КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" березня 2016 р. Справа№ 910/16060/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Сухового В.Г.

суддів: Мальченко А.О.

Жук Г.А.

при секретарі судового засідання: Товстенку О.Ю.

розглянувши апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства ,,Корпорація ,,Аверс"

на рішення господарського суду міста Києва від 31.08.2015р.

у справі № 910/16060/15 (суддя Бондарчук В.В.)

за позовом Приватного акціонерного товариства ,,Корпорація ,,Аверс"

до Товариства з обмеженою відповідальністю ,,Телесвіт"

про стягнення 120 000,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Відкрите акціонерне товариство ,,Корпорація ,,Аверс" (змінено найменування на Приватне акціонерне товариство ,,Корпорація ,,Аверс" (далі-позивач) звернулося в господарський суд міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю ,,Телесвіт" (далі-відповідач) про стягнення заборгованості за договором оренди від 01.01.2014р. за листопад 2014р. у розмірі 120 000,00 грн., обґрунтовуючи позовні вимоги невиконанням відповідачем обов'язку щодо повернення орендованого майна після закінчення строку дії договору оренди, що, на думку позивача дає йому право на стягнення неустойки на підставі ст. 785 ЦК України.

Рішенням господарського суду міста Києва від 31.08.2015р. у справі № 910/16060/15 в задоволенні позову відмовлено.

Мотивуючи своє рішення, суд першої інстанції послався на умови договору, положення ЦК та ГК України і дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог у даній справі.

Не погодившись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, у якій просить рішення господарського суду міста Києва від 31.08.2015р. у справі № 910/16060/15 скасувати, прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник зазначає, що він не погоджується з прийнятим рішенням, оскільки висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, судом допущено неправильне застосування норм матеріального права. Зокрема, скаржник зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги ту обставину, що договір оренди припинився 01.11.2014р. відповідно до угоди про дострокове розірвання договору оренди, тому, в силу п. 2.6 договору оренди, в день розірвання договору відповідач мав звільнити об'єкт оренди та повернути його позивачу. Однак, як вказує скаржник, відповідач не звільнив і не повернув об'єкт оренди, зокрема, під час користування орендованим майном без відому орендодавця та без його згоди демонтував ящики належні позивачу. Крім того, на думку скаржника, суд невірно тлумачить в рішенні п. 6 Угоди про дострокове розірвання договору оренди та зазначає, що умова про відсутність претензій з приводу користування майном та сплати орендної плати не звільняє відповідача від обов'язку звільнення і повернення орендованого майна.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначає про необґрунтованість її доводів, просить рішення суду залишити без змін.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 26.10.2015р. апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства ,,Корпорація ,,Аверс" на рішення господарського суду міста Києва від 31.08.2015р. у справі № 910/16060/15 прийнято до провадження колегією суддів у складі головуючого судді Іоннікової І.А., судді Тищенко О.В., Тарасенко К.В. та призначено її розгляд на 17.11.2015р.

17.11.2015р. розгляд справи не відбувся у зв'язку з перебуванням головуючого судді Іоннікової І.А. на лікарняному.

Ухвалою суду від 23.11.2015р. розгляд апеляційної скарги призначено на 08.12.2015р.

Ухвалою суду від 08.12.2015р. розгляд скарги у справі відкладено на 23.12.2015р. за клопотанням представника позивача на підставі ст. 77 ГПК України.

Розпорядженням виконуючого обов'язки керівника апарату суду від 23.12.2015р. № 09-52/1485/15 призначено повторний автоматичний розподіл справи у зв'язку з перебуванням головуючого судді (судді - доповідача) Іоннікової І.А. на лікарняному.

В результаті повторного автоматичного розподілу справи № 910/16060/15 сформовано колегію суддів у складі головуючого судді (судді - доповідача) Сухового В.Г., судді Жук Г.А., Мальченко А.О.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 28.12.2015р. апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства ,,Корпорація ,,Аверс" на рішення господарського суду міста Києва від 31.08.2015р. у справі № 910/16060/15 прийнято до провадження колегією суддів у складі головуючого судді Сухового В.Г., судді Жук Г.А., Мальченко А.О. та призначено її розгляд на 02.02.2016р.

02.02.2016р. судове засідання у справі № 910/16060/15 не відбулось у зв'язку з перебуванням головуючого судді (судді - доповідача) Сухового В.Г. на лікарняному.

Ухвалою суду від 08.02.2016р. розгляд апеляційної скарги призначено на 23.02.2016р.

В судовому засіданні 23.02.2016р. оголошено перерву до 15.03.2016р.

11.03.2016р. на адресу суду надійшли додаткові пояснення відповідача з додатками (додатковими доказами).

В судовому засіданні 15.03.2016р. представником позивача надано письмові пояснення до апеляційної скарги з додатками (додатковими доказами).

Як роз'яснено в п. 9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України ,,Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України" від 17.05.2011р. № 7 відповідно до частини першої статті 101 ГПК апеляційний суд переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами.

Додаткові докази приймаються апеляційним судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

У вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з'ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об'єктивно оцінити поважність цих причин. При цьому обґрунтування неможливості подання доказів суду першої інстанції згідно із зазначеною нормою ГПК покладається саме на заявника (скаржника), а апеляційний господарський суд лише перевіряє та оцінює їх поважність і не зобов'язаний самостійно з'ясовувати відповідні причини.

Додаткові докази, додані представниками сторін до своїх письмових пояснень, колегією суддів не можуть бути прийняті у якості доказів з огляду на те, що ці докази в суд першої інстанції не подавались, як позивач, так і відповідач не обґрунтували неможливості їх подання в суді першої інстанції.

З огляду на наведене, додані представниками сторін до своїх письмових пояснень додаткові докази судом повернуто представникам сторін в судовому засіданні.

У судовому засіданні 15.03.2016р. представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги, представник відповідача заперечив проти наведених доводів, просив залишити оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Згідно зі ст. 99 ГПК України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Розглянувши матеріали апеляційної скарги, дослідивши наявні у справі докази, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, 01.01.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю ,,Телесвіт" (далі - орендар, відповідач) та Відкритим акціонерним товариством ,,Корпорація ,,Аверс" (далі - орендодавець, відповідач) укладено договір оренди, умовами якого передбачено, що відповідно до умов даного договору позивач передає, а відповідач приймає в строкове, платне користування:

1.1.1 місця для розміщення телекомунікаційного обладнання, перелік якого зазначено в додатку № 1, який є невід'ємною частиною договору;

1.1.2 будинкові телевізійні мережі та телекомунікаційне обладнання позивача, перелік яких зазначено в додатку № 2, який є невід'ємною частиною договору.

Пунктами 1.3 та 1.4 договору визначено, що об'єкт оренди належить позивачу на праві власності, або перебуває в користуванні на підставі відповідних цивільно-правових договорів.

Місця надаються відповідачу з метою розміщення в ньому телекомунікаційного обладнання (п.1.4).

Відповідно до п. 2.2 договору, передача позивачем відповідачу в користування місць для розміщення телекомунікаційного обладнання, зазначених в додатках № 1 і у будинкових телевізійних мереж та телекомунікаційного обладнання, зазначених в додатку № 2 оформлюється актом приймання-передачі, який складається в двох примірниках - по одному для кожної сторони, підписується уповноваженими представниками сторін, підписи яких скріплюються печатками сторін.

Будинкові мережі надаються в користування відповідачу для здійснення останнім діяльності у сфері телекомунікацій без права зміни функціонального призначення.

Згідно з п. 2.6 договору, в день закінчення строку користування об'єктом оренди за даним договором або в день дострокового розірвання даного договору відповідач зобов'язаний забрати своє телекомунікаційне обладнання (телекомунікаційні вузли) з місць його розташування та повернути об'єкт оренди позивачу з оформленням відповідного акту приймання-передачі, обов'язок складання якого лежить на відповідачеві.

Відповідач зобов'язаний сплачувати позивачу плату за користування об'єктом оренди, яка називається ,,Орендною платою" в сумі 60 000,00 грн., в тому числі ПДВ в сумі 10 000,00 грн. за один місяць (п. 3.1 договору).

Умовами п. 3.2 договору передбачено, що орендна плата за даним договором сплачується відповідачем щомісячно, до 5 числа поточного місяця без надання йому рахунків позивачем шляхом безготівково перерахування коштів на поточний рахунок позивача.

У відповідності до п. 6.4 договору, у випадку дострокового розірвання даного договору з ініціативи відповідача останній зобов'язаний на вимогу позивача сплатити штраф в розмірі трьохкратного розміру орендної плати за один місяць.

Даний договір набирає чинності з 01.01.2014 та діє до 31.12.2014 (п. 10.1 договору).

01.11.2014 між сторонами укладено угоду про дострокове розірвання договору оренди від 01.01.2014, умовами якої визначено, що сторони дійшли згоди достроково розірвати договір з 01.11.2014.

Відповідно до п.п. 2, 3 угоди, заборгованість відповідача по орендній платі становить 360 000,00 грн., заборгованість відповідача по компенсації вартості спожитої електроенергії становить 42 046,20 грн.

Згідно з п. 4 угоди, сторони прийшли згоди, що у зв'язку з укладенням даної угоди з ініціативи відповідача, останній відповідно до п. 6.4. договору зобов'язується, крім коштів зазначених у п.п. 2, 3 даної угоди сплатити позивачу подвійну орендну плату в сумі 120 000,00 грн.

Дана угода набирає чинності з моменту надходження на рахунок позивача усіх коштів зазначених в п.п. 2, 3, 4 даної угоди. Сплата частини коштів не тягне набрання чинності даної угоди (п. 5 угоди).

Пунктом 6 угоди сторони погодили, що з питань користування орендованим майном та сплати орендної плати не мають один до одного ніяких інших претензій матеріального характеру ніж ті, які зазначено в п.п. 2, 3, 4 даної угоди.

Кошти на виконання умов додаткової угоди відповідачем перераховано позивачу 22.12.2014р., що підтверджується платіжним дорученням № 28251 від 22.12.2014р.

Обґрунтовуючи позовні вимоги у даній справі, позивач зазначав про те, що після закінчення строку дії договору відповідач всупереч умовам договору та нормам чинного законодавства продовжує користуватися об'єктами оренди. Крім того, як зазначає позивач, відповідач не виконав обов'язку повернути орендоване майно позивача, у зв'язку чим останній просить суд на підставі ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України, стягнути з відповідача неустойку у розмірі подвійної плати за користування орендованим майном у розмірі 120 000,00 грн. (подвійна орендна плата) за листопад 2014р.

Заперечуючи проти позовних вимог у даній справі, відповідач зазначав про те, що не користується орендованим майном з 01.11.2014р. та виконав взяті на себе зобов'язання передбачені п. 2.6 договору та ст. 785 ЦК України стосовно обов'язку повернення майна шляхом оформлення та надсилання акту приймання - передачі майна на адресу позивача.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог у даній справі, суд першої інстанції, зокрема, зазначив, що між сторонами укладено угоду про дострокове розірвання договору, відповідно до якої угода набирає чинності з моменту надходження на рахунок позивача усіх коштів зазначених в п.п. 2, 3, 4 угоди (по орендній платі, по компенсації вартості спожитої електроенергії та розмір подвійної орендної плати відповідно до п. 6.4 договору) на загальну суму 522 046,20 грн. та зазначені кошти були сплачені відповідачем у повному обсязі, що підтверджується платіжним дорученням № 28251 від 22.12.2014 (копія в матеріалах справи).

Колегія суддів, з огляду на встановлені у даній справі обставини та наявні у справі докази, погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог у даній справі, однак зазначає про таке.

Частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог -відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

За правовою природою, укладений між сторонами договір є договором оренди, регулювання якого на законодавчому рівні визначено положеннями Цивільного кодексу України щодо відносин найму (оренди) - глава 58, параграфом 5 глави 30 Господарського кодексу України.

Відповідно до ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Частиною 6 ст. 283 ГК України встановлюється, що до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

За змістом ст. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 1 ст. 763 Цивільного кодексу України встановлено, що договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору (ч. 1 ст. 631 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 598 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Як зазначалось вище, 01.11.2014р. між сторонами спору укладено угоду про дострокове розірвання договору, відповідно п. 1 якої сторони дійшли до згоди достроково розірвати договір з 01.11.2014р., а в п. 5 якої визначили, що угода набирає чинності з моменту надходження на рахунок позивача усіх коштів зазначених в п.п. 2, 3, 4 угоди (по орендній платі, по компенсації вартості спожитої електроенергії та розмір подвійної орендної плати відповідно до п. 6.4 договору) на загальну суму 522 046,20 грн.

Зазначені кошти були сплачені відповідачем у повному обсязі 22.12.2014р., що підтверджується платіжним дорученням № 28251 від 22.12.2014р.

У розумінні статті 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За змістом ч. 2 ст. 631 ЦК України договір набирає чинності з моменту його укладення.

Водночас, за приписами ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Таким чином, враховуючи положення п. 5 угоди про дострокове розірвання договору оренди від 01.11.2014р., слід дійти висновку, що дана угода про дострокове розірвання договору оренди від 01.01.2014 набрала чинності 22.12.2014.

Відповідно до ч. 4 ст. 291 Господарського кодексу України правові наслідки припинення договору оренди визначаються відповідно до умов регулювання договору найму Цивільним кодексом України.

Відповідно до положень ст. 785 Цивільного кодексу України, у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Якщо наймач не виконує обов'язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Позивачем заявлена вимога про стягнення з відповідача неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за листопад 2014р. в розмірі 120 000,00 грн. з посиланням на те, що після закінчення строку дії договору оренди, тобто після 01.11.2014р., він продовжує користуватись об'єктами оренди.

Тобто, предметом позову у даній справі є стягнення неустойки за час прострочення виконання обов'язку про повернення об'єкта оренди у разі припинення дії договору оренди, тому до кола обставин, що підлягають доказуванню, входить встановлення момент припинення (розірвання) договору.

Водночас, колегія суддів зазначає, що судом у даній справі встановлено, що угода від 01.11.2014р. про дострокове розірвання договору оренди від 01.01.2014р. набрала чинності 22.12.2014, тобто, обов'язок повернути об'єкт оренди виник у відповідача з дня набрання чинності названої угоди про дострокове розірвання.

З огляду на ту обставину, що позовні вимоги про стягнення неустойки заявлено за листопад 2014р., тобто, за період, коли діяв договір оренди, оскільки вищевказана угода про дострокове розірвання договору не набула чинності, позовні вимоги у даній справі є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Суд першої інстанції наведеного вище не врахував, надавши правову оцінку обставинам, які стосуються повернення орендованого майна та його стану.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що позов - це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб'єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі. Предмет позову - це певна матеріально - правова вимога позивача до відповідача, яка кореспондує зі способами захисту права, визначеними зокрема, ст. 16 Цивільного кодексу України, ст. 20 Господарського кодексу України. Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача.

З огляду на заявлені позовні вимоги у даній справі, обставини повернення об'єкту оренди та стан орендованого майна не входять до кола доказування обставин, які підлягають встановленню та не можуть бути розглянуті в межах заявленого позову, за відсутності заяви позивача про зміну предмету чи підстав позову.

Стосовно посилань відповідача про те, що він неодноразово звертався до позивача з проханням підписати акт приймання - передачі орендованого майна, однак позивач ухиляється від підписання такого акту, колегія суддів зазначає, що матеріалами справи підтверджується факт звернення відповідача до позивача з листами від 21.05.2014 № 981-01 та від 18.12.2014 № 1812, в яких він просив останнього підписати акт прийому - передачі майна згідно умов договору оренди від 01.01.2014, однак, з огляду на ту обставину, що обов'язок відповідача повернути об'єкт оренди виник лише після 22.12.2014р. дані листи не є належними та допустимими доказами повернення орендованого майна, оскільки надсилались під час дії договору.

Стосовно посилання позивача на те, що стан орендованого майна не відповідає вимогам п. 2.7 договору, відповідно до якого об'єкт оренди повинен бути повернутий відповідачем позивачу в стані не гіршому, ніж на момент передачі його в оренду, з урахуванням нормального зносу об'єкта оренди, колегія суддів зазначає, що обставини повернення орендованого майна та його стану не є предметом даного позову, тому такі обставини не можуть досліджуватись в межах заявлених позовних вимог, про що зазначалось вище.

Крім того, суд першої інстанції, посилаючись на п. 6 угоди про дострокове розірвання договору від 01.11.2014, зазначив, що твердження позивача про пошкодження відповідачем орендованого майна не відповідають дійсності, оскільки підписуючи угоду 01.11.2014 сторони узгодили, що не мають один до одного ніяких претензій матеріального характеру, в тому числі, щодо користуванням орендованим майном. Колегія суддів зазначає, що угоду про дострокове розірвання договору підписано 01.11.2014р., проте, набрала чинності угода 22.12.2014р., а чинне законодавство не передбачає можливості відмовитися від своїх майнових прав на майбутнє та можливості відмовитися від права на судовий захист порушеного права, тому, зазначена в п. 6 угоди умова, що з питань користування орендованим майном та сплати орендної плати сторони не мають один до одного ніяких інших претензій матеріального характеру ніж ті, які зазначено в п.п. 2, 3, 4 даної угоди не може бути безумовною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При цьому, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, як встановлено статтею 34 ГПК України. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Хоча судом першої інстанції й було помилково надано оцінку обставинам, які не охоплюються предметом доказування у даній справі, це не вплинуло на правильність висновку суду про відсутність підстав для задоволення позову.

За вказаних обставин доводи апеляційної скарги колегією суддів відхиляються як необґрунтовані, оскільки вони спростовуються викладеним вище.

Виходячи з наведеного, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що підстави для скасування рішення, які передбачені ст. 104 ГПК України, відсутні. Рішення господарського суду міста Києва від 31.08.2015р. у справі № 910/16060/15 є обґрунтованим, тому його слід залишити без змін, з врахуванням мотивувальної частини даної постанови. У зв'язку з цим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Судові витрати за подання апеляційної скарги відповідно до ст. 49 ГПК України покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 33, 34, 43, 49, 99, 101, 103, 105 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду міста Києва від 31.08.2015р. у справі № 910/16060/15 - залишити без змін, а апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства ,,Корпорація ,,Аверс" - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено у касаційному порядку відповідно до вимог ст.ст. 107-111 ГПК України.

Головуючий суддя В.Г. Суховий

Судді А.О. Мальченко

Г.А. Жук