ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" березня 2016 р.Справа № 922/128/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Пономаренко Т.О.

при секретарі судового засідання Кулабуховій А.В.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "МРК Теплоенергія", м. Харків
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Зміївська будівельна компанія", м. Харків
про стягнення коштів в розмірі 1 305 157,66 грн.
за участю представників сторін:

представник позивача - ОСОБА_1, довіреність №4 від 25.01.2016 р.;

відповідача - не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "МРК Теплоенергія", звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою до відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Зміївська будівельна компанія", в якій просить суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у сумі 1 305 157,66 грн., у тому числі:

- 3 % річних за прострочення оплати основного боргу за рішенням суду від 10.02.2015 р. по справі №922/56/15 - 66 421,35 грн. за період з 25.12.2014 р. по 15.01.2016 р.;

- інфляційні витрати за прострочення оплати основного боргу за рішенням суду від 10.02.2015 р. по справі №922/56/15 - 787 244,61 грн. за період з січня 2015 р. по грудень 2015 р.;

- 3% річних за прострочення оплати 3% річних, інфляційних витрат, пені, штрафу, судового збору за рішенням суду від 10.02.2015 р. по справі №922/56/15 - 44485,60 грн. за період з 01.03.2015 р. по 15.01.2016 р.;

- інфляційні витрати за прострочення оплати 3% річних, інфляційних витрат, пені, штрафу, судового збору за рішенням суду від 10.02.2015 р. по справі №922/56/15 - 311 930,44 грн. за період з березня 2015 року по грудень 2015 року.

- 3% річних за прострочення оплати основного боргу за рішенням суду від 03.03.2015 р. по справі №922/59/15 - 5 214,29 грн. за період з 25.12.2014 р. по 15.01.2016 р.;

- інфляційні витрати за прострочення оплати основного боргу за рішенням суду від 03.03.2015р. по справі № 922/59/15 - 61 801,23 грн. за період з січня 2015 р. по грудень 2015 р.

- 3% річних за прострочення 3% річних, інфляційних витрат, пені, штрафу, судового збору за рішенням суду від 03.03.2015 р. по справі 922/59/15 - 3 348,55 грн. за період з 17.03.2015 р. по 15.01.2016 р.;

- інфляційні витрати за прострочення оплати 3% річних, інфляційних витрат, пені штрафу, судового збору за рішенням суду від 03.03.2015 р. по справі №922/59/15 - 24 711,59 грн. за період з квітня 2015 р. по грудень 2015 р.

- витрати по сплаті судового збору в розмірі 19577,36 грн.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач не виконує рішення господарського суду Харківської області від 10 лютого 2015 року у справі №922/56/15 та рішення господарського суду Харківської області від 03 березня 2015 року у справі №922/59/15. В якості правових підстав позову вказує на норми статей 599, 625 Цивільного кодексу України.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 20 січня 2016 року позовну заяву було прийнято до розгляду, порушено провадження у справі №922/128/16 та призначено її до розгляду на 02 лютого 2016 року.

Ухвалами господарського суду від 02.02.2016 р., 23.02.2016 р. розгляд справи відкладався на 23.02.2016 р., 10.03.2016 р. у зв'язку з неявкою відповідача по справі.

В судовому засіданні 10.03.2016 р. представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд задовольнити позов з підстав, викладених у позовній заяві.

У призначене 10.03.2016 судове засідання відповідач не з'явився, правом на участь представника у судовому засіданні не скористався, причину неявки не повідомив, витребуваних судом документів не надав. Про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Враховуючи те, що норми ст. 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, п.4 ч.3 ст.129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом в межах наданих ним повноважень створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає, згідно ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, за можливе розгляд справи за позовної заявою позивача за наявними у справі і додатково наданими на вимогу суду матеріалами і документами.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно та повно дослідивши надані учасниками судового процесу докази, суд установив наступне.

Між Товариством з обмеженою відповідальністю "Зміївська будівельна компанія" та Товариство з обмеженою відповідальністю "МРК Теплоенергія" був укладений Договір субпідряду №03/10 від 07 жовтня 2011 року.

Рішенням господарського суду Харківської області від 10 лютого 2015 року по справі №922/56/15 позов задоволено. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Зміївська будівельна компанія" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "МРК Теплоенергія" заборгованість в сумі 3701212,47грн. та витрати зі сплати судового збору в сумі 73080,00грн.

Також, між Товариством з обмеженою відповідальністю "Зміївська будівельна компанія" та Товариство з обмеженою відповідальністю "МРК Теплоенергія" був укладений Договір субпідряду №04/10 від 07 жовтня 2011 року.

Рішенням господарського суду Харківської області від 03 березня 2015 року по справі №922/59/15 позовні вимоги задоволено в повному обсязі. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Зміївська будівельна компанія" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "МРК Теплоенергія" заборгованість в сумі 163929,00 грн., 3 % річних - 14881,35 грн., інфляційні витрати 33794,72 грн., пеня - 13474,49 грн., штраф 40 % - 65591,60 грн. судовий збір в сумі 5834,00 грн.

Я стверджує позивач у позовній заяві, та що не спростовано відповідачем, станом на момент звернення із даним позовом до суду, Товариством з обмеженою відповідальністю "Зміївська будівельна компанія" не були виконані судові рішення по справам №922/56/15 та №922/59/15. Доказів оплати грошових коштів позивачу в матеріалах справи не міститься та не надано сторонами.

За доводами позивача, судові рішення у примусовому порядку не були виконані, що підтверджується Постановами Червонозаводського відділу Державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції про повернення виконавчого документа стягувачеві від 28.05.2015 р. та від 25.01.2016 р. (т. 1, арк. с. 51, 53).

Звертаючись з позовними вимогами про стягнення коштів, позивач ґрунтувався тим, що оскільки грошові зобов'язання по сплаті боргу за виконані роботу за Договорами субпідряду №03/10 від 07.10.2011 р. та №04/10 від 07.10.2011 р. відповідачем не виконані, позивач просить стягнути з нього інфляційні та 3% річних, які нараховані на суми основного боргу за період з 25.12.2014 р. по 15.01.2016 р. та інфляційні та 3% річних, які нараховані за прострочення оплати стягнених судовими рішеннями 3% річних, інфляційних втрат, пені, штрафу та судового збору за період з 01.03.2015 р. по 15.01.2016 р.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Згідно зі ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст.526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Рішенням господарського суду Харківської області від 10 лютого 2015 року у справі №922/56/15 встановлено, що спірні правовідносини між сторонами виникли на підставі Договору субпідряду №03/10 від 07.10.2011 р. Суд вважав позовні вимоги в частині стягнення заборгованості в сумі 3 701 212,47 грн. є обґрунтованими, документально підтвердженими та відповідачем не спростованими та такими, що підлягають до задоволення.

Рішенням господарського суду Харківської області від 03 березня 2015 року у справі №922/59/15 встановлено, що спірні правовідносини між сторонами виникли на підставі Договору субпідряду №04/10 від 07.10.2011 р. Суд вважав позовні вимоги в частині стягнення заборгованості в сумі 163 929,00 грн., 3 % річних - 14 881,35 грн., інфляційні витрати 33 794,72 грн., пеня - 13 474,49 грн., штраф 40 % - 65 591,60 грн. обґрунтованими, документально підтвердженими та відповідачем не спростованими та такими, що підлягають до задоволення.

Відповідно до статті 115 Господарського процесуального кодексу України, рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України.

Відповідно до ч. 2 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

У преамбулі та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, рішенні Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 року у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також рішенні Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 року у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Відповідно до рішення Європейського суду у справі "Агрокомплекс проти України" (заява № 23465/03) від 06.10.2011 існування заборгованості, яка підтверджена остаточним і обов'язковим для виконання судовим рішенням, дає особі, на користь якої таке рішення винесено, підґрунтя для "законного сподівання" на виплату такої заборгованості і становить "майно" цієї особи у значенні статті 1 Першого протоколу (див. серед інших рішень, рішення у справі "Бурдов проти Росії", заява № 59498/00, та інші справи, зазначені в цій).

Зважаючи на вищенаведене, господарський суд не досліджує у даній справі, враховуючи предмет позову, ті факти та обставини, що були досліджені у справах №922/56/15 та №922/59/15.

Відповідно до статті 202 Господарського кодексу України господарське зобов'язання припиняється: виконанням, проведеним належним чином; зарахуванням зустрічної однорідної вимоги або страхового зобов'язання; у разі поєднання управненої та зобов'язаної сторін в одній особі; за згодою сторін; через неможливість виконання та в інших випадках, передбачених цим Кодексом або іншими законами. Господарське зобов'язання припиняється також у разі його розірвання або визнання недійсним за рішенням суду. До відносин щодо припинення господарських зобов'язань застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 598 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом, зокрема, виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 цього Кодексу).

Відповідно до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Станом на момент звернення із даним позовом до суду, відповідачем не було виконано судові рішення у справах №922/56/15 та №922/59/15, докази оплати грошових коштів позивачу в матеріалах справи не міститься та не надано сторонами.

Згідно ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Зважаючи на відсутність у зазначених правових нормах такої підстави припинення зобов'язання, як ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора, слід дійти висновку, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Ця правова позиція підтверджена і судовою практикою Верховного Суду України (Постанова Верховного Суду України від 20 грудня 2010 р. у справі № 3-57гс10, від 4 липня 2011 р. у справі № 3-65гс11, від 12 вересня 2011 р. у справі № 3-73гс11, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 3-89гс11, від 14 листопада 2011 р. у справі № 3-116гс11, від 23 січня 2012 р. у справі № 3-142гс11).

Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум (глава 7 Постанови пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Тобто, ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України є спеціальним видом цивільно-правової відповідальності за прострочення грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, має в силу ч. 2 ст. 625 ЦК України сплатити кредиторові три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Вищий господарський суд України п. 1.3 постанови пленуму від 17.12.2013 р. №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" зауважив, що статтю 625 ЦК України вміщено в розділі 1 книги 5 цього Кодексу - "Загальні положення про зобов'язання", і ця стаття застосовується до всіх грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, які регулюють відносини, пов'язані з виникненням, зміною чи припиненням окремих видів зобов'язань.

Отже, чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з прийняттям судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків (постанова Вищого господарського суду України від 31.08.2011 № 16/587-22/430 та Інформаційний лист ВГСУ від 17.07.2012 № 01-06/928/2012).

Враховуючи вищевикладене, прийняття судом рішення від10 лютого 2015 року у справі №922/56/15 та від 03 березня 2015 року у справі №922/59/15 про стягнення заборгованості з відповідача, яке не виконане останнім у встановленому законом порядку, не припиняє грошове зобов'язання останнього перед позивачем. Три проценти річних можуть нараховуватися позивачем по день фактичного стягнення з відповідача як боржника заборгованості, оскільки до цього дня існує матеріально правовідношення (зобов'язання), на яке поширюється вимога статті 625 Цивільного кодексу України.

Перевіривши надані позивачем до матеріалів справи розрахунки 3% річних та інфляційних втрат за прострочення виконання рішення суду від 10.02.2015 р.по справі №922/56/15 по стягненій сумі основного боргу в розмірі 2 088 182, 00грн. та за прострочення виконання рішення суду від 03.03.2015 р. по справі №922/59/16 по стягненій сумі основного боргу в розмірі 163 929,00 грн. суд приходить до висновку, що дані розрахунки не суперечить вимогам чинного законодавства та розраховані вірно.

В частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат, які нараховані за прострочення оплати стягнених судовими рішеннями по справам №922/56/15 та №922/59/15 3% річних, інфляційних втрат, пені, штрафу та судового збору за період з 01.03.2015 р. по 15.01.2016 р., суд відмовляє з огляду на наступне.

Як зазначено у пункті 7.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" - у разі коли судовим рішенням з боржника стягнуто суму неустойки (штрафу, пені), то правова природа відповідної заборгованості саме як неустойки у зв'язку з прийняттям такого рішення залишається незмінною, і тому на неї в силу припису частини другої статті 550 ЦК України проценти не нараховуються, інфляційні ж нарахування та нарахування трьох процентів річних на цю заборгованість можуть здійснюватися на загальних підставах відповідно до частини другої статті 625 названого Кодексу з дня, наступного за днем набрання законної сили відповідним судовим рішенням.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Тобто, пеня та штраф носять допоміжний до основного зобов'язання характер.

Таким чином, обов'язок сплатити пеню та штраф за невиконання зобов'язання не є зобов'язанням в розумінні положень ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, тому що пеня є одним із видів забезпечення виконання основного зобов'язання, в тому числі й грошового.

Те ж саме стосується інфляційних втрат, 3 % річних та судового збору, оскільки ст. 625 Цивільного кодексу України регулює зобов'язальні відносини, тобто поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому, ч. 5 ст. 11 Цивільного кодексу України, в якій йдеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень ст. 625 Цивільного кодексу України у разі наявності між сторонами деліктних, а не договірних зобов'язань. Крім того, з рішення суду зобов'язальні правовідносини не виникають, так як вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено у ст. 11 Цивільного кодексу України, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить в них ясність та визначеність.

Рішення суду про стягнення пені, інфляційних втрат, 3% річних, витрат по сплаті судового збору не породжує прав і обов'язків у розумінні зобов'язальних правовідносин, а є способом захисту тих прав, які вже виникли з інших існуючих правовідносин і щодо яких виник спір.

Враховуючи викладене, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "МРК Теплоенергія" підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаючи судові витрати в даній справі на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись статтями 6, 8, 19, 55, 124, 129 Конституції України, статтями 193, 202, 230 Господарського кодексу України, статтями 525, 526, 530, 625 Цивільного кодексу України, статтями 1, 4, 12, 32, 33, 34, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Зміївська будівельна компанія" (61030, м. Харків, вул. Греківська, буд. 79, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "МРК Теплоенергія" (61037, місто Харків, вул. Плеханівська, буд. 117, ) 3% річних за прострочення оплати основного боргу за рішенням суду від 10.02.2015 р. по справі №922/56/15 за період з 25.12.2014 р. по 15.01.2016 р. - 66 421 (шістдесят шість тисяч чотириста двадцять одна) грн. 35 коп.; інфляційні витрати за прострочення оплати основного боргу за рішенням суду від 10.02.2015 р. по справі №922/56/15 за період з січня 2015 р. по грудень 2015 р. - 787 244 (сімсот вісімдесят сім тисяч двісті сорок чотири) грн. 61 коп.; 3% річних за прострочення оплати основного боргу за рішенням суду від 03.03.2015 р. по справі №922/59/15 за період з 25.12.2014 р. по 15.01.2016 р. - 5 214 (п'ять тисяч двісті чотирнадцять) грн. 29 коп.; інфляційні витрати за прострочення оплати основного боргу за рішенням суду від 03.03.2015р. по справі №922/59/15 за період з січня 2015 р. по грудень 2015 р. - 61 801 (шістдесят одна тисяча вісімсот одна) грн. 23 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 13 810 (тринадцять тисяч вісімсот десять) грн. 22 коп.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В частині стягнення 3% річних за прострочення оплати 3% річних, інфляційних витрат, пені, штрафу, судового збору за рішенням суду від 10.02.2015 р. по справі №922/56/15 за період з 01.03.2015 р. по 15.01.2016 р. - 44485,60 грн.; інфляційних витрат за прострочення оплати 3% річних, інфляційних витрат, пені, штрафу, судового збору за рішенням суду від 10.02.2015 р. по справі №922/56/15 за період з березня 2015 року по грудень 2015 року - 311 930,44 грн.; 3% річних за прострочення 3% річних, інфляційних витрат, пені, штрафу, судового збору за рішенням суду від 03.03.2015 р. по справі 922/59/15 за період з 17.03.2015 р. по 15.01.2016 р. - 3 348,55 грн.; інфляційних витрат за прострочення оплати 3% річних, інфляційних витрат, пені штрафу, судового збору за рішенням суду від 03.03.2015 р. по справі №922/59/15 за період з квітня 2015 р. по грудень 2015 р. - 24 711,59 грн. - відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 14.03.2016 р.

Суддя ОСОБА_2

справа №922/128/16