КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" березня 2016 р. Справа№ 911/4412/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Станіка С.Р.

суддів: Корсакової Г.В.

Власова Ю.Л.

представники сторін:

Від позивача: Лагошний П.В.

Від відповідача: не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Дочірнього підприємства "АРОМАТ" на рішення Господарського суду Київської області від 24.11.2015 по справі №911/4412/15 (суддя: Конюх О.В. )

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Зеніт"

до Дочірнього підприємства "АРОМАТ"

про стягнення 1 837 826, 03 грн..

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Київської області від 24.11.2015 по справі №911/4412/15, задоволено частково позов ТОВ "Зеніт" до Дочірнього підприємства "АРОМАТ" (з урахуванням поданої заяви від 20.11.2015 про уточнення позовних вимог), а саме: стягнуто з Дочірнього підприємства "Аромат" на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Зеніт" 1 611 195,37 грн. (один мільйон шістсот одинадцять тисяч сто дев'яносто п'ять гривень тридцять сім копійок) основного боргу, 437 888,31 грн. (чотириста тридцять сім тисяч вісімсот вісімдесят вісім гривень тридцять одну копійку) пені, 24602,68 грн. (двадцять чотири тисячі шістсот дві гривні шістдесят вісім копійок) процентів річних; 31105,30 грн. (тридцять одну тисячу сто п'ять гривень тридцять копійок) судового збору. В решті позовних вимог відмовлено.

Рішення місцевого господарського суду в частині задоволення позовних вимог мотивовано тим, що відповідач всупереч умов укладеного договору від 31.12.2014 та вимог ст. 692 Цивільного кодексу України не здійснив оплату поставленого згідно видаткових накладних товару, заборгованість з оплати якого складає за розрахунком суду 1 611 195,37 грн. Крім того, за прострочення виконання відповідачем своїх зобов'язань з оплати отриманого товару, судом першої інстанції згідно здійсненого перерахунку було стягнуто 24 602,68 грн. процентів річних на підставі статті 625 Цивільного кодексу України та 427 888,31 грн. пені на підставі ст. ст. 230, 232 Господарського кодексу України та п. 4.2 договору.

Не погоджуючись з рішенням Господарського суду Київської області від 24.11.2015 відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Київської області від 24.11.2015 по справі №911/4412/15- скасувати в частині задоволених позовних вимог та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог - відмовити повністю.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції задовольняючи частково позовні вимоги безпідставно погодився з доводами позивача щодо дотримання умов договору від 31.12.2014 та належної поставки товару відповідачу, оскільки надані позивачем видаткові накладні, товарно - транспортні накладні, а також приймальні квитанції на підтвердження приймання товару не мають доказової сили, оскільки не містять обов'язкових реквізитів, передбачених ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Апелянт наголошує, що надані позивачем первинні документи, на підставі яких позивач просить стягнути заборгованість, не можуть підтверджувати поставку товарів, не доводять такого факту, та відповідно, отримання товару по договору від 31.12.2014.

Відповідно до автоматичного розподілу справ між суддями апеляційну скаргу Дочірнього підприємства "АРОМАТ" на рішення Господарського суду Київської області від 24.11.2015 по справі № 911/4412/15 передано на розгляд судді Київського апеляційного господарського суду Станіку С.Р., для розгляду апеляційної скарги сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя: Станік С.Р., судді: Власов Ю.Л., Корсакова Г.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 22.12.2015 апеляційну скаргу Дочірнього підприємства "АРОМАТ" на рішення Господарського суду Київської області від 24.11.2015 по справі №911/4412/15 прийнято до провадження та порушено апеляційне провадження, розгляд справи № 911/4412/15 призначено на 10.02.2016.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 10.02.2016 розгляд апеляційної скарги відкладено на 16.02.2016.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 16.02.2016 на підставі ст.ст. 69, 102 Господарського процесуального кодексу України, продовжено строк розгляду апеляційної скарги Дочірнього підприємства "АРОМАТ" на рішення Господарського суду Київської області від 24.11.2015 по справі №911/4412/15 на 15 (п'ятнадцять) днів, розгляд справи призначено на 01.03.2016.

Представник позивача в судовому засіданні 01.03.2016 проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив суд у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з посиланням на його відповідність нормам матеріального та процесуального права.

Відповідач (апелянт) в судове засідання 01.03.2016 представників не направив. Про розгляд справи відповідач повідомлений належним чином, про що свідчать: поштове повідомлення про вручення 453 про вручення ухвали від 22.12.2015, поштове повідомлення 801 про вручення ухвали від 16.02.2016, якою розгляд апеляційної скарги призначено на 01.03.2016.

Дослідивши наявні матеріали, враховуючи те, що усі сторони були повідомлені про дату, час та місце проведення судового засідання, зокрема і відповідач (апелянт), неявка представників апелянта не є перешкодою для розгляду апеляційної скарги, з метою дотримання процесуальних строків розгляду апеляційної скарги на рішення місцевого господарського суду, визначених ст. 102 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія вважає за можливе розглянути справу у відсутності представників позивача за наявними у справі матеріалами.

Статтею 99 Господарського процесуального кодексу України визначено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Згідно з статтею 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду має бути залишено без змін, виходячи із наступного.

Як вірно встановлено судом першої інстанції і підтверджується наявними матеріалами справи, 31.12.2014 між ДП "Аромат" в особі філії «Сир» (покупець) та ТОВ "Зеніт" (продавець) було укладено Договір на закупівлю сільськогосподарської продукції (сировини) (далі - Договір), згідно якого продавець зобов'язався передати у власність покупцеві сільськогосподарську продукцію (сировину - молоко коров'яче) власного виробництва що відповідає вимогам ДСТУ №3662-97, а покупець зобов'язався прийняти та оплатити товар.

Відповідно до умов Договору:

- Оплату за товар покупець проводить по договірним цінам, що визначаються у відповідному протоколі погодження ціни, який є невід'ємною частиною договору (пункт 2.1 Договору);

- Транспортування товару до місцезнаходження виробничих потужностей покупця здійснюється за рахунок покупця (пункт 2.7 Договору);

- Продавець на підставі товарно-транспортної накладної, в якій також зазначаються висновки щодо показників лабораторного аналізу, передає покупцю товар, що відповідає за якістю чинним стандартам. Податкова накладна надається щомісячно до 5 числа, наступного за звітним (пункти 3.1.3, 3.1.6.1, 3.1.6.2 Договору);

- Продавець повинен щомісяця проводити звірку з Покупцем по взаєморозрахунках за поставлений товар (пункт 3.1.7 Договору);

- За несвоєчасне, понад встановлений даним договором строк, проведення розрахунків за прийнятий товар, продавець вправі вимагати від покупця сплати пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення платежу (пункт 4.2 Договору);

- Договір вважається укладеним з моменту підписання сторонами та діє до 31.12.2015р., але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами зобов'язань (пункти 7.1, 7.2 Договору).

З урахуванням вищенаведеного, суд апеляційної інстанції встановив, що укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором поставки. При цьому, укладений між сторонами договір не містить строку виконання відповідачем свого зобов'язання перед позивачем з оплати отриманого товару.

Частиною 1 ст. 265 Господарського кодексу України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні -покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч. 6 ст. 265 Господарського кодексу України до відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Згідно положень статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки.

Згідно п. 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

На виконання умов договору позивачем здійснювались поставки відповідачу молока коров'ячого за прийомними квитанціями та товарно-транспортними накладними, копії яких залучені до матеріалів справи, а оригінали оглянуті судом першої інстанції в судовому засіданні.

Отримання товару протягом певного конкретного поточного місяця (січень 2015 - серпень 2015) здійснювалось уповноваженою особою відповідача (ОСОБА_3) за довіреностями від 02.01.2015р. №9, від 01.02.2015р. №10, від 01.03.2015р. №30, від 01.04.2015р. №50, від 01.05.2015р. №69, від 01.06.2015р. №82, від 01.07.2015р. № 99, від 01.08.2015р. №115, які оформлювались щомісячно, копії яких містяться в матеріалах справи, а оригінали оглянуті судом першої інстанції в судовому засіданні, і відомості щодо яких відображені у видаткових накладних на поставку товару в графах «Отримав»

За результатом поставки загалом за місяць на підставі прийомних квитанцій сторонами щомісячно складалися, підписувалися та скріплювалися печатками обох сторін видаткові накладні, копії яких залучені до матеріалів справи, а оригінали яких надані позивачем, досліджені судом першої інстанції в судовому засіданні.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, і з висновком якого погоджується суд апеляційної інстанції, загалом позивачем було поставлено, а відповідачем прийнято товар на загальну суму 4 104 884,07 грн., за наступними видатковими накладними, які підписані представниками сторін та посвідчені відбитками печаток позивача (продавця) та відповідача в особі його філії (покупця): від 31.01.2015р. №4 на суму 518 903,06 грн.; від 28.02.2015р. №9 на суму 535 316,87 грн.; від 31.03.2015р. №24 на суму 615 297,09 грн.; від 30.04.2015р. №35 на суму 607 946,05 грн.; від 31.05.2015р. №43 на суму 606 477,00 грн.; від 30.06.2015р. №53 на суму 521 760,95 грн.; від 31.07.2015р. №58 на суму 520 953,86 грн.; від 11.08.2015р. №60 на суму 178 229,19 грн.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що вищенаведені документи в сукупності є належними та допустимими доказами в розумінні вимог ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, які підтверджують факт поставки позивачем відповідачу по укладеному між ними договору товару за видатковими накладними та прийняття товару відповідачем в особі представника за оформленими довіреностями, як містять відбитки печаток підприємств (позивача та відповідача в особі філії) та підписи представників сторін, і які є первинними документами, які підтверджують факт здійснення господарської операції, внаслідок якої у сторін виникли певні права та обов'язки, зокрема у відповідача щодо оплати отриманого товару. При цьому, вищенаведені документи не містять будь-яких зауважень та заперечень (відміток) відповідача щодо кількості, якості та вартості отриманого від позивача товару.

Крім того, подані позивачем прийомні квитанції на товар містять відбитки печатки відповідача в особі філії, а наявні в матеріалах справи товарно - транспортні накладні містять відмітки про те, що товар було поставлено відповідачу (в особі філії) шляхом його перевезення автомобільним транспортом та отримано представником відповідача ОСОБА_3 за відповідними довіреностями, реквізити яких наведені у товарно - транспортних накладних за період з січня по серпень 2015, що також підтверджує факт поставки позивачем відповідачу по укладеному між ними договору товару на суму 4 104 884,07 грн. за видатковими накладними та прийняття товару відповідачем в особі представника за оформленими довіреностями.

Відповідно до п. 1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених Наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 р. №363, вони визначають права, обов'язки і відповідальність власників автомобільного транспорту - перевізників та вантажовідправників і вантажоодержувачів - замовників. Товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи.

Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції задовольняючи частково позовні вимоги безпідставно погодився з доводами позивача щодо дотримання умов договору від 31.12.2014 та належної поставки товару відповідачу, оскільки надані позивачем видаткові накладні, товарно - транспортні накладні, а також приймальні квитанції на підтвердження приймання товару не мають доказової сили, оскільки не містять обов'язкових реквізитів, передбачених ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» - судом апеляційної інстанції відхиляються як безпідставні та необґрунтовані з огляду на наступне.

Згідно пункту 2.4. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року № 88, первинні документи (на паперових і машино зчитуваних носіях інформації) для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати такі обов'язкові реквізити: назва підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), код форми, дата і місце складання, зміст господарської операції та її вимірники (у натуральному і вартісному виразі), посади, прізвища і підписи осіб, відповідальних за дозвіл та здійснення господарської операції і складання первинного документа. При застосуванні засобів обчислювальної та іншої оргтехніки реквізити можуть бути зафіксовані у вигляді коду. Залежно від характеру операції та технології обробки даних до первинних документів можуть бути включені додаткові реквізити: ідентифікаційний код підприємства, установи з Державного реєстру, номер документа, підстава для здійснення операцій, дані про документ, що засвідчує особу-одержувача тощо.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення; відповідно до частин 1, 2 статті 9 зазначеного Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Статтею 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи (ч. 1).

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити:

назву документа (форми);

дату і місце складання;

назву підприємства, від імені якого складено документ;

зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції;

посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення;

особистий підпис, аналог власноручного підпису або підпис, прирівняний до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (ч. 2).

З огляду на вищенаведене, суд апеляційної інстанції за результатами перегляду справи в апеляційному порядку встановив, що подані позивачем до матеріалів справи видаткові накладні від 31.01.2015р. №4 на суму 518 903,06 грн.; від 28.02.2015р. №9 на суму 535 316,87 грн.; від 31.03.2015р. №24 на суму 615 297,09 грн.; від 30.04.2015р. №35 на суму 607 946,05 грн.; від 31.05.2015р. №43 на суму 606 477,00 грн.; від 30.06.2015р. №53 на суму 521 760,95 грн.; від 31.07.2015р. №58 на суму 520 953,86 грн.; від 11.08.2015р. №60 на суму 178 229,19 грн. підписані представниками сторін (від позивача - Директором Миколаєнко С.В., від відповідача в особі філії - ОСОБА_3 за довіреностями, реквізити яких наведені у видаткових накладних) та посвідчені відбитками печаток позивача (продавця) та відповідача в особі його філії (покупця), довіреності від 02.01.2015р. №9, від 01.02.2015р. №10, від 01.03.2015р. №30, від 01.04.2015р. №50, від 01.05.2015р. №69, від 01.06.2015р. №82, від 01.07.2015р. № 99, від 01.08.2015р. №115, які оформлювались щомісячно, містять відомості щодо особи, її паспортні дані, і що посвідчені печатками відповідача в особі філії, прийомні квитанції на товар містять відбитки печатки відповідача в особі філії, а наявні в матеріалах справи товарно - транспортні накладні містять відмітки про те, що товар було поставлено відповідачу (в особі філії) шляхом його перевезення автомобільним транспортом та отримано представником відповідача ОСОБА_3 за відповідними довіреностями, реквізити яких наведені у товарно - транспортних накладних за період з січня по серпень 2015, що також підтверджує факт поставки позивачем відповідачу по укладеному між ними договору товару на суму 4 104 884,07 грн. за видатковими накладними та прийняття товару відповідачем в особі представника за оформленими довіреностями, а тому наведені документи є первинним документами, які в сукупності підтверджують факт здійснення між сторонами господарської операції, та містять реквізити, які дозволяють ідентифікувати осіб, які приймають участь в господарській операції, вид, кількість, ціну товару, осіб, які представляють підприємства, дати здійснення господарських операцій, а отже, відповідають приписам ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Крім того, суд апеляційної інстанції наголошує, що вищенаведена норма Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» дійсно містять вимоги щодо обліку господарських операцій на підставі первинних документів, а також вимоги до реквізитів вказаних документів. Разом з тим, Закон не містить норм, що вказували б на юридичну нікчемність таких документів внаслідок неточностей відомостей чи їх неповноти, а так само відсутності певних обов'язкових реквізитів в таких документах чи недотримання чіткості та послідовності викладення в цих документах певних відомостей.

Згідно до частини 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

З огляду на викладене, враховуючи те, що інший строк оплати за укладеним між сторонами договором від 31.12.2014 не встановлено, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що строк оплати відповідачем отриманого від позивача товару є таким, що настав в силу приписів ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України, а саме з моменту отримання товару за кожною видатковою накладною.

Перебіг строку виконання грошового зобов'язання покупцем, яке виникло на підставі договору купівлі-продажу, починається з моменту прийняття товару, або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, і положення частини другої ст. 530 ЦК України до відповідних правовідносин не застосовується. При цьому підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і яка відповідає вимогам, зокрема ст. 9 названого Закону і Положенню про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар, при цьому строк виконання відповідного грошового зобов'язання визначається за правилами, встановленими частинами першої та другої ст. 692 ЦК України.

Наведена позиція зазначена зокрема у інформаційному листі Вищого господарського суду України № 01-06/928/2012 від 17.07.2012 «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права».

Позивач визнає за відповідачем часткову оплату в сумі 2 463 688,70 грн., в результаті чого позивач у заяві від 20.11.2015 (про уточнення позовних вимог), що за відповідачем утворився прострочений грошовий борг в сумі 1641195,37 грн., на підтвердження чого подав до матеріалів справи оригінали банківських виписок по особовому рахунку.

В свою чергу, згідно підписаного обома сторонами Акту звірки за період з 01.01.2015р. по 19.10.2015р. сума оплати становить 2980605,36 грн., а не 2 463 688,70 грн.

Разом із тим, дослідивши подані позивачем оригінали банківських виписок, суд апеляційної інстанції погоджується з господарським судом першої інстанції про те, що частина проплат, які здійснені відповідачем та зазначені в поданому Акті звірки, а саме: за платіжним дорученням від 09.01.2015р. № 9 в сумі 100 000,00 грн.; за платіжним дорученням від 05.02.2015р. № 15 в сумі 300000,00 грн.; за платіжним дорученням від 24.02.2015р. № 66 в сумі 100 000,00 грн.; за платіжним дорученням від 25.02.2015р. № 75 в сумі 100 000,00 грн.; за платіжним дорученням від 26.02.2015р. № 71 в сумі 100 000,00 грн.; за платіжним дорученням від 05.02.2015р. № 15 в сумі 300 000,00 грн.; за платіжним дорученням від 02.03.2015р. № 106 в сумі 100 000,00 грн.; за платіжним дорученням від 03.03.2015р. № 118 в сумі 150 000,00 грн.; за платіжним дорученням від 10.03.2015р. № 116 в сумі 200 000,00 грн.; за платіжним дорученням від 17.03.2015р. № 151 в сумі 150 000,00 грн.; за платіжним дорученням від 24.03.2015р. № 178 в сумі 100 000,00 грн.; за платіжним дорученням від 27.03.2015р. № 189 в сумі 250 000,00 грн.; за платіжним дорученням від 07.04.2015р. № 146 в сумі 200 000,00 грн.; за платіжним дорученням від 06.05.2015р. № 184 в сумі 100 000,00 грн., здійснені відповідачем за іншим договором - від 01.01.2014р. № 11, а тому не стосуються спірних відносин сторін, заснованих на договорі від 31.12.2014р.

Позивачем оплати за платіжними дорученням від 09.01.2015р. № 9 в сумі 100 000,00 грн. та від 05.02.2015р. № 15 в сумі 300 000,00 грн. зараховані в рахунок погашення зобов'язань за попереднім договором і до розрахунку позовних вимог правомірно не включені.

Частину оплати (а саме в сумі 40 865,70 грн.) за платіжним дорученням від 24.02.2015р. № 66 на суму 100 000,00 грн. позивачем визнано належною оплатою за спірним договором від 31.12.2014р. Всі інші вище перераховані платежі позивачем також визнані належною оплатою за спірним договором. В розумінні частини першої ст. 35 ГПК України обставини, які визнаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, можуть не доказуватися перед судом, якщо у суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання.

Також, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що в поданому розрахунку позовних вимог позивачем не враховано часткову оплату коштів відповідачем в сумі 30000,00 грн., яка здійснена 26.08.2015р. за платіжним дорученням №400. Разом із тим, позивачем подано довідку ПАТ "Креді Агріколь Банк" від 19.10.2015р. №142, якою наявність даного платежу підтверджено банком.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно з частиною 2 ст. 614 ЦК України відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання. Відповідач відзив на позов та витребувані судом документи не подав, доказів оплати коштів за отриманий від позивача товар в більшому розмірі, ніж позивач визнає та підтверджує на підставі письмових доказів, не представив, відповідно доводи позивача не спростував.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відповідачем було порушено умови договору від 31.12.2014 та ст. 692 ч. 1 Цивільного кодексу України щодо своєчасного та повного виконання зобовґязання по оплаті отриманого товару за видатковими накладними, а також положення ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що матеріалами справі підтверджується наявність у відповідача непогашеної заборгованості перед позивачем в сумі 1 611 195,37 грн. (4 104 884,07 грн. (вартість поставленого товару за видатковими накладними) - 2 463 688,70 грн. (оплата) - 30 000,00 грн. (не врахована позивачем оплата, здійснена відповідачем 26.08.2015) = 1 611 195,37 грн.), зі сплати якої відповідачем допущено прострочення, а тому суд першої інстанції обгрунтовано присудив до стягнення з відповідача на користь позивача 1 611 195,37 грн. заборгованості, задовольнивши вимогу позивача в цій частині частково, і з чим погоджується суд апеляційної інстанції.

Крім того, у зв'язку із простроченням виконання основного грошового зобов'язання позивач також просив стягнути з відповідача 437888,31 грн. пені на підставі ст. ст. 230, 232 Господарського кодексу України та п. 4.2 договору, та 24602,68 грн. процентів річних на підставі статті 625 Цивільного кодексу України, розрахованих за прострочення оплати з дати виникнення грошового зобов'язання до 19.11.2015р. включно.

Статтею 230 ГК України визначено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми, які учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі неналежного виконання господарського зобов'язання. Цією ж статтею визначено види штрафних санкцій - неустойка, штраф, пеня. При цьому порядок нарахування та розмір санкцій, які можуть бути встановлені договором, встановлені частиною 4 ст. 231 ГК України: у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання, в певній визначеній грошовій сумі, у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів.

Зазначене кореспондується з положеннями ст. 549 ЦК України, відповідно до яких неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання, при цьому пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Так, відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Тому період обчислення пені починається з наступного дня після дати, в якій зобов'язання мало бути виконано. Відповідно до частини 6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язань припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано, якщо інше не встановлено законом або договором.

День фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені (пункт 1.9 Постанови Пленуму ВГСУ від 17 грудня 2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

Відповідно до частини 3 ст. 254 ЦК України строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції встановив, що оскільки інший період нарахування пені в Договорі сторонами не встановлено, нарахування пені має розпочатися наступного дня після спливу терміну оплати (в порядку ст. 692 ЦК України наступний день за датою видаткової накладної) та припинитися або в переддень виконання грошового зобов'язання, або через шість місяців у відповідне число останнього місяця строку після кінцевого строку оплати.

Пунктом 4.2 Договору сторони передбачили сплату пені за несвоєчасне проведення розрахунків в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення оплати.

Згідно з ч. 2 статті 343 ГК України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Також положеннями частини 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зазначена позиція узгоджується з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 23.01.2012р. у справі №37/64.

Оскільки 3% річних та інфляційні втрати не є штрафними санкціями, то обмеження нарахування процентів річних та інфляційних терміном 6 місяців відповідно до ст. 232 ГК України не застосовується, а відповідне обмеження застосовується щодо стягнення пені.

Відповідно до пункту 1.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що оскільки відповідачем допущено порушення своїх зобов'язань перед позивачем з своєчасної оплати отриманого по договору від 31.12.2014 товару, у відповідача перед позивачем наявна непогашена заборгованість в сумі 1 611 195,37 грн., зі сплати якої відповідачем допущено прострочення, що згідно вимог ст. 549, 611, 610, 612, 625 Цивільного кодексу України, п. 4.2 договору - є підставами для стягнення з відповідача штрафної санкції у вигляді пені та застосування відповідальності за несвоєчасне виконання зобов'язання у вигляді стягнення 3% річних, а тому вимоги позивача в цій частині є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Суд апеляційної інстанції, здійснивши перевірку розрахунку вказаних показників судом першої інстанції, погоджується з наведеними в оскаржуваному судовому рішенні розрахунками щодо сум, строків та ставок нарахувань, зроблених окремо за кожною накладною окремо з урахуванням здійснених оплат. Проте, враховуючи те, що за розрахунком суду першої інстанції відповідні показники є більшими, з чим погоджується і апеляційний суд, провівши перерахунок наведених показників, а тому судом першої інстанції обгрунтовано задоволено вимоги позивача про стягнення з відповідача 437 888,31 грн. пені та 24 602,68 грн. 3% річних не виходячи за межі позовних вимог (згідно заяви про їх уточнення від 20.11.2015).

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, а саме: з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 1 611 195,37 грн. (один мільйон шістсот одинадцять тисяч сто дев'яносто п'ять гривень тридцять сім копійок) основного боргу, 437 888,31 грн. (чотириста тридцять сім тисяч вісімсот вісімдесят вісім гривень тридцять одну копійку) пені, 24602,68 грн. (двадцять чотири тисячі шістсот дві гривні шістдесят вісім копійок) процентів річних, які були присуджені до стягнення оскаржуваним судовим рішенням.

Враховуючи наведене, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для зміни або скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки останнє відповідає нормам матеріального та процесуального права, винесено з повним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, місцевий господарський суд вірно встановив обставини справи та зробив щодо них вірні висновки, застосувавши норми матеріального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Частина 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду приходить до висновку, що доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, господарський суд першої інстанції під час вирішення спору вірно встановив фактичні обставини справи, належним чином дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, а тому, рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

У зв'язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства "АРОМАТ" на рішення Господарського суду Київської області від 24.11.2015 по справі №911/4412/15 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 24.11.2015 по справі №911/4412/15 - залишити без змін.

3. Матеріали справи № 911/4412/15 повернути до господарського суду Київської області.

Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття. Постанову апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Головуючий суддя С.Р. Станік

Судді Г.В. Корсакова

Ю.Л. Власов