових вимог здійснювалось з боку ПАТ «Златобанк» за міжбанківською кредитною угодою, що укладена між ПАТ «Златобанк» та ПАТ «Діамантбанк» в рамках Генерального договору, внаслідок укладення якої ПАТ «Діамантбанк» надало ПАТ «Златобанк» кредит у розмірі 6 000 000,00 дол. США (шість мільйонів доларів США 00 центів) під 0,1 (нуль цілих одна десята) відсотків річних з кінцевою датою погашення кредиту та відсотків до 17.02.2015р. А тому, забезпечення виконання грошових вимог за Договором застави повністю відповідало порядку здійснення кредитних операцій, відповідно до Закону України "Про банки і банківську діяльність».

Необґрунтованими є і посилання представника ПАТ «Златобанк» на нікчемність Договору застави в силу п. 7 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», адже укладання цього договору не надавало ПАТ «Діамантбанк» ніякої пільги, натомість забезпечувало належне виконання зобов'язань з боку ПАТ «Златобанк» (які в подальшому були порушені) щодо повернення кредиту в сумі 6 000 000,00 дол. США. Укладання Договору застави повністю кореспондувалося як з приписам Господарського кодексу України, так і з приписами Цивільного кодексу України та спеціального закону - Закону України «Про заставу».

Починаючи з 13 травня 2015 року ПАТ «Златобанк» знаходиться на стадії ліквідації, згідно рішення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

При цьому, про нікчемність Договору застави було заявлено Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб вже на стадії ліквідації ПАТ «Златобанк» (10.11.2015р.), що не узгоджується з приписами Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

З аналізу ч. 2 ст. 38 та ч. 4 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» вбачається, що законодавець розмежовує поняття «перевірки правочинів» (що має здійснюватись Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб виключно під час тимчасової адміністрації) та повідомлення про нікчемність таких правочинів (що може бути здійснено Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб як під час тимчасової адміністрації так і під час ліквідації неплатоспроможного банку).

Проте, в матеріалах справи № 910/14741/15 відсутні будь-які докази, які б свідчили про проведення Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Златобанк» Славінським В.І. перевірки Договору застави на питання нікчемності та про прийняття рішення про його нікчемність протягом дії тимчасової адміністрації в ПАТ «Златобанк».

ПАТ «Златобанк» надало суду лише докази направлення повідомлення про нікчемність Договору застави, яке було заявлено Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Златобанк» Славінським В.І. вже під час ліквідації ПАТ «Златобанк» (10.11.2015р.).

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України встановлено, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За наведених обставин колегія суддів апеляційного господарського суду не вбачає правових підстав для застосування до Договору застави підстав нікчемності, визначених у ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Стосовно посилань позивача на положення ст. 92 ЦК України, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 3 ст. 92 ЦК України орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

У відносинах з третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Припис абзацу першого частини третьої статті 92 ЦК України зобов'язує орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи, не перевищувати своїх повноважень. Водночас, саме лише порушення даного обов'язку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абзац другий частини третьої статті 92 ЦК України). Отже, позов про визнання недійсним відповідного правочину може бути задоволений у разі доведеності юридичною особою (позивачем) у господарському суді тієї обставини, що її контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин (що не отримав наступного схвалення особи, яку представляють). Наприклад, третя особа, укладаючи договір, підписаний керівником господарського товариства, знає про обмеження повноважень цього керівника, оскільки є акціонером товариства і брала участь у загальних зборах, якими затверджено його статут (п.3.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними від 29.05.2013 №11).

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками місцевого господарського суду, що передбачені постановою правління Національного банку України від 04.12.2014 №777/БТ Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Златобанк» до категорії проблемних» обмеження, встановлені позивачу як юридичній особі, що входить до банківської системи України, а не обмеження повноважень щодо представництва банку, з боку особи, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону діє від її імені.

При цьому, колегія суддів також погоджується з висновком місцевого господарського суду про неможливість застосування до Договору застави положень ст. 227 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК України, правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Банківська ліцензія - це документ, який видається Національним банком України в порядку і на умовах, визначених у цьому Законі, на підставі якого банки та філії іноземних банків мають право здійснювати банківську діяльність (ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).

Правочин вважається вчиненим без ліцензії, якщо на час такого вчинення останню не отримано, або строк її дії закінчився, або ліцензію анульовано (відкликано), або її дію зупинено у передбачених законом випадках (п. 3.6 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 №11).

Як вірно встановлено судом першої інстанції, положення ч. 1 ст. 227 ЦК України не поширюється на правочини, вчинення яких не потребує отримання дозволу (ліцензії).

Твердження позивача про те, що спірний правочин укладений без дозволу Національного банку України та в порушення вказаної вище постанови правління є безпідставними, оскільки встановлені вказаною постановою Національного банку України погодження для здійснення діяльності Публічного акціонерного товариства «Златобанк» не є дозволом (ліцензією) у розумінні положень чинного законодавства.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для визнання Договору застави недійсним, на підставі ст. 215 ЦК України, внаслідок наявності обмежень встановлених Постановою правління Національного банку України від 04.12.2014 №777/БТ «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Златобанк» до категорії проблемних», адже Постанова в силу своєї правової природи не є нормативно-правовим актом, а відтак і актом цивільного законодавства у розумінні ст. 4 ЦК України, а тому висновок місцевого господарського суду є помилковим.

Колегія суддів вважає, що приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції допустив неправильне застосування норм матеріального і процесуального права, а тому наявні визначені законом підстави для його скасування та прийняття нового рішення про відмову ПАТ «Златобанк» у задоволенні позовних вимог.

Київський апеляційний господарський суд, крім вищевикладеного, також враховує наявну судову практику щодо зазначеної категорії господарських спорів, зокрема постанову ВГСУ від 17.02.2016р. у справі № 910/15501/15, якою залишено без змін постанову Київського апеляційного господарського суду від 11.11.2015р. у справі №910/15501/15 та рішення господарського суду міста Києва від 11.08.2015р., яким відмовлено у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Златобанк» (позивач) в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Славінського Валерія Івановича до Публічного акціонерного товариства «Діамантбанк» (відповідач) про визнання недійсним договору застави майнових прав від 13.02.2015 №130215/2-Z.

При цьому колегія суддів апеляційного господарського суду звертає увагу, що предметом спору як у справі переглянутій ВГСУ № 910/15501/15, так і у даній справі № 910/14741/15 є аналогічні за змістом договори застави майнових прав відповідно за №130215/2-Z і №130215/1-Z укладені в один і той самий день 13.02.2015р.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв'язку із її задоволенням на підставі статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладається на публічне акціонерне товариство "Златобанк".

Керуючись ст.ст. 99, 101-103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Діамантбанк» задовольнити.

2. Рішення Господарського суду м. Києва від 01.12.2015р. по справі № 910/14741/15 за позовом Публічного акціонерного товариства «Златобанк» до Публічного акціонерного товариства «Діамантбанк» про визнання недійсним договору застави майнових прав № 130215/1-Z від 13.02.2015р. скасувати.

3. Прийняти нове рішення, яким відмовити ПАТ «Златобанк» у задоволенні позовних вимог.

4. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Златобанк» (01030, м. Київ, вул. Б.Хмельницького, б. 17/52; ідентифікаційний код 35894495) на користь Публічного акціонерного товариства «Діамантбанк» (04070, м. Київ, Контрактова площа, б. 10-А; ідентифікаційний код 23362711) судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1 339,80 грн.

5. Доручити Господарському суду міста Києва видати відповідний наказ.

6. Матеріали справи № 910/14741/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Дану постанову може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України у порядку, передбаченому ст. 109 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Р.В. Федорчук

Судді А.Г. Майданевич

О.І. Лобань