РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2016 року Справа № 906/1501/15

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Петухов М.Г. , суддя Бучинська Г.Б.

при секретарі судового засідання Першко А.А.

за участю представників сторін:

від позивача: представник не прибув;

від відповідача: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 (орендне) сільськогосподарське підприємство "Котівське" в особі ліквідатора ОСОБА_3 на рішення господарського суду Житомирської області від 22.12.15р. у справі № 906/1501/15 (суддя Маріщенко Л.О.)

за позовом Приватного (орендне) сільськогосподарського підприємства "Котівське" в особі ліквідатора ОСОБА_3

до відповідача ОСОБА_4 Приватного (орендного) сільськогосподарського підприємства "Котівське" ОСОБА_5

про визнання права власності на нерухоме майно та витребування його з чужого незаконного володіння

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 (орендне) сільськогосподарське підприємство «Котівське» (надалі - Позивач) звернулося в господарський суд Житомирської області з позовною заявою (а.с. 2-5) до ОСОБА_4 Приватного (орендного) сільськогосподарського підприємства «Котівське» ОСОБА_6 (надалі Відповідач) про: витребування у Відповідача будівлі зерноскладу, зерноскладу, вагової будки, кімнати (будинку), розташованих на території Андрушівської міської ради за межами міста по вул.. К. Маркса, 100, м. Андрушівка, Житомирської області та передати вказаного майна Позивачу; визнати право власності за Позивачем на будівлі зерноскладу, зерноскладу, вагової будки, кімнати (Будинку), розташованих на території Андрушівської міської ради за межами міста по вулиці К. Маркса, 100, м. Андрушівка, Житомирської області.

Рішенням господарського суду Житомирської області від 22 грудня 2015 року (а.с. 166-169) з підстав, вказаних у рішенні, у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із винесеним рішенням суду першої інстанції Позивач звернувся з апеляційною скаргою (а.с. 174-176) до Рівненського апеляційного господарського суду, в якій, з підстав, вказаних у цій апеляційній скарзі, просить рішення господарського суду Житомирської області від 22 грудня 2015 року скасувати та прийняти нове рішення, котрим задоволити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що місцевим господарським судом при прийнятті рішення порушено норми матеріального та процесуального права. Крім того, Позивач як на підставу скасування рішення суду посилається на те, що згідно пункту 4.4 Статуту, Позивач є правонаступником КСП "Котівське" в повній частці, а відтак як зазначає Позивач, Відповідач повинен був передати до статутного фонду Позивача майно, яке йому як засновнику Позивача передано за актом прийому - передачі майна в натурі від 10 квітня 2001 року на суму його майнового паю на виконання протокольного рішення зборів пайовиків (колишніх членів) пайовиків КСП "Котівське" № 2 від 26 січня 2000 року. Також, апелянт зауважує, що свідоцтво про право власності на певний обєкт майна не є правовстановлюючим документом, оскільки, правовідносини щодо виникнення у Відповідача права власності на майно, виділене йому як засновнику Позивача виникли під час дії Цивільного кодексу Української РСР від 18 липня 1963 року № 1540-VI, то на думку Позивача, його норми не повязували виникнення права власності на нерухоме майно з моментом його державної реєстрації.

Ухвалою суду від 21 січня 2016 року (а.с. 173) апеляційну скаргу Позивача прийнято до провадження та призначено її розгляд на 2 березня 2016 року на 15 годину 10 хвилин.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 2 березня 2016 року (а.с. 207), з підстав, висвітлених у даній заяві розгляд справи було відкладено на 16 березня 2016 року на 16 год. 00 хв.

На виконання ухвали Рівненського апеляційного господарського суду від 2 березня 2016 року Позивач подав письмові пояснення з додатками (а.с. 210-242).

На виконання ухвали Рівненського апеляційного господарського суду від 2 березня 2016 року Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу (а.с. ), в якому з підстав висвітлених в цьому відзиві, заперечує проти доводів зазначених в апеляційній скарзі та просить залишити рішення господарського суду Житомирської області без змін.

Представники Позивача в судове засідання від 16 березня 2016 року не зявився. Про дату, час та місце розгляду справи належним чином повідомлені, про що свідчать повідомлення про врученя поштового відправлення (а.с. 209). Водночас, ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 2 березня 2016 року явка сторін не була визнана обовязковою.

Згідно з пунктом 3.9.2 Постанови Пленуму Пленуму Вищого господарського суду № 18 від 26 грудня 2011 року: у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору; господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.).

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Численними рішеннями Європейського суду з прав людини у справах проти України визнано порушення пункту 1 статті 6 Право на справедливий суд Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що, зокрема, полягало у тому, що національними судами не забезпечено розгляд справи заявника в розумний строк через затримки у провадженні, в основному з вини судів.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

З врахуванням того, що у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору і міститься апеляційна скарга Позивача, в котрій висвітлена його позиція, зважаючи на закінчення двохмісячного строку розгляду справи, в правовому полі статтей 101, частини 1 статті 102 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника Позивача, за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши матеріали та обставини справи, апеляційну скаргу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду Житомирської області від 22 грудня 2015 року по даній справі слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Позивача - без задоволення. При цьому, суд виходив з наступного.

Як вбачається з Свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи 14 березня 2000 року Андрушівською районною державною адміністрацією Житомирської області було зареєстровано Позивача.

9 березня 2000 року Відповідачем було затверджено Статут Позивача, котрий був 14 березня 2000 року зареєстрований районною державною адміністрацією Андрушівського району Житомирської області під реєстраційним номером 0010023 (надалі Статут; а.с. 10-15).

Колегія суддів дослідивши Статут Позивача звертає увагу на такі основні його положення.

Відповідно пункту 4.4 Статуту, Позивач є правонаступником колективного сільськогосподарського підприємства «Котівське».

Пунктами 1.1, 2.3 Статуту визначено: про створення Позивача на базі власних землі і майна Відповідача; відповідальність Відповідача по зобов'язаннях в межах внеску до статутного фонду Позивача.

Згідно пункту 2.1 Статуту, засновником підприємства є Відповідач (фізична особа ОСОБА_5).

Відповідно до пунктів 5.1, 5.2 Статуту, статутний фонд Позивача складає 26 271 грн і формується за рахунок разової передачі Відповідачем майна, землі і коштів, що є його власністю.

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 20 грудня 2012 року, розмір статутного фонду Позивача становить 26 271 грн., дата закінчення його формування 14 березня 2000 року (а.с. 16).

Як зазначено в резолютивній частині постанови господарського суду Житомирської області від 27 березня 2008 року в справі № 4/110-Б, Позивача визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру. Припинено повноваження органів управління банкрута щодо управління банкрутом та розпорядження його майном з 27 березня 2008 року. Призначено ліквідатором Позивача арбітражного керуючого ОСОБА_7 (а.с. 17-18).

Ухвалою господарського суду Житомирської області від 24 липня 2012 року було призначено ліквідатором Позивача арбітражного керуючого ОСОБА_3 та ухвалено арбітражному керуючому ОСОБА_7 передати арбітражному керуючому ОСОБА_3 матеріали діяльності здійснення ліквідаційної процедури Позивача.

Протоколом № 2 зборів пайовиків (колишніх членів) колективного сільськогосподарського підприємства «Котівське» від 26 січня 2000 року проведено виділення Відповідачу майна в натурі на суму його майнового паю як засновнику сільськогосподарського підприємства «Котівське» в розмірі 6 372 грн (а.с. 22-23).

10 квітня 2001 року згідно акту прийому-передачі майна, яке збори співвласників колишніх членів КСП «Котівське» затвердили таким, що підлягає передачі в приватну власність засновнику Позивача як його окремо виділений майновий пай, передано основні засоби (майно) на загальну суму 6 372 грн згідно переліку (а.с. 24).

Позивач зауважує, що згідно частини 1 пункту 3 статті 128 Господарського кодексу України, громадянин може здійснювати підприємницьку діяльність безпосередньо як підприємець або через приватне підприємство що ним створюється.

Частинами 2, 3 статті 96 Цивільного кодексу України встановлено, що юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями усім належним їй майном. Учасник (засновник) юридичної особи не відповідає за зобов'язаннями юридичної особи, а юридична особа не відповідає за зобов'язаннями її учасника (засновника), крім випадків встановлених установчими документами та законом.

Законом України «Про колективне сільськогосподарське підприємство», визначені особливості реорганізації юридичної особи, створеної в організаційно-правовій формі колективного сільськогосподарського підприємства.

За приписами статті 31 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство», реорганізація (злиття, приєднання, поділ, виділення, перетворення) та ліквідація підприємства провадяться за рішенням загальних зборів (зборів уповноважених) його членів або за рішенням суду чи арбітражного суду; при перетворенні одного підприємства в інше до новоствореного підприємства переходять усі майнові права і обов'язки колишнього підприємства.

Статтею 7 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» визначено, що суб'єктами права власності на манно визнаються: підприємство як юридична особа та його члени - в частині майна, яку вони одержують при виході з підприємства.

Відповідно до статті 9 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство», пай є власністю члена підприємства; право розпоряджатися своїм паєм за власним розсудом член підприємства набуває після припинення членства в підприємстві. У разі виходу з підприємства громадянин має право на пай натурою, грішми або цінними паперами.

З урахуванням наведеного, Позивач стверджує, що Позивач (як новоутворене підприємство), в силу приписів статті 7 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» та зважаючи на зміст пункту 4.4 Статуту, став сингулярним правонаступником КСП «Котівське», оскільки Позивач набув право на отримання майна (майнових прав) останнього у вигляді майнового паю, виділеного його засновнику - Відповідачу, а також на активи КСП, виділені правонаступнику Позивачу під погашення боргових зобов'язань, які утворились в результаті господарської діяльності КСП «Котівське» та залишались непогашеними на дату проведення реорганізації.

Відповідно до пункту 18 Порядку оформлення правонаступництва за зобов'язаннями реорганізованих колективних сільськогосподарських підприємств (затвердженого наказом Міністерства аграрної політики України від 14 березня 2001 року № 63 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 4 квітня 2001 року за № 306/5497), до статутних фондів підприємств-правонаступників КСП передається майно лише в частині, вартість якої дорівнює сукупній вартості майнових паїв членів КСП - засновників такої юридичної особи-правонаступника.

Відповідно до статтей 86, 115 Цивільного кодексу України та статті 13 Закону України «Про господарські товариства», внеском до статутного капіталу, серед іншого, може бути нерухоме майно (зокрема, будівлі, споруди); при цьому нерухомість виступає предметом вкладу до статутного капіталу у разі дотримання таких умов: майно може бути відчужене; воно має грошову оцінку; майно має належати учаснику (засновнику) на праві власності.

Позивач звернувся до Відповідача з вимогою-претензією про сплату боргу або повернення майна засновника від 30 травня 2013 року № 24/125 (а.с. 27), в котрій, з підстав, висвітлених у даній вимозі, просив Відповідача вжити заходів щодо повернення Позивачу коштів в сумі 26 271 грн, а у разі неможливості сплати кошти передати ліквідатору Свідоцтво на право власності і технічну документацію на будівлі, що розташовані за адресою: вул. К. Маркса, 100, м. Андрушівка, Житомирської області.

Позивач враховуючи усе зазначене вище, вважаючи своє право власності порушеним, звернувся до суду із позовом про: витребування у Відповідача будівлі зерноскладу, зерноскладу, вагової будки, кімнати (будинку), розташованих на території Андрушівської міської ради за межами міста по вул. К. Маркса, 100, м. Андрушівка, Житомирської області та передати вказаного майна Позивачу; визнанням права власності за Позивачем на будівлі зерноскладу, зерноскладу, вагової будки, кімнати (Будинку), розташованих на території Андрушівської міської ради за межами міста по вулиці К. Маркса, 100, м. Андрушівка, Житомирської області.

Дослідивши матеріали справи колегія суду зазначає, що предметом спору, окрім інших позовних вимог, у даній справі є визнання права власності на нерухоме майно, а, отже, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Цивільного кодексу України та інших законодавчих актів України, котрі направленні на регулювання спірні правовідносини.

Статтею 11 Цивільного кодексу України передбачено, що: цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

В силу статті 20 Господарського кодексу України: кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів; права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються, зокрема, шляхом визнання наявності або відсутності прав; при цьому порядок захисту прав суб'єктів господарювання та споживачів визначається цим Кодексом, іншими законами.

Згідно зі статтею 16 Цивільного кодексу України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Главою 24 Цивільного кодексу України встановлені способи набуття права власності.

Частиною 1 статті 386 Цивільного кодексу України встановлено, що: держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності.

Стаття 316 Цивільного кодексу України визначає, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно статті 321 Цивільного кодексу України: право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Нормами статті 392 Цивільного кодексу України передбачено, що: власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також: у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Із змісту положень статті 392 Цивільного кодексу України слідує, що: позов про визнання права власності є речово-правовим, і при зверненні до суду позивач повинен підтвердити наявність у нього права власності на спірне майно.

Метою та об'єктом такого позову є усунення невизначеності відносин права власності щодо індивідуально визначеного майна, власником якого є позивач.

Підставою ж позову, є обставини, що підтверджують право власності позивача на майно.

Умовами задоволення позову про визнання права власності на майно є наявність у позивача доказів на підтвердження в судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності. Зокрема таким доказами є правовстановлюючі документи на майно.

Колегія суддів констатує, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Тобто, Позивачем у справах про визнання права власності є особа, яка вже є власником.

Відтак, суд констатує, що власником майна є особа, котра володіє саме всім спектором прав власника, а саме правом володіння, правом користування та правом розпорядження.

Колегія суддів критично відносить до посилань Позивача, висвітлених в апеляційній скарзі щодо того, що свідоцтво про право власності на певний обєкт майна не є правовстановлюючим документом та того, що реєстрацію права власності за Відповідачем фактично проведено не було (а.с. 176).

Згідно пункту 1 статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року № 1952-IV (із змінами та доповненнями) передбачено, що обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме: право власності на нерухоме майно.

Доказами на підтвердження права власності на нерухоме майно у відповідності до вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (а саме статті 18) є свідоцтво про реєстрацію права власності та /або витяг з Державного реєстру прав про реєстрацію права власності на нерухоме майно (при цьому мова не йде про Державну реєстрацію права на нерухоме майно).

Із системного аналізу матеріалів справи в контексті позовної заяви вбачається, що предметом позовних вимог по даній справі є визнання за Позивачем права власності на нерухоме майно - будівлі зерноскладу, зерноскладу, вагової будки, кімнати (Будинку).

Як уже було зазначено вище в даній судовій постанові, саме на підставі протоколу № 2 зборів пайовиків (колишніх членів) колективного сільськогосподарського підприємства «Котівське» від 26 січня 2000 року й було виділення Відповідачу майно в натурі на суму його майнового паю як засновнику сільськогосподарського підприємства «Котівське» в розмірі 6 372 грн (а.с. 22-23).

10 квітня 2001 року згідно акту прийому-передачі майна, яке збори співвласників колишніх членів КСП «Котівське» затвердили таким, що підлягає передачі в приватну власність засновнику Позивача як його окремо виділений майновий пай, передано основні засоби (майно) на загальну суму 6 372 грн згідно переліку (а.с. 24).

При цьому, колегія суддів, зважаючи на обставини, встановлені в судових актах по справі № 0601/1-126/11 у кримінальній справі по обвинуваченню, зокрема й Відповідача (ОСОБА_5) зауважує, що даний протокол № 2 від 26 січня 2000 року не визнавався ліквідатором недійсним і на даний момент протокол є дійсний. Між тим, в даному випадку (зважаючи на встановленні вироком суду обставини щодо підроблення, зокрема, й Відповідачем документів, в тому числі й протоколу № 2 від 26 січня 2000 року) без оскарження даного протоколу (визнання його недійсним) є неможливим здійснення обраного Позивачем способу захисту, а саме визнання права власності на спірне майно, який в свою чергу став тим основним документом на підставі котрого й було передане спірне майно для Відповідача.

Водночас, доказами, доданими Відповідачем до матеріалів справи підтверджено, що Відповідач 13 лютого 2008 року звернувся до Андрушівської міської ради Житомирської області із заявою про оформлення права власності на майно, що було виділене йому як засновнику (а.с. 25).

Згідно рішення виконавчого комітету Андрушівської міської ради від 14 лютого 2008 року № 44 (а.с. 26), було вирішено: оформити право власності на будівлі - зерносклад, зерносклад, вагова будка, кімната (будинок) розташованих на території Андрушівської міської ради за межами міста по вул. К. Маркса. 100, м. Андрушівка Житомирської області за ОСОБА_5; доручити Бердичівському бюро технічної інвентаризації виготовити та зареєструвати свідоцтво про право власності на будівлі: зерносклад, зерносклад, вагова будка, кімната (будинок) розташованих на території Андрушівської міської ради за межами міста по вул. К. Маркса. 100, м. Андрушівка Житомирської області.

В постанові Верховного Суду України від 18 лютого 2015 року по справі № 6-244цс14 викладені наступні правові висновки стосовно права власності: «відповідно до ст.328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, чи у який передбачений законом спосіб позивач набув права власності на спірний об'єкт нерухомого майна та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому ст. 392 ЦК України».

З огляду на все вищеописане, колегія суддів також критично відноситься до посилань Позивача в апеляційній скарзі щодо того, що Відповідачем не забезпечено фактичну передачу виділеного йому на загальних зборах від 26 січня 2000 року і переданого йому (акт прийому-передачі від 10 квітня 2001 року) майна як засновника до статутного фонду Позивача, оформлення і реєстрацію якого проведена Відповідачем за собою як за фізичною особою.

Відповідно до частини 4 статті 12 Господарського процесуального кодексу України, господарським судам підвідомчі справи, що виникають з корпоративних відносин у спорах між юридичною особою та її учасниками (засновниками, акціонерами, членами), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи, пов'язаними із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності такої особи, крім трудових спорів.

Відповідно до пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 13 «Про практику розгляду судами корпоративних спорів», усі спори між господарським товариством та його учасником (засновником, акціонером), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами) господарських товариств, пов'язані зі здійсненням ними корпоративних прав та виконанням обов'язків учасника господарського товариства, на підставі пункту 4 частини першої статті 12 ГПК підвідомчі (підсудні) господарським судам незалежно від суб'єктного складу учасників спору. Підвідомчими (підсудними) господарським судам на підставі пункту 4 частини першої статті 12 ГПК є також спори між учасниками (засновником) господарського товариства та господарським товариством щодо права власності на майно, переданого товариству як вклад до статутного (складеного) капіталу.

Реєстрація права власності на момент вчинення правочину з оформлення і реєстрацією права власності відповідачем, зокрема, на будівлі зерноскладу, зерноскладу, вагової будки, кімнати (будинку), розташованих на території Андрушівської міської ради за межами міста по вул. К. Маркса, 100, м. Андрушівка, Житомирської області, регулювалась Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року № 1952 - IV, постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень і Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно» від 22 червня 2011 року № 703, постановою Кабінету Міністрів «Про затвердження Порядку ведення Державного реєстру прав на нерухоме майно» від 26 жовтня 2011 року № 1141.

Із системного аналізу матеріалів справи вбачається, що предметом позову є певна матеріально-правова вимога Позивача до Відповідача, а підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.

При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред'явлено позов та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі, щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з'ясувати чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Предметом судового розгляду є вимога Позивача до Відповідача про визнання права власності на майно та витребування його з чужого незаконного володіння.

Згідно з приписами статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги Позивач зазначає, що Відповідач незаконно володіє і користується, зокрема, будівлями зерноскладу, вагової будки, кімнати (будинку), що знаходяться на території Андрушівської міської ради (за межами міста по вул. К. Маркса, 100, м. Андрушівка, Житомирської області).

Відповідно до положень частини 1 статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно частини 1 статті 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно приписів частин 1 та 2 статті 321 Цивільного кодексу України: право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

З врахуванням усього вищеописаного, колегія суддів зауважує, що Позивачем не подано суду належних та допустимих доказів для визнання за Позивачем права власності на дане нерухоме майно, так як не подано доказів щодо права Позивача як власника даного майна на звернення до суду з метою захистусвого порушеного права .

Судова колегія констатує, що рішення суду про визнання права власності є правозахисним актом і спрямоване на захист наявного у Позивача права власності. Водночас, в супереч нормам діючого законодавства, спрямованих на захист права власності, недоведення Позивачем наявності у нього суб'єктивного матеріального права, на захист якого подано позов, а саме права власності на спірне майно, виключає можливість задоволення позовних вимог, заявлених на підставі статті 392 Цивільного кодексу України.

Відтак, доказів на спростування вищезазначеного, Позивачем не подано, позовні вимоги суд вважає безпідставними та такими, що не узгоджуються із нормами чинного законодавства та суперечать матеріалам справи.

Згідно положень статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі усіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Отже, як вбачається з матеріалів справи Позивач, всупереч вимог статтей 33-34 Господарського процесуального кодексу України не довів належним чином своїх позовних вимог, а тому колегія суду прийшла до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог Позивача щодо визнання за ним права власності на нерухоме майно: визнання права власності за Позивачем на будівлі зерноскладу, зерноскладу, вагової будки, кімнати (Будинку), розташованих на території Андрушівської міської ради за межами міста по вулиці К. Маркса, 100, м. Андрушівка, Житомирської області.

При цьому, зважаючи на відмову в задоволенні позовних вимог Позивача щодо визнання права власності на спірне майно, колегія суддів констатує, що апріорі не підлягає до задоволення вимоги Позивача, зважаючи на похідний характер даної вимоги від вимоги про визнання права власності на майно, щодо витребування у Відповідача будівлі зерноскладу, зерноскладу, вагової будки, кімнати (будинку), розташованих на території Андрушівської міської ради за межами міста по вул.. К. Маркса, 100, м. Андрушівка, Житомирської області та передати вказаного майна Позивачу.

Поряд з тим, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що зважаючи на наявність доказів в матеріалах справи, а саме обставин, встановлених вироком Андрушівського районного суду Житомирської області від 10 листопада 2014 року (щодо підроблення документів, зокрема, й протоколу від 26 січня 2000 року на підставі котрого й було одержано Відповідачем майно), вбачається бездіяльність ліквідатора Позивача (не зважаючи уже на неодноразову неявку в судове засідання) та свідоме введення в оману суду та кредиторів, шляхом подання «технічного» позову, котрий з огляду на обраний Позивачем спосіб захисту порушеного, на його думку, права та доказову базу апріорі не підлягав до задоволення та не виконання ліквідатором своїх безпосередніх обовязків спрямованих на повернення та збереження майна підприємства.

Відтак, колегія суддів вважає, що пред'явлений позов про визнання права власності та витребування його з чужого незаконного володіння поданий безпідставно та нормативно необгрунтвано (з метою уникнення дійсної правової процедури повернення майна Позивачу).

На підставі вищевисвітленого та враховуючи, що Позивачем не доведено обставини, на які він посилається в позовній заяві та апеляційній скарзі щодо визнання права власності та повернення майна, Рівненський апеляційний господарський суд констатує факт того, що в суду відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

З огляду на все вищевказане у даній судовій постанові, суд приходить до висновку, що доводи Позивача є безпідставними та недоведеними, а тому Рівненський апеляційний господарський суд не приймає їх до уваги.

В розрізі вищевисвітленого у даній судовій постанові, Рівненський апеляційний господарський суд приходить до висновку, що рішення господарського суду Житомирської області слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Позивача без задоволення.

Судові витрати за подачу апеляційної скарги, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, суд залишає за Позивачем.

Керуючись статями 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного (орендованого) сільськогосподарського підприємства "Котівське" в особі ліквідатора ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Житомирської області від 22 грудня 2015 року в справі № 906/1501/15 - залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

5. Справу № 906/1501/15 повернути господарському суду Житомирської області.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Петухов М.Г.

Суддя Бучинська Г.Б.