РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.03.2016Справа №910/1972/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційна фірма

«Велта»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мегатрансбудекспо»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача

Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків

фінансових послуг

про визнання договору № 2609-1 від 26.09.2013 недійсним

Суддя Сівакова В.В.

Представники сторін:

від позивача Мартиненко А.С. - по дов. № б/н від 26.11.2015

від відповідача Зінкевич В.В. - по дов. № б/н від 10.02.2016

від третьої особи не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційна фірма «Велта» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мегатрансбудекспо» про визнання договору про надання поворотної (строкової) безвідсоткової фінансової допомоги (позики) № 2609-1 від 26.09.2013.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до ст.ст. 4, 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» надання коштів у позику вважається фінансовою послугою; право на здійснення операцій з надання фінансових послуг надане фінансовим установам, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичним особам - суб'єктам підприємницької діяльності. Відповідач не є фізичною особою підприємцем, а також не відповідає вимогам, що встановлені законом до фінансової установи і, відповідно, не є фінансовою установою. Оскільки, відповідач не є фінансовою установою він не мав права та дієздатності укладати спірний договір. Крім того, при укладенні спірного договору відповідачем було порушено вимоги власного Статуту, згідно з п. 4.1 якого метою Товариства є одержання прибутку, ефективне управління майном та коштами, а також забезпечення суспільних потреб в продукції, роботах та послугах Товариства. Укладення ж договору позики, відповідно до якого відповідачем була надана безоплатна фінансова допомога іншому підприємству, порушує статутну мету діяльності відповідача та його господарську компетенцію.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.02.2016 порушено провадження у справі № 910/1972/16; залучено до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг; призначено справу до розгляду на 10.03.2016.

Третьою особою 01.03.2016 до відділу діловодства суду подано клопотання, в якому просить розглядати справу без участі представника третьої особи.

Позивачем 09.03.2016 до відділу діловодства суду подано доповнення підстав позовної заяви, в яких зазначає, що ч. 2 ст. 98 Цивільного кодексу України передбачено, що рішення про відчуження майна товариства на суму, що становить п'ятдесят і більше відсотків майна товариства приймаються більшістю не менш як у 3/4 голосів. Аналогічна вимога встановлена в п.п. 4 п. 15.10 Статуту ТОВ «Мегатрансбудекспо». Внаслідок укладення оскаржуваного договору позики від 26.09.2013 директором ТОВ «Мегатрансбудекспо» Попенко С.П., фактично відбулось відчуження майна Товариства на користь іншої особи на суму, що становить більше 50% майна товариства. При цьому, рішення про відчуження майна відповідача загальними зборами Товариства не приймалося.

Позивачем до відзиву на позовну заяву додано клопотання про витребування у відповідача доказів.

Відповідач у поданому 09.03.2016 до відділу діловодства суду відзиві на позовну заяву проти позову заперечує посилаючись на наступне. відповідно до п. 1 розпорядження Державної комісії і регулювання ринків фінансових послуг України № 5555 від 31.03.2006, яке зареєстровано у Мін'юсті України 25.04.2006 за № 477/12351, передбачено можливість надання юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, фінансових послуг з надання коштів у позику, окрім на умовах фінансового кредиту. Договір укладений між позивачем та відповідачем не передбачає нарахування відсотків або надання інших видів компенсації у вигляді плати за користування, отже вважається договором безвідсоткової позики, а не фінансовим кредитом, тому відповідає чинному законодавству України. Крім цього зазначає, що позивач виконав свої зобов'язання за договором в повному обсязі, перерахувавши грошові кошти загальною сумою 21 000 000,00 грн. на поточний рахунок відповідача, двома траншами, про що свідчать платіжні доручення № 263 від 26.09.2013 та № 264 від 26.09.2013. При цьому відповідач протягом усієї дії договору не заперечував проти перерахованих коштів, користувався та продовжує користуватися отриманими коштами, 31.12.2013 між сторонами була укладена додаткова угода № 1 до договору, а 06.01.2016 відповідачем була повернена частина боргу у розмірі 2 000 000,00 грн. В даний час в проваджені Господарського суду Кіровоградської області знаходиться справа № 912/147/16 за позовом ТОВ «Мегатрансбудекспо» до ТОВ «ВКФ «Велта» про стягнення заборгованості, пені та процентів за договором. Вважає, що дії позивача спрямовані на затягування справи про стягнення боргу.

Позивач в судовому засіданні 10.03.2016 позовні вимоги підтримав повністю.

Відповідач в судовому засіданні 10.03.2016 проти задоволення позовних вимог заперечував повністю.

Третя особа в судове засідання 10.03.2016 не з'явилась.

В судовому засіданні 10.03.2016, відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

26.09.2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мегатрансбудекспо» (позикодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційна фірма «Велта» (позичальник) було укладено договір надання поворотної (строкової) безвідсоткової фінансової допомоги (позики) № 2609-1 (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1. договору позикодавець надає позичальнику поворотну (строкову) безвідсоткову фінансову допомогу. Позичальник зобов'язується повернути надані грошові кошти в порядку та на умовах, передбачених даним договором.

Згідно з п. 1.2. договору під поворотною фінансовою допомогою за цим договором розуміється сума коштів, що надійшла позичальнику у користування за цим договором, який не передбачає нарахування процентів або надання інших видів компенсацій у вигляді плати за користування такими коштами та є обов'язковою до повернення.

Згідно з п. 1.5. договору поворотна безвідсоткова фінансова допомога надається в межах загальної суми, що становить 21 000 000,00 грн.

Пунктом 3.12. договору сторони визначили, що поворотна безвідсоткова фінансова допомога надається позичальнику на термін до 31.12.2013 включно.

Відповідно до п. 3.3. договору строк, вказаний в п. 3.1. договору може бути продовжений за взаємною згодою сторін в прядку встановленому чинним законодавством.

Додатковою угодою № 1 від 31.12.2013 внесено зміни до п. 3.1. договору та визначено, що допомога надається на термін до 31.12.2014.

Згідно з п. 1.6. договору поворотна безготівкова фінансова допомога надається позикодавцем частинами (траншами) в межах загальної суми договору.

Як свідчать матеріали справи (платіжні доручення № 263 від 26.09.2013 та № 264 від 26.09.2013) відповідачем було перераховано позивачу фінансову допомогу в загальному розмірі 21 000 000,00 грн.

Платіжним дорученням № 12122 від 06.01.2016 позивач здійснив часткове повернення відповідачу фінансової допомоги перерахувавши кошти в сумі 2 000 000,00 грн.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України).

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Згідно ст. 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства, в тому числі є:

- свобода договору;

- справедливість, добросовісність та розумність.

Стаття 627 Цивільного кодексу України встановлює, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Пункт 1 ст. 638 Цивільного кодексу України визначає, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 639 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Згідно з ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Наведена норма не визначає осіб, які можуть бути сторонами договору позики.

Так, позичальником може бути будь-яка фізична чи юридична особа, яка має цивільну дієздатність. Щодо позикодавця, то чинне законодавство України визначає певні особливості.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» надання грошових коштів в позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту, вважається фінансовою послугою.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» під фінансовою послугою розуміються операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Відповідно до ст. 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Тобто, при наданні в позику грошових коштів може бути отримання прибутку у вигляді відсотків за користування грошовими коштами.

Згідно із ч. 1 ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами - підприємцями.

Відповідно до ч. 4 ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції.

Розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 5555 від 31.03.2006, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 25.04.2006 № 477/12351, «Про можливість надання юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, фінансових послуг з надання коштів у позику та надання поручительств» встановлено, що юридичні особи - суб'єкти господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, надають фінансові послуги з надання коштів у позику (крім на умовах фінансового кредиту) та поручительств відповідно до вимог цивільного законодавства та з урахуванням вимог законодавства України щодо запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом.

Отже, позикодавцем в договорі про надання в позику грошових коштів з нарахування відсотків може бути тільки особа, яка має спеціальний статус.

Що ж стосується договорів, за якими у позику надаються речі, що визначені родовими ознаками або грошові кошти без отримання відсотків, то позикодавцями у таких договорах можуть бути дієздатні фізичні особи та юридичні особи.

Умовами договору (п. 1.3.) передбачено, що поворотна фінансова допомога надається позикодавцем позичальнику на безоплатній основі, тобто плата за користування коштами не нараховується та не сплачується.

Відповідно до п 14.1.257 ст. 14 Податкового кодексу України (чинної на момент укладення спірного договору) поворотна фінансова допомога - сума коштів, що надійшла платнику податків у користування за договором, який не передбачає нарахування процентів або надання інших видів компенсацій у вигляді плати за користування такими коштами, та є обов'язковою до повернення.

Таким чином, не відповідають дійсності твердження позивача, що відповідач не мав права на укладення спірного договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

В преамбулі спірного договору зазначено, що він з боку Товариства з обмеженою відповідальністю «Мегатрансбудекспо» укладений в особі директора Попенка С.П., який діє на підставі статуту.

Статтю 154 Цивільного кодексу України визначено, що установчим документом акціонерного товариства є статут. Статут акціонерного товариства крім відомостей, передбачених статтею 88 цього Кодексу, має містити відомості про: розмір статутного капіталу; умови про категорії акцій, що випускаються товариством, та їхню номінальну вартість і кількість; права акціонерів; склад і компетенцію органів управління товариством та про порядок ухвалення ними рішень. У статуті акціонерного товариства мають також міститися інші відомості, передбачені законом.

Частина 1 статті 92 Цивільного кодексу України визначає, що юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Відповідно до ч. 3 ст. 92 Цивільного кодексу України орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Позивач посилається на те, що внаслідок укладення договору директором ТОВ «Мегатрансбудекспо» Попенко С.П. відбулось відчуження майна на суму, що становить більше 50% майна товариства без рішення загальних зборів, що є порушенням п.п. 4 п. 15.10 Статуту відповідача.

Стаття 241 Цивільного кодексу України визначає, що правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Порядок та особливості застосування статті 241 Цивільного кодексу України роз'яснено постановою Пленуму Вищого Господарського Суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», відповідно до п. 3.4 якої настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.).

Як з'ясовано судом після підписання спірного договору позивачем було вчинено ряд дій, які свідчать про наступне його схвалення, у тому числі підписано додаткову угоду № 1 від 31.12.2013, отримано від відповідача фінансову допомогу в розмірі 21 000 000,00 грн. та в подальшому частково повернуто фінансову допомогу в розмірі 2 000 000,00 грн.

Пунктом 3.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» визначено, що у господарських відносинах правочин (договір), як правило, вчиняється шляхом складання документа (документів), що визначає (визначають) його зміст і підписується безпосередньо особою, від імені якої він вчинений, або іншою особою, яка діє в силу повноважень, заснованих, зокрема, на законі, довіреності, установчих документах. Для вчинення правочинів органи юридичної особи не потребують довіреності, якщо вони діють у межах повноважень, наданих їм законом, іншим нормативно-правовим актом або установчими документами.

Вирішуючи спори, пов'язані з представництвом юридичної особи у вчиненні правочинів, господарські суди повинні враховувати таке.

Письмовий правочин може бути вчинений від імені юридичної особи її представником на підставі довіреності, закону або адміністративного акта.

Особа, призначена уповноваженим органом виконуючим обов'язки керівника підприємства, установи чи організації, під час вчинення правочинів діє у межах своєї компетенції без довіреності.

Припис абзацу першого частини третьої статті 92 ЦК України зобов'язує орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи не перевищувати своїх повноважень. Водночас саме лише порушення даного обов'язку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абзац другий частини третьої статті 92 ЦК України).

Отже, позов про визнання недійсним відповідного правочину може бути задоволений у разі доведеності юридичною особою (позивачем) у господарському суді тієї обставини, що її контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин (що не отримав наступного схвалення особи, яку представляють).

Пунктом 3.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» також встановлено, якщо договір містить умову (пункт) про підписання його особою, яка діє на підставі статуту підприємства чи іншого документа, що встановлює повноваження зазначеної особи, то наведене свідчить про обізнаність іншої сторони даного договору з таким статутом (іншим документом) у частині, яка стосується відповідних повноважень, і в такому разі суд не може брати до уваги посилання цієї сторони на те, що їй було невідомо про наявні обмеження повноважень представника її контрагента.

Згідно з п. 3.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини.

З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позивач своїми діями, тим самим схвалив договір про надання поворотної (строкової) безвідсоткової фінансової допомоги (позики) № 2609-1 від 26.09.2013, що в силу приписів ст. 241 Цивільного кодексу України унеможливлює визнання його недійсним.

У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

В силу припису статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.

Отже, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Підставою недійсності правочину, у відповідності до ст. 215 Цивільного кодексу України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначаються загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Так, частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статей 33 та 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивач не надав до суду доказів, які б підтверджували той факт, що договір суперечить нормам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; не довів відсутність необхідного обсягу цивільної дієздатності будь-якої з осіб, яка вчинила спірний правочин; відсутність вільного волевиявлення та невідповідність його внутрішній волі учасника спірного правочину; не спрямованість будь-якої зі сторін на реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином.

Згідно з п. 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Враховуючи викладене, судом встановлено, що правові підстави для визнання договору про надання поворотної (строкової) безвідсоткової фінансової допомоги (позики) № 2609-1 від 26.09.2013 недійсним відсутні.

Також, позивачем належними засобами доказування не доведено порушення його прав та в чому ці порушення полягають з боку відповідача щодо укладення спірного договору.

З урахуванням викладеного заявлене позивачем клопотання про витребування у відповідача доказів задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами.

Зважаючи на вищенаведене, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційна фірма «Велта» є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню повністю.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 49, 82-85 ГПК України,-

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 14.03.2016.

Суддя В.В. Сівакова