КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" березня 2016 р. Справа№ 9/057-09/6/13

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Дідиченко М.А.

Руденко М.А.

за участю представників:

від позивача - Мальчик Т.Ю., довіреність № 02 від 05.01.2016, Розметова Ж.Р., довіреність № 7 від 05.01.2016, Макарець Н.М., довіреність № 7/1 від 05.01.2016, Тушкун С.П., довіреність № 05 від 05.01.2016;

від першого відповідача - представник не прибув;

від другого відповідача - Проніна Г.Т., представник за довіреністю № 01 від 17.09.2015,

розглянувши апеляційну скаргу Макарівського районного споживчого товариства на рішення господарського суду Київської області від 21.09.2015 у справі № 9/057-09/6/13 (суддя Наріжний С.Ю.) за позовом Макарівського районного споживчого товариства до Наливайківської сільської ради Макарівського району Київської області та Макарівського сільського споживчого товариства про визнання права власності.

ВСТАНОВИВ:

Макарівське районне споживче товариство звернулося до господарського суду Київської області з позовом до Наливайківської сільської ради Макарівського району Київської області та Макарівського сільського споживчого товариства про визнання права власності.

Рішенням господарського суду Київської області від 21.09.2015 у справі №9/057-09/6/13 у задоволенні позову відмовлено частково: у частині позову Макарівського районного споживчого товариства до Макарівського сільського споживчого товариства про визнання права власності - відмовлено, з огляду на те, що позивачем не доведено наявності у Макарівського районного споживчого товариства права власності на спірне майно; у частині позову Макарівського районного споживчого товариства до Наливайківської сільської ради Макарівського району Київської області про визнання права власності - провадження припинено, у зв'язку з відмовою позивача від позовних вимог до першого відповідача.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду Київської області від 21.09.2015 у справі №9/057-09/6/13 скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається, зокрема, на те, що спірний об'єкт нерухомості належить Макарівському районному споживчому товариству, як правонаступнику Макарівської районної спілки споживчих товариств, на замовлення якої у 1986 р. було збудоване спірне приміщення та яка була власником цього майна.

Представники апелянта - позивача у справі в судовому засіданні 14.03.2016 підтримали вимоги за апеляційною скаргою.

Представник другого відповідача заперечив проти задоволення вимог апеляційної скарги.

Перший відповідач не скористався правом на участь свого представника в судовому засіданні, хоча про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення.

Будь - яких заяв, клопотань щодо неможливості бути присутнім у даному судовому засіданні від першого відповідача до суду не надійшло.

Слід також зазначити, що явка представників сторін не визнавалася обов'язковою, певних пояснень суд не витребовував.

За наведених обставин, апеляційна скарга розглянута судом у даному судовому засіданні по суті з винесенням постанови.

Згідно зі ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Відповідно до ст. Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Макарівське районне споживче товариство звернулось у січні 2009 року до Наливайківської сільської ради Макарівського району Київської області в порядку, передбаченому чинним на той час Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, із заявою про реєстрацію за ним права власності на нерухоме майно з видачею свідоцтва на право власності на продовольчий магазин, який розташований за адресою: Київська обл., Макарівський р-н, с. Наливайківка, вул. Леніна.

Наливайківською сільською радою Макарівського району Київської області було відмовлено Макарівському районному споживчому товариству, оскільки на підставі рішення виконкому Наливайківської сільської ради від 29.08.2001 р. № 22 право власності на вказаний об'єкт зареєстроване за Макарівським сільським споживчим товариством (свідоцтво про право власності від 06.04.2002 р.).

Предметом позову у даній господарській справі є вимоги позивача про визнання права власності на вказане вище майно.

В обґрунтування вказаних вимог позивач посилається на те, що спірний об'єкт нерухомості належить Макарівському районному споживчому товариству, як правонаступнику Макарівської районної спілки споживчих товариств, на замовлення якої у 1986 р. було збудоване спірне приміщення та яка була власником цього майна.

На підтвердження вказаної обставини позивач посилався на п. 1.3 Статуту Макарівського районного споживчого товариства.

Судом першої інстанції відмовлено у задоволенні вказаної вимоги, оскільки встановлено, що позивач не є правонаступником Макарівської районної спілки споживчих товариств, отже відповідно підстави для визнання за ним права власності відсутні.

Колегія суддів погоджується з наведеним висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Право на звернення до суду з позовом на підставі статті 392 Цивільного кодексу України має особа, яка є власником і чиї права не визнаються або оспорюються третьою особою.

Позивач, вважає, що спірний об'єкт нерухомості належить Макарівському районному споживчому товариству, як правонаступнику Макарівської районної спілки споживчих товариств, на замовлення якої у 1986 р. було збудоване спірне приміщення та яка була власником цього майна.

При цьому, позивач обґрунтовує правонаступництво п. 1.3 Статуту Макарівського районного споживчого товариства.

Згідно п. 1.3 примірнику Статуту наданого позивачем він є правонаступником Макарівської районної спілки споживчих товариств.

Разом з тим, Макарівське сільське споживче товариство зверталось до господарського суду Київської області з позовом до Макарівського районного споживчого товариства про визнання недійсним положення вказаного п. 1.3 статуту, яким встановлено, що Макарівське районне споживче товариство є правонаступником Макарівської районної спілки споживчих товариств.

Рішенням господарського суду Київської області від 18.08.2014 р. у справі №К6-090-09/19, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 11.11.2014 р. та постановою Вищого господарського суду України від 20.01.2015 відмовлено у задоволенні позову.

При цьому, встановлено, що у статуті, який наданий Макарівським районним споживчим товариством відбулася заміна аркушів, що з огляду на різний зміст примірників статуту Макарівського РСТ, наданих стороною та державним реєстратором Макарівської РДА, в тому числі спірного п. 1.3. дає підстави вважати, що підробка мала місце і підробленим є саме примірник статуту, наданий Макарівським РСТ.

Таким чином, суди дійшли висновку про те, що зареєстрованим у встановленому чинним законодавством порядку є статут Макарівського РСТ у редакції, яка надана суду державним реєстратором, тобто примірник, в тексті п. 1.3. якого відсутнє речення "РайСТ являється правонаступником Макарівської районної спілки споживчих товариств".

Отже, обставини відсутності у статуті Макарівського районного споживчого товариства відомостей про те, що воно є правонаступником Макарівської районної спілки споживчих товариств були встановлені у справі №К6-090-09/19.

Оскільки, зазначені обставини згідно ст. 35 Господарського процесуального кодексу України є преюдиціальними, вони не потребують повторного доведення.

З огляду на викладене, позивачем залишаються не доведеними обставини того, що він є правонаступником Макарівської районної спілки споживчих товариств на замовлення якої у 1986 р. було збудоване спірне приміщення, а отже відповідно є недоведеною наявність у позивача прав на спірне майно.

Таким чином, судом першої інстанції обґрунтовано відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Також, при ухваленні оскаржуваного рішення суд зазначив наступне.

Постановою зборів уповноважених Макарівського районного споживчого товариства від 10.12.1988 р. було запропоновано розподілити Макарівське районне споживче товариство на сільські споживчі товариства (одним із яких було Макарівське ССТ) та створено районну спілку споживчих товариств.

З 01.01.1990 р. Макарівське РайСТ було реорганізовано в райспоживспілку та створено 5 споживчих товариств, в тому числі і Макарівське ССТ.

При цьому, другий відповідач зазначає, що в поданих позивачем документах щодо будівництва спірного об'єкту нерухомості зазначене Макарівське РайСТ, яке здійснювало свою діяльність до 01.01.1989 р., тобто до моменту його розформування на Спілку і ССТ, отже позивач у справі не є тією особою, яка здійснювала будівництво спірного об'єкту і не є його правонаступником.

Так, споживча кооперація у своїй діяльності керувалася нормативно-правовимим актами Центральної спілки споживчих товариств колишнього СРСР.

Згідно Положення про фонд фінансування капітальних вкладень в споживчій кооперації, затвердженими Постановами правління Центроспілки 28.12.1967 р. протокол № 48 п. 21 та 12.08.1982 р. протокол № 18, споживчі товариства здійснювали відрахування у фонд фінансування капітальних вкладень у розмірі 40%, райспоживспілки - 50% від отриманого ними прибутку, які централізувалися в обласних споживспілках. Пунктом 16.2 Положення передбачено, що облспоживспілки використовували створений у такий спосіб Фонд для фінансування капітальних вкладень цих споживчих товариств і спілок на безповоротній основі. Пунктом 16.3 Положення встановлено, що райспоживспілками фінансування капітальних вкладень здійснювалося в споживчі товариства на безповоротній основі.

В 1990 році згідно даних головної книги, де відображається вся фінансово-господарська діяльність, в тому числі і наявність та рух основних засобів Макарівському ССТ було передано на баланс основні засоби в сумі 2422228,47 крб., в тому числі і магазин господарчих товарів в с. Наливайківка. Доказом належності магазину Макарівському ССТ є книга ф. К-26, у якій ведеться аналітичний облік по рахунку «Основні засоби».

Також, передача спірного майна підтверджується і поданими на вимогу апеляційного суду Балансом Райпо на 01.01.1990р. та балансом Макарівського ССТ на 01.01.1990р. за якими спірне майно передано Макарівському ССТ як основні засоби.

Представники апелянта при цьому зазначають, що вказане майно було передано на праві тимчасового користування.

На підтвердження вказаних доводів надано копію договору оренди №8-юр від 01.12.2001 р.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обгрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Апелянтом не наведено обґрунтування неможливості подання договору та інших документів до суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Слід зазначити, що такі документи маються у позивача і він впродовж розгляду спору в місцевому господарському суді (з 03.04.2009 до 21.09.2015) безперечно мав можливість знайти в себе всі необхідні документи та подати їх до суду.

Відповідно до ст. 4-3, 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести певними засобами доказування ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Крім того слід зазначити, що в поданому договорі оренди не вказано ідентифікуючи ознаки спірного приміщення як об'єкту оренди (взагалі не зазначено адресу, тощо приміщень, які передавалися в оренду).

Також, не надано і акту приймання передачі об'єкта оренди за договором.

Отже, не доведено, що вказаний доказ стосується предмету доказування у даній справі. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України зазначено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Крім того, договір оренди не є доказом права власності на об'єкт оренди.

Крім цього, доводи апелянта про те, що другий відповідач не є власником спірного приміщення, оскільки воно було йому передано на правах тимчасового користування не впливають на результат розгляду даного спору.

Так, предметом даного спору є вимоги позивача про визнання за ним права власності.

Отже, позивач має довести належність саме йому на праві власності майна.

Інші доводи апелянта не спростовують наведених висновків та не підтверджують наявність права власності у позивача на спірне майно.

Апеляційний суд погоджується з висновком місцевого господарського суду про відмову у задоволенні позову та вважає не доведеним належними засобами доказування право власності на спірне майно у позивача.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду прийнято з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим, правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на позивача (апелянта).

Керуючись ст.ст. 32-34, 43, 49, 99, 101-103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Макарівського районного споживчого товариства залишити без задоволення, а рішення господарського суду Київської області від 21.09.2015 у справі № 9/057-09/6/13 - без змін.

2. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на її заявника - позивача у справі.

3. Матеріали справи № 9/057-09/6/13 повернути до господарського суду Київської області.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановленому Господарським процесуальним кодексом України порядку та строки.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді М.А. Дідиченко

М.А. Руденко