ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Кіровоградської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2016 рокуСправа № 912/318/16
Господарський суд Кіровоградської області у складі судді Макаренко Т.В. розглянувши у судовому засіданні справу № 912/318/16

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Львів

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ріоком", м. Кіровоград

про стягнення 190 964,14 грн

Представники сторін:

від позивача - участі не брали;

від відповідача - участі не брали;

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до господарського суду Кіровоградської області з позовною заявою про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю "Ріоком" заборгованості за договором поставки № 23/04-15 від 28.04.2015 року в сумі 190 964,14 грн., з яких: основний борг в сумі 137 445 грн., пеня в сумі 41690,69 грн., інфляційні втрати в розмірі 8672,29 грн, 3% річних в сумі 3156,16 грн. Судовий збір просить покласти на відповідача.

Ухвалою від 04.02.2016 порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 25.02.2016 об 11:00 год, від сторін витребувано необхідні документи.

23.02.2016 на адресу господарського суду надійшли разом з супровідним листом № б/н від 17.02.2016 документи на виконання ухвали від 04.02.2016 та клопотання про розгляд справи за наявними матеріалами за відсутності позивача.

Також 23.02.2016 від позивача надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог наступного змісту: "В зв'язку із частковою проплатою Відповідачем 260 грн. боргу і спливом часу від часу подачі позову (розрахунок заборгованості виконано станом на 20.01.2016) та керуючись правом збільшення розміру позовних вимог відповідно до ч. 4 ст. 22 ГПК України цією заявою уточнюю розмір позовних вимог (зменшення суми основного боргу за рахунок часткової проплати Відповідачем і збільшення в частині розрахунку стягнення пені, інфляційних втрат та 3% річних за несвоєчасний розрахунок) і прошу стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість в розмірі 198505,66 грн, з якої 137170,00 грн становить основний борг; 47058,19 грн. становить пеня, 8832,63 грн. інфляційне збільшення боргу; 5444,84 грн. становить 3% річних".

При розгляді вказаної заяви господарський суд враховує зміст частини 4 статті 22 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якою до початку розгляду господарським судом справи по суті позивач вправі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу в цій частині.

Позивачем вимоги даної процесуальної норми дотримано, а тому подана заява про збільшення позовних вимог приймається господарським судом до розгляду.

Ухвалою від 25.02.16 відкладено розгляд справи до 15.03.2016 з метою надання відповідачу можливості скористатися процесуальним правом щодо надання відзиву на позов з урахуванням заяви позивача про збільшення позовних вимог.

У судове засідання 15.03.2016 представник позивача не з'явився, хоча є належно повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 02256964 від 02.03.2016. Також позивачем подано клопотання від 17.02.2016 про розгляд справи за наявними матеріалами у зв'язку із територіальною віддаленістю позивача.

Представник відповідача у судовому засіданні 15.03.2016 участі не брав, відзив на позов не подав, хоча є належно повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 02256956 від 02.03.2016.

З урахуванням наведеного та норм ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи належне повідомлення позивача та відповідача про дату, час і місце проведення судового засідання, господарський суд вважає можливим розглянути справу №912/318/16 в судовому засіданні 15.03.2016 за відсутності представників сторін та за наявними у справі документами, з урахуванням заяви позивача про збільшення позовних вимог.

Розглянувши наявні матеріали справи, дослідивши усі обставини справи, оцінивши подані докази, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

Між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (далі - ФОП ОСОБА_1, постачальник) та товариством з обмеженою відповідальністю "Ріоком" (далі - Покупець) в особі комерційного директора ОСОБА_2 28 квітня 2015 року укладено договір поставки будівельних матеріалів № 23/04-15 (далі - Договір), згідно пункту 1.1 якого постачальник передає у власність покупцеві, а покупець приймає та оплачує будівельні оздоблювальні матеріали та товари ( надалі іменується "товар"), загальна кількість, часткове співвідношення (асортимент, номенклатура), одиниця виміру, ціна за одиницю виміру та загальна ціна яких визначена сторонами у розрахунках та накладних, що є додатками до цього Договору.

Відповідно до п. 3.1 Договору Постачальник зобов'язується передати Покупцеві товар разом із усіма його приналежностями та документами, що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до вимог чинного законодавства України, у строк до тридцяти днів з часу здійснення Покупцем оплати за партію товару на умовах цього Договору.

Згідно з п. 3.2 Договору Покупець зобов'язується своєчасно і належним чином прийняти товар від Постачальника та у випадку його неповної оплати оплатити його в день отримання по факту.

Розділом 5 визначено порядок розрахунків за Договором. А саме, відповідно до п. 5.1 Договору оплата товарів покупцем здійснюється за загальною ціною товару в кожній партії шляхом переказу відповідних грошових коштів на поточний рахунок постачальника на умовах 100% оплати за отриманий покупцем товар. Пунктом 5.2 встановлено, що розрахунки за цим договором здійснюються через установу банку, згідно із правилами, передбаченими чинним законодавством України для безготівкових розрахунків. Відповідно до п. 5.3 сторони вправі за своєю домовленістю змінити порядок, форму та види здійснення розрахунку за цим Договором.

Пунктом 7.1 Договору встановлено, що у випадку порушення договору сторона несе відповідальність, визначену цим договором та (або) чинним законодавством України. Пунктом 7.1.1 визначено, що порушенням договору є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом цього договору.

Відповідно до п. 7.2 постачальник за порушення обов'язку, визначеного у п. 3.1. цього договору, за вимогою Покупця зобов'язаний сплатити останньому пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, за кожен день прострочення, від ціни не поставленої у строк партії товару.

Згідно з п. 7.3 за необґрунтовану, безпідставну і не передбачену чинним законодавством України відмову покупця від приймання товару від постачальника або прострочення у прийманні товару , що триває більш ніж одну добу, покупець за вимогою постачальника зобов'язаний сплатити останньому штраф у розмірі 20 % від ціни поставленої партії Товару.

Пунктом 7.4 визначено, що покупець, за порушення обов'язку, визначеного у п. 3.2 цього Договору за вимогою Постачальника зобов'язаний сплатити останньому пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від простроченої суми за кожен день прострочення.

Відповідно до п. 7.5 сторона, що порушила цей Договір, зобов'язана відшкодувати збитки, завдані таким порушенням, незалежно від вжиття іншою стороною будь-яких заходів щодо запобігання збиткам або зменшення збитків, окрім випадків, коли остання своїм винним (умисним або необережним) діянням сприяла виникненню або збільшенню збитків.

Пунктом 9.1 визначено, що договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та його скріплення печатками сторін. Договір № 23/04-15 від 28.04.2015 є підписаним та скріпленим печатками сторін.

Відповідно до п. 9.2 строк цього договору починає свій перебіг у момент, визначений п. 9.1. Договору та закінчується 31 грудня 2015 року.

Відповідно до п. 9.3 закінчення строку цього договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього договору.

За змістом статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Укладений між сторонами Договір за своєю правовою природою є договором поставки, відтак до правовідносин, що виникли між сторонами на підставі даного договору слід застосовувати положення законодавства, що регулюють правовідносини поставки.

У відповідності до частини 1 статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених вказаним Кодексом.

За правилами статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Правовідносини купівлі-продажу регулюються главою 54 Цивільного кодексу України.

Так, у відповідності до статті 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Статтею 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Матеріали справи свідчать, що позивач свої зобов'язання за договором виконав повністю. На виконання умов договору позивач поставив відповідачу товар, який відповідачем на момент подачі позову було оплачено частково.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач поставив відповідачу товари згідно накладної № 19 від 28.04.2015 на загальну суму 154086,00 грн. Відповідно до п. 3.2 Договору термін повної оплати визначався днем отримання товару.

Відповідач частково оплатив поставлений товар загалом на суму 16 916 грн. Зазначене підтверджується звітами про дебетові і кредитові операції по рахунку позивача НОМЕР_2 за період з 1 квітня 2015 по 15 лютого 2016 року. Також вказане підтверджується актом звірки взаєморозрахунків між ТОВ "Ріоком" та ФОП "ОСОБА_1." станом на 04.01.2016, підписаним та скріпленим печатками сторін.

Таким чином сума основного боргу, заявлена до стягнення позивачем, становить 137170,00 грн. В акті звірки взаєморозрахунків між ТОВ "Ріоком" та ФОП "ОСОБА_1." станом на 04.01.2016 також зазначена сума боргу станом на 04.01.2016 у розмірі 137170,00 грн. Даний акт підписано та скріплено печатками сторін, що свідчить про визнання відповідачем суми боргу у розмірі 137170,00 грн.

Відповідачем не подано до матеріалів справи доказів сплати заборгованості в сумі 137170,00 грн. Також відповідачем не заперечується факт поставки товару, його кількість та якість, розмір заборгованості.

Враховуючи вищенаведене, господарський суд дійшов висновку, що обов'язок позивача перед відповідачем по поставці товару виконано, що не заперечується відповідачем. Відповідачем також не заперечується факту прийняття товару, що підтверджується видатковою накладною № 19 від 28.04.2015. За таких обставин, господарський суд дійшов висновку, що у відповідача виник обов'язок по оплаті отриманого товару з наступного дня після підписання та скріплення печаткою видаткової накладної, відповідно з 29.04.2015р.

З урахуванням вищенаведеного, а також тієї обставини, що відповідачем у справі позовні вимоги не заперечено, факти, викладені в позовній заяві, не спростовано, господарський суд вважає позовні вимоги про стягнення суми основного боргу в розмірі 137 170,00 грн. обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Посилаючись на п. 7.4 Договору позивач також просить стягнути з відповідача пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми боргу за кожен день прострочення.

У відповідності до приписів ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Статтею 549 Цивільного кодексу України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п. 7.4 Договору у випадку порушення строків оплати товару (п. 3.2 Договору) покупець оплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми боргу за кожен день прострочки.

Як випливає з заяви позивача про збільшення позовних вимог від 17.02.2016, ФОП ОСОБА_1 просить стягнути з відповідача пеню в розмірі 47058,19 грн, 3 % річних в розмірі 5444,84 грн та інфляційні збитки в розмірі 8832,63 грн.

Судом перевірено поданий позивачем розрахунок пені, 3 % річних та інфляції. Проте позивачем під час здійснення розрахунку не враховано пункт 1.9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", відповідно до якого день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

Відповідно до п. 1.12 зазначеної постанови господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Господарський суд не погоджується з розрахунком позивача, наявним в матеріалах справи, тому здійснив власний розрахунок, з урахуванням норм ст. 232 Господарського кодексу України, відповідно до яких нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Суд дійшов висновку, що сума пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за період прострочення боржника з 29.04.2015 по 29.10.2015 становить 39035,09 грн.

За таких обставин господарський суд задовольняє вимоги позивача в частині стягнення пені в сумі 39035,09 грн.

Згідно ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотка річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.

Господарським судом перевірено поданий позивачем розрахунок 3% річних, проте суд не погоджується з розрахунком позивача, наявним в матеріалах справи, тому здійснив власний розрахунок, відповідно до якого 3% річних становить 3317,91 грн., а не 5444,84 грн., як стверджує позивач.

З огляду на вищевказане, господарський суд задовольняє вимоги позивача в частині стягнення 3 % річних в сумі 3317,91 грн.

Щодо суми інфляційного збільшення боргу, позивач заявляє до стягнення 8832,63 грн. Позивач при здійсненні розрахунку суми інфляційних збитків дотримався припису п. 3.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" відповідно до якого в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). Проте помилково не врахував дефляцію у липні, що становила: - 1384,3 грн. За власним розрахунком господарського суду Кіровоградської області сума інфляційного збільшення боргу за період травень 2015 - січень 2016 становить 7446,42 грн. Суд задовольняє позовні вимоги в частині стягнення інфляційних збитків в сумі 7446,42 грн.

В задоволенні решти позовних вимог в частині стягнення пені, 3% річних та втрат від інфляції господарський суд відмовляє у зв'язку з безпідставністю їх пред'явлення.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України та пункту 4.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 21.02.2013 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог; при задоволенні позову в повному обсязі відшкодування витрат позивача, що пов'язані зі сплатою судового збору, покладається на відповідача; в разі відмови у позові повністю ці витрати покладаються на позивача. Такі правила розподілу судового збору застосовуються у спорах як майнового, так і немайнового характеру.

Позивачем заявлено до стягнення з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог загалом 198505,66 грн. та сплачено усього 2977,59 грн судового збору. Господарський суд задовольняє позовні вимоги частково на суму 186 969,42 грн. Відповідно судовий збір покладається на відповідача у сумі, пропорційній розміру задоволених позовних вимог, а саме у розмірі 2804,89 грн.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 33, 34, 49, 82, 84, 85, 116 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

В И Р І Ш И В :

1. Позовні вимоги фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Ріоком" (адреса: 25006, м. Кіровоград, вул. Пашутіна, 3/17; і. к. 39422673) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1; і.к. НОМЕР_1) 137 170,00 грн боргу, 3317,91 грн 3% річних, 7446,42 грн інфляційних втрат, 39035,09 грн пені та 2804,89 грн. судового збору.

3. Наказ видати позивачу після набрання рішенням законної сили.

4. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи Дніпропетровським апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга на рішення подається через місцевий господарський суд, який розглянув справу, протягом десяти днів з дня підписання рішення, оформленого відповідно до ст. 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 15.03.16

Суддя Т. В. Макаренко