ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.03.2016р. Справа№ 914/89/16

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю Порше Лізинг Україна, м. Київ

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю ОСОБА_1 Трейд, м. Львів

про стягнення 170 662, 48 грн.

Суддя Манюк П.Т.

При секретарі Підкостельній О.П.

Представники:

від позивача: ОСОБА_2 - представник

від відповідача: не зявився

Розглядається справа за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Порше Лізинг Україна до Товариства з обмеженою відповідальністю ОСОБА_1 Трейд про стягнення 170 662, 48 грн.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 15.01.2016 року порушено провадження у справі та призначено до розгляду в судовому засіданні на 01.02.2016 року.

Розгляд справи відкладався з підстав, викладених у відповідних ухвалах суду.

В судових засіданнях позивача позовні вимоги підтримав, просив їх задоволити з підстав, викладених у позовній заяві та усних поясненнях.

Відповідач вимог суду, зазначених в ухвалах про порушення справи та про відкладення справи не виконав, витребуваних доказів не подав, явки свого представника в засідання суду не забезпечив. Ухвали суду про порушення провадження у справі та про відкладення розгляду справи надсилалися відповідачеві відповідно до приписів ст. 64 ГПК України за адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб підприємців та за фактичним місцезнаходженням, інформація про яке наявна в матеріалах справи.

За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу за наявними матеріалами, яких достатньо для вирішення спору по суті.

Розглянувши матеріали справи в порядку ст. 75 ГПК України, суд встановив наступне.

Товариство з обмеженою відповідальністю Порше Лізинг Україна (надалі - позивач) звернулося в господарський суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю ОСОБА_1 Трейд (надалі відповідач ) про стягнення 170 662, 48 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує на те, що 08.05.2013 р. між ним (лізингодавцем) та відповідачем (лізингоодержувачем) був укладений договір фінансового лізингу № 00007371 (надалі договір). Відповідно до умов договору, позивач зобовязується передати у розпорядження відповідача обєкт лізингу транспортний засіб типу VW Polo Sedan 1/6 l benzin 2013 року виробництва, шасі № XW8ZZZ61ZDG061283, двигун № НОМЕР_1, а відповідач зобовязався прийняти обєкт лізингу і сплатити суму коштів за договором шляхом здійснення платежів відповідно до договору та згідно графіків покриття витрат та виплат лізингових платежів, що становить невідємну частину договору, на загальну суму, що становить еквівалент у гривні 11 721, 50 дол. США, не враховуючи авансового платежу на суму, що становить еквівалент 2 068, 50 дол. США.

Відповідно до п. 6.1. Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу (надалі Умови лізингу), відповідач зобовязаний здійснювати лізингові платежі відповідно до графіку покриття витрат та виплат лізингових платежів.

Згідно п. 6.5 Умов лізингу, щомісячний платіж перераховується на рахунок, зазначений позивачем, не пізніше дати, вказаної у графіку покриття витрат та виплат лізингових платежів.

З січня 2014 р. відповідач почав систематично порушувати умови договору щодо сплати щомісячних платежів, сплачуючи їх з порушенням встановлених строків. Так, відповідач частково не сплатив лізингові платежі за вересень та жовтень 2014 р. на загальну суму 3 861, 69 грн.

Пунктом 8.3.2 Умов лізингу передбачено, що якщо відповідач повністю або частково не здійснить оплату одного лізингового платежу, при цьому якщо прострочка лізингового платежу триває більш, ніж 30 днів, позивач має право розірвати договір і витребувати обєкт лізингу від відповідача, в тому числі у примусовому порядку шляхом вчинення виконавчого напису нотаріуса.

03.10.2014 р. позивач на адресу відповідача надіслав вимогу про сплату заборгованості, повернення обєкту лізингу та повідомлення про відмову від договору.

Пунктом 12.7 Умов лізингу передбачено, що день, що вважатиметься датою розірвання/відмови від договору, визначається позивачем у відповідному повідомленні/вимозі.

Відповідно до п. 12.9 Умов лізингу, у разі дострокового припинення договору з боку позивача, відповідач зобовязаний повернути обєкт лізингу за власний рахунок у відмінному робочому і технічному стані за адресою місцезнаходження позивача, якщо інша адреса не вказана позивачем, впродовж 10 робочих днів з дати одержання відповідного запису.

Оскільки, вимога була отримана відповідачем 13.10.2014 р., то датою припинення договору було 13.10.2014 р., останнім днем повернення об»єкту лізингу було 27.10.2014 р., а останнім днем сплати заборгованості 16.10.2014 р.

Враховуючи, що об'єкт лізингу не був повернутий позивачу, а також наявні невиконані зобов'язання з оплати заборгованості за договором, позивач скористався своїм правом на вилучення (повернення) об'єкту лізингу у відповідача в примусовому порядку, на підставі виконавчого напису нотаріуса.

09.02.2015 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3 було вчинено виконавчий напис нотаріуса № 166 про повернення об'єкту лізингу.

16.03.2015 р. об»єкт лізингу було повернуто позивачу, що підтверджується актом опису й арешту майна.

Зважаючи на неможливість за рахунок власних виробничих ресурсів стягнути заборгованість та повернути обєкт лізингу, позивач з метою забезпечення виконання зобовязань був змушений звертатись до спеціалізованих організацій з метою надання послуг зі сплати заборгованості, вчинення виконавчого напису нотаріуса, підготовки процесуальних документів для відкриття виконавчого провадження, супроводження повернення об»єкту лізингу та зберігання автомобіля. У зв»язку з чим, позивачем були понесені витрати на загальну суму 44 559, 56 грн. , які він просить суд стягнути з відповідача на свою користь. Крім того, просить стягнути з відповідача упущену вигоду в розмірі 117 430, 12 грн. внаслідок неналежного виконання зобовязань.

Крім стягнення суми основного боргу, матеріальних витрат та упущеної вигоди, позивач просить стягнути з відповідача пеню в розмірі 193, 08 грн., штраф у розмірі 1 457, 62 грн., 3 % річних у розмірі 138, 40 грн., інфляційні втрати у розмірі 1 977, 41 грн. та проценти за користування чужими грошовими коштами у розмірі 1 044, 52 грн.

Відповідач явки уповноваженого представника в судові засідання не забезпечив, документально та нормативно обґрунтованого відзиву на позовну заяву суду не надав, позовні вимоги не заперечив, доказів належного виконання умов договору не представив, тому судом розгляд справи проведено на підставі доказів, поданих позивачем до матеріалів справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення частково виходячи із наступних мотивів:

Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України та ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч.1 ст. 806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Як встановлено судом, 08.05.2013 р. між сторонами був укладений договір фінансового лізингу № 00007371, відповідно до умов якого позивач зобовязується передати у розпорядження відповідача обєкт лізингу транспортний засіб типу VW Polo Sedan 1/6 l benzin 2013 року виробництва, шасі № XW8ZZZ61ZDG061283, двигун № НОМЕР_1, а відповідач зобовязався прийняти обєкт лізингу і сплатити суму коштів за договором шляхом здійснення платежів відповідно до договору та згідно графіків покриття витрат та виплат лізингових платежів, що становить невідємну частину договору, на загальну суму, що становить еквівалент у гривні 11 721, 50 дол. США, не враховуючи авансового платежу на суму, що становить еквівалент 2 068, 50 дол. США.

Відповідно до п. 6.1. Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу, відповідач зобовязаний здійснювати лізингові платежі відповідно до графіку покриття витрат та виплат лізингових платежів.

Статтею 11 Закону України „Про фінансовий лізинг" передбачено, що лізингоодержувач зобов'язаний своєчасно сплачувати лізингові платежі.

Згідно з ст. 16 Закону України „Про фінансовий лізинг" сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Відповідно до Графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (Плану відшкодування), датою сплати лізингових платежів, які включають відшкодування вартості об'єкта лізингу та проценти і комісії є 15 число поточного місяця.

Позивачем згідно умов договору були виставлені рахунки-фактури про сплату чергового лізингового платежу № 00225837 (за вересень 2014 р.) в розмірі 4 150, 83 грн. та № 00231710 (за жовтень 2014 р.) в розмірі 4 166, 92 грн., які включають в себе відшкодування вартості предмету лізингу та проценти і комісії. Проте, такі рахунки були оплачені відповідачем частково, в результаті чого у нього виникла заборгованість по несплаті щомісячних лізингових платежів в розмірі 3 861, 69 грн., з яких заборгованість за вересень 2014 р. в розмірі 1 936, 29 грн. та за жовтень 2014 р. в розмірі 1 925, 40 грн.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, ст. 193 Господарського кодексу України, зобовязання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, договору, а при відсутності таких вказівок відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Приписами ст. 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором, позивачем були надісланні нагадування про несплату, а саме: перше нагадування від 03.07.2014 р.; друге нагадування від 17.07.2014 р., треті нагадування від 04.08.2014 р., від 15.08.2014 р., від 04.09.2014 р., від 17.09.2014 р., від 03.10.2014 р.

03.10.2014 р. відповідачу було направлено вимогу про сплату заборгованості за договором, повернення об'єкту лізингу та повідомлення про відмову від договору, у якій позивач вимагав сплати боргу протягом 3 днів з дня отримання вимоги та повідомив про відмову від договору фінансового лізингу, а також вимагав від відповідача повернути об'єкт лізингу впродовж 10 робочих днів з дня доставки цього повідомлення на адресу місяця знаходження/проживання відповідача. Вказана вимога отримана відповідачем 13.10.2014 р., що підтверджується поштовим повідомленням про вручення кореспонденції.

Пунктом 12.7 Умов лізингу передбачено, що день, що вважатиметься датою розірвання/відмови від договору, визначається позивачем у відповідному повідомленні/вимозі.

Таким чином, датою припинення договору було 13.10.2014 р., останнім днем повернення обєкту лізингу було 27.10.2014 р., а останнім днем сплати заборгованості 16.10.2014 р.

Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що позовна вимога в частині стягнення з відповідача несплачених лізингових платежів в розмірі 3 861, 69 грн. є обґрунтованою, підтверджується матеріалами справи, а відтак підлягає задоволенню.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною другою ст. 551 ЦК України передбачено, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Сторонами в п.п. 8.2.1., 8.2.2 договору передбачено, що у випадку прострочення сплати платежу, лізингоодержувач сплачує пеню у розмірі 10% річних від вчасно невиплаченої суми за кожен день затримки до моменту повної виплати платежу, а також штрафні санкції за вимоги щодо сплати, надіслані Порше Лізинг Україна (пункт 8.3.1. цього контракту): еквівалент 15 дол. США за першу вимогу, еквівалент 20 дол. США за другу вимогу, еквівалент 25 дол. США за третю вимогу (якщо Порше Лізинг Україна вирішить надіслати таку третю вимогу) (п. 8.2.2.).

Враховуючи наведене, позивачем було нараховано відповідачу пеню в розмірі 193, 08 грн. та штраф в розмірі 1 457, 62 грн., розрахунок яких проведено відповідно до умов договору, а відтак позовні вимоги в цій частині підлягають до задоволення.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Керуючись вказаною нормою, позивачем було нараховано відповідачу 3 % річних в розмірі 138, 40 грн. та інфляційні втрати в розмірі 1 977, 41 грн., розрахунок яких проведено вірно, відтак позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача збитків у розмірі 161 989, 68 грн., з яких: 44 559, 56 грн. - збитки, завдані у зв'язку із порушенням відповідачем своїх зобов'язань за договором (реальні збитки) та 117 430, 12 грн. - збитки, що виникли у зв'язку з припиненням договору (упущена вигода), суд зазначає наступне.

В обґрунтування вимоги про стягнення збитків, завданих у зв'язку з порушенням відповідачем своїх зобов'язань за договором, позивач посилається на те, що з метою виконання зобов'язань за договором він був змушений звернутися до спеціалізованих організацій з метою надання послуг зі сплати заборгованості, надання послуг по юридичному консультуванню, підготовці процесуальних документів та представництва інтересів позивача в суді, супроводження повернення об'єкту лізингу та зберігання автомобіля.

В той же час до збитків, що виникли у зв'язку з припиненням договору позивач відносить упущену вигоду у вигляді несплачених щомісячних платежів за фактичний час користування об'єктом лізингу у розмірі 13 179, 93 грн., а також різницю між вартістю об'єкта лізингу та сумою несплачених лізингових платежів, що становить 104 250, 19 грн.

Стаття 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків.

Згідно зі ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до положень ст. 224 Господарського кодексу України, яка кореспондується зі ст. 623 Цивільного кодексу України, учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною (ч. 2 ст. 224 Господарського кодексу України).

Умовами для застосування такої міри цивільно-правової відповідальності як відшкодування збитків є: протиправна поведінка боржника, яка проявляється у невиконанні або неналежному виконанні ним зобов'язання; наявність збитків; причинний зв'язок між протиправною поведінкою та завданими збитками, що означає, що збитки мають бути наслідком саме порушення боржником даного зобов'язання, а не якихось інших обставин, зокрема дій самого кредитора або третіх осіб; вина боржника.

Відповідно до п. 1 Оглядового листа Вищого господарського суду України від 14.01.2014 р.№ 01-06/20/2014, витрати на оплату юридичних послуг не є збитками у розумінні ст. 623 Цивільного кодексу України та ст. 224 Господарського кодексу України.

Суд звертає увагу, що витрати на оплату юридичних послуг в розмірі 10 200, 00 грн., які надані позивачу ТОВ «Тріпл Сі» та ТОВ «Юридична фірма Вернер» не є збитками, оскільки такі витрати не мають обов'язкового характеру та необхідних ознак збитків відповідно до приписів чинного законодавства, а факт їх наявності та розмір не знаходяться у безпосередньому причинному зв'язку з неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за договором про фінансовий лізинг.

Таким чином, отримання позивачем юридичних послуг по консультуванню, підготовці процесуальних документів та представництва інтересів позивача в суді не є обов'язковими витратами, які особа повинна зробити для відновлення свого порушеного права, а вибір представників, які будуть представляти його інтереси, є її правом.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що вказані витрати, які включені позивачем до складу збитків не відповідають вимогам ст. 22 Цивільного кодексу України та ст. 225 Господарського кодексу України, а тому вимога позивача про стягнення вказаних збитків у розмірі 10 200, 00 грн. є безпідставною, необґрунтованою та не підлягає задоволенню.

В ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

В п. 13.5 договору сторони погодили, що лізингоодержувач відшкодовує всі та будь-які витрати, понесені Порше Лізинг Україна у зв'язку з вилученням (поверненням) об'єкта лізингу, у тому числі витрати, понесені Порше Лізинг Україна у зв'язку з вилученням (поверненням) об'єкта лізингу, у тому числі витрати, пов'язані із залученням будь-яких третіх осіб, що надають послуги пов'язані з вилученням об'єкта лізингу.

Позивачем з метою повернення/вилучення об»єкту лізингу, керуючись вказаними умовами договору, було залучено ТОВ «Агенція комплексного захисту бізнесу «Дельта М», що підтверджується укладеним 03.02.2011 р. договором між позивачем та вказаним товариством. ТОВ «Агенція комплексного захисту бізнесу «Дельта М» були надані позивачу послуги на загальну суму 32 599, 56 грн., що підтверджується актами приймання-передачі наданих послуг від 30.09.2014 р. № 16 та від 26.03.2015 р. № 30, які позивачем були оплачені (докази оплати долучені до матеріалів справи).

Крім того, позивачем були понесені витрати перед ТОВ «ОСОБА_3 со» в розмірі 1 760, 00 грн. за зберігання на стоянці об»єкту лізингу з березня по серпень 2015 р., що підтверджується платіжними дорученнями від 11.08.2015 р. № 50023947 та від 11.09.2015 р. № 50024456.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що витрати в розмірі 34 359, 56 грн., понесені позивачем з метою повернення обєкту лізингу та за зберігання автомобіля є реальними витратами позивача, що обгрунтовані та підтверджені матеріалами справи, а відтак позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

При розгляді позовних вимог в частині стягнення упущеної вигоди у вигляді несплачених щомісячних платежів за фактичний час користування об'єктом лізингу та в частині стягнення різниці між ринковою вартістю та сумою несплачених лізингових платежів, суд зазначає наступне.

Пунктом 8.3.2 Умов лізингу передбачено, що якщо відповідач повністю або частково не здійснить оплату одного лізингового платежу, при цьому якщо прострочка лізингового платежу триває більш, ніж 30 днів, позивач має право розірвати договір і витребувати об»єкт лізингу від відповідача, в тому числі у примусовому порядку згідно з виконавчим написом нотаріуса.

Пунктами 3 та 4 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що лізингодавець має право відмовитися від договору лізингу у випадках, передбачених договором лізингу або законом та вимагати розірвання договору та повернення предмета лізингу у передбачених законом та договором випадках.

Відповідно до п. 12.9 Умов лізингу, у разі дострокового припинення договору з боку позивача, відповідач зобов»язаний повернути об»єкт лізингу за власний рахунок у відмінному робочому і технічному стані за адресою місцезнаходження позивача, якщо інша адреса не вказана позивачем, впродовж 10 робочих днів з дати одержання відповідного запису.

Згідно п. 6.18 Умов лізингу, сторони дійшли згоди, що у випадку розірвання договору за ініціативи позивача відповідно до п. 12 договору, лізинговий платіж буде вважатися платою за користування обєкта лізингу.

Оскільки відповідач не повернув вчасно обєкт лізингу, а продовжував ним користуватися до березня 2015 р. (до моменту вилучення), то у відповідача виник обовязок, відповідно до п. 6.18 Умов лізингу, у вигляді сплати щомісячних платежів за весь час фактичного користування автомобілем у розмірі 13 179, 93 грн.

Крім того, п. 12.9 Умов лізингу, передбачено, що у випадку припинення лізингу, відповідач зобов»язаний сплатити будь-яку різницю між вартістю обєкта лізингу (тобто сумою грошових коштів, що було фактично отримано позивачем в результаті продажу обєкту лізингу) та лізинговими платежами, що залишились несплаченими відповідно до Плану відшкодувань. Сторони погодили, що вказана різниця є упущеною вигодою позивача та має бути відшкодована відповідачем позивачу.

Об»єкт лізингу був вилучений у відповідача в примусовому порядку та переданий позивачу, що підтверджується актом опису та арешту майна.

17.08.2015 р. об»єкт лізингу був проданий, що підтверджується договором купівлі-продажу/поставки бувшого у використанні автомобіля, який було укладено між позивачем та ТОВ «Карпатиавтоцентр». Дохід від реалізації автомобіля, який фактично отримав позивач складає 153 134, 60 грн. і саме ця сума є ринковою вартістю об»єкта лізингу.

Станом на дату вилучення автомобіля 16.03.2015 р., відповідачем залишилися несплачені лізингові платежі в розмірі еквівалентному у гривні 11 905, 49 дол. США.

Таким чином, різниця між вартістю обєкта лізингу та сумою несплачених лізингових платежів на момент повернення обєкту лізингу становить 104 250, 19 грн.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині відшкодування щомісячних платежів за час фактичного користування обєктом лізингу та в частині стягнення різниці між ринковою вартістю автомобіля та сумую несплачених лізингових платежів в розмірі 117 430, 12 грн. підлягають до задоволення.

Приписами ст. 536 ЦК України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Як вбачається з договору фінансового лізингу, розмір процентів за користування чужими грошовими коштами сторонами у ньому встановлений не був.

При визначенні розміру процентів позивач виходив з положень ст. 1048 ЦК України, які регулюють розмір процентів у відносинах позики, однак спірні відносини між сторонами виникли з договору фінансового лізингу. Тому нарахування процентів в розмірі 1 044, 52 грн., на підставі ст. 1048 ЦК України, є безпідставним, а відтак суд відмовляє в задоволенні позовних вимог в цій частині.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судовий збір покладається на відповідача пропорційно до задоволених позовних вимог.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 49, 75, 82-85 ГПК України, суд ,-

в и р і ш и в:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_1 Трей» (79006, м. Львів, пл.. Ринок, 27/3, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" (02152, м. Київ, пр-т П. Тичини, 1В, офіс „В", ) суму в розмірі 161 798, 63 грн. з них:

- 3 861, 69 грн. основної заборгованості;

- 138, 40 грн. 3% річних

- 1 977, 41 грн. інфляційних втрат

- 1 457, 62 грн. штрафу

- 193, 08 грн. пені

- 151 789, 68 грн. - збитків

- 2 380, 75 грн. судового збору.

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Наказ видати відповідно ст.116 ГПК України.

Повне рішення складено 21.03.2016 року.

Суддя Манюк П.Т.