КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" березня 2016 р. Справа№ 910/26290/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Руденко М.А.

Дідиченко М.А.

за участю представників:

від позивача - Чирський Ю.В., довіреність №б/н від 05.11.2015;

від відповідача - Драненко Я.В., довіреність № 403 від 04.01.2016;

від третьої особи - Леонов Ю.М., довіреність № б/н від 15.10.2015,

розглянувши апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Апекс-банк" на рішення господарського суду міста Києва від 03.12.2015 у справі №910/26290/15 (суддя Сівакова В.В.) за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Лотуре-Агро" до публічного акціонерного товариства "Апекс-банк", за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Компанії К.М. Лотуре Агро Холдинг Лімітед про визнання додаткового договору недійсним.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Лотуре-Агро" звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до публічного акціонерного товариства "Апекс-банк" про визнання додаткового договору №8 від 05.03.2013 недійсним.

Рішенням господарського суду міста Києва від 03.12.2015 у справі №910/26290/15 позов задоволено повністю; визнано недійсним додатковий договір №8 від 05.03.2013.

При ухваленні рішення по даній справі, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність на момент укладення оспорюваного договору у В.о. генерального директора позивача необхідного обсягу повноважень та відсутність схвалення його дій в подальшому.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 03.12.2015 у справі №910/26290/15 скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем вчинялися дії щодо схвалення оскаржуваного правочину, що в свою чергу унеможливлює визнання його недійсним.

В судовому засіданні 14.03.2016 представник апелянта - відповідача у справі підтримав вимоги апеляційної скарги та просив їх задовольнити в повному обсязі.

Представники позивача та третьої особи в судовому засіданні заперечили проти задоволення вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Між публічним акціонерним товариством "Апекс-банк" (банк) та товариством з обмеженою відповідальністю "Лотуре-Агро" (позичальник) 22.03.2012 укладено кредитний договір № ЮКЛ/220312/1.

Відповідно до умов п. 1.1 договору банк надає позивальнику кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії в межах встановленого ліміту кредитування, а позичальник зобов'язався повернути у повному обсязі кредит і сплатити проценти та комісії за користування кредитними коштами. Термін кредитування визначено з 22.03.2012 по 20.03.2013. Ліміт кредитування встановлено у розмірі 30 000 000,00 грн.

Між сторонами 05.03.2013 укладено додатковий договір № 8 до кредитного договору, яким внесено зміни до п. 1.1, зокрема, термін кредитування визначено по 03.04.2014, ліміт кредитування встановлено у розмірі 45 000 000,00 грн.

Вказаний додатковий договір № 8 підписано з боку товариства з обмеженою відповідальністю "Лотуре-Агро" В.о. генерального директора ОСОБА_7

Товариство з обмеженою відповідальністю "Лотуре-Агро" звернулось до суду з позовом про визнання додаткового договору № 8 недійсним.

Підставою для визнання недійсним даного додаткового договору позивач зазначає те, що В.о. генерального директора товариства з обмеженою відповідальністю"Лотуре-Агро" ОСОБА_7 не мав відповідних повноважень на підписання зазначеного договору, оскільки Статутом товариства передбачено обов'язковість попереднього погодження Загальними Зборами правочинів, що передбачають збільшення боргу товариства (включаючи, але не обмежуючись, шляхом укладення договорів позики або кредиту, лізингу, в тому числі фінансового лізингу) на суму, що перевищує дозволену затвердженим бюджетом товариства на поточний період на 5 (п'ять) відсотків і більше.

Як зазначає позивач, оскільки відповідний бюджет товариства затверджено не було, Загальні Збори повинні були обов'язково надати попереднє погодження на укладення оскаржуваного правочину, чого у даному випадку не відбулось.

Суд першої інстанції визнав обґрунтованими доводи позивача та задовольнив позовні вимоги.

Колегія суддів погоджується з наведеним висновком місцевого господарського суду, з огляду на наступне.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення прав та обов'язків, є, зокрема, договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як визначено п. 3 ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Положення ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України передбачають такий спосіб захисту порушеного права як визнання недійсним правочину (господарської угоди).

Згідно з ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом. Такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст. 203 Цивільного кодексу України:

1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Перелік вказаних вимог, додержання яких є необхідним для дійсності правочину, є вичерпним.

Частиною 2 ст. 207 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Відповідно до частини 1 статті 92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Згідно з положеннями статті 97 Цивільного кодексу України управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 145 Цивільного кодексу України та ст. 58 Закону України "Про господарські товариства" вищим органом товариства з обмеженою відповідальністю є загальні збори його учасників. У товаристві з обмеженою відповідальністю створюється виконавчий орган (колегіальний або одноособовий), який здійснює поточне керівництво його діяльністю і є підзвітним загальним зборам його учасників. Виконавчий орган товариства може бути обраний також і не зі складу учасників товариства. До виключної компетенції загальних зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю належить, зокрема, створення та відкликання виконавчого органу товариства.

Пунктом 9.1 статуту ТОВ "Лотуре-Агро" передбачено, що управління Товариством здійснюється загальними зборами учасників (вищий орган) та Дирекцією (виконавчий орган).

Вищим органом Товариства є загальні збори учасників (п. 9.2 статуту).

Згідно ст. 98 Цивільного кодексу України загальні збори учасників товариства мають право приймати рішення з усіх питань діяльності товариства, у тому числі і з тих, що передані загальними зборами до компетенції виконавчого органу.

До виключної компетенції загальних зборів учасників ТОВ "Лотуре-Агро" зокрема належить:

- визначення та зміна основних напрямків діяльності Товариства, затвердження його планів та звітів про їх виконання (включаючи затвердження бізнес плану та бюджету Товариства), а також змін до них (п. 9.4.1. статуту);

- попереднє погодження будь-яких правочинів, що передбачають збільшення боргу Товариства (включаючи, але не обмежуючись, шляхом укладення договорів позики або кредиту, лізингу, в тому числі фінансового лізингу) на суму, що перевищує дозволену затвердженим бюджетом товариства на поточний період на 5 (п'ять) відсотків і більше (п. 9.4.23.1. статуту).

Таким чином, статутом позивача передбачено обов'язковість попереднього погодження загальними зборами будь-яких правочинів, що передбачають збільшення боргу товариства на суму, що перевищує дозволену затвердженим бюджетом товариства на поточний період на 5 (п'ять) відсотків і більше.

Із наведеного слідує, що у випадку не затвердження зборами бюджету на поточний період, укладення договорів, якими збільшується грошове зобов'язання товариства, потребує у будь-якому випадку попереднього погодження загальними зборами.

Відповідачем належними засобами доказування не доведено затвердження на момент укладення оскаржуваного правочину бюджету ТОВ "Лотуре-Агро" на 2013 рік.

Оцінка законності оскаржуваного правочину здійснюється судом за обставинами, які існували на день укладення такого правочину.

Надана копія бюджету ТОВ "Лотуре-Агро" на 2013 рік, затверджена KM Loture Agro Holdings 24.04.2013, тоді як додатковий договір № 8 укладено 05.03.2013.

Таким чином, станом на дату укладення оскарженого правочину бюджет ТОВ "Лотуре-Агро" на 2013 рік затверджено не було.

Тому, було обов'язковим ухвалення загальними зборами рішення про попереднє погодження такого правочину.

Таке рішення загальними зборами не приймалося, ані до укладення оспорюваного правочину, ані після. Дана обставина не спростовується жодними доказами та підтверджується обома сторонами.

Відтак, укладення договору відбулось з перевищенням повноважень та його схвалення належним органом не здійснювалось.

Також, стосовно поданої банком копії бюджету слід зазначити наступне.

Апеляційний суд погоджується з оцінкою даного документу, наведеній у рішенні місцевого господарського суду.

Так, поданий відповідачем бюджет ТОВ "Лотуре-Агро" на 2013 рік, затверджений KM Loture Agro Holdings та підписаний невідомою особою 24.04.2013 (без зазначення прізвища та посади).

Разом з тим, у 2013 році єдиним учасником ТОВ "Лотуре-Агро" була компанія K.M. LOTURE AGRO HOLDING LIMITED, а не KM Loture Agro Holdings, як зазначено на бюджеті ТОВ "Лотуре-Агро".

Отже, назва компанії, що зазначена на бюджеті ТОВ "Лотуре-Агро" на 2013 рік відрізняється від назви компанії дійсного учасника Товариства.

Відповідач посилається на те, що в бюджеті ТОВ "Лотуре-Агро" на 2013 рік визначено: "сума кредитного портфелю протягом 2013 року не повинна перевищувати еквівалент 27 000 000,00 доларів США". Саме зазначену суму відповідач використовує при розрахунках, як дозволену затвердженим бюджетом Товариства.

Проте, в наданому бюджеті не зазначено, що це дозволена сума боргу товариства, як того вимагає п. 9.4.23.1 статуту, оскільки у відповідності до вказаного пункту статуту для проведення розрахунків боргових зобов'язань ТОВ "Лотуре-Агро" мали використовуватись дані про усі борги ТОВ "Лотуре-Агро", а не лише ті що виникли з кредитних правовідносин.

Стосовно відсутності необхідного рішення загальних зборів зі спірного питання слід додатково зазначити наступне.

Компанія "K.M. LOTURE AGRO HOLDING LIMITED" (третя особа), частка якої у статутному капіталі товариства позивача становить 285 000 000,00 грн., що відповідає 100% статутного капіталу Товариства, зазначає про те, що не отримувала жодних повідомлень про скликання загальних зборів з порядком денним щодо погодження додаткового договору з ПАТ "Апекс-Банк" про збільшення ліміту кредитування до розміру 45 000 000,00 грн. або щодо затвердження бюджету ТОВ "Лотуре-Агро" на 2013 рік.

Також, третя особа зазначає, що нею не було отримано і проекту рішення з вказаних питань методом опитування.

Відповідно до ч. 5 ст. 61 Закону України "Про господарські товариства" про проведення загальних зборів товариства учасники повідомляються передбаченим статутом способом з зазначенням часу і місця проведення зборів та порядку денного.

Згідно п. 9.3 статуту про проведення загальних зборів Товариства учасники письмово повідомляються із зазначенням часу і місця проведення загальних зборів та порядку денного. Повідомлення повинно бути зроблено не менше ніж за 30 днів до скликання загальних зборів.

Пунктом 9.7 статуту передбачено, що крім прийняття рішень на загальних зборах учасників, учасники Товариства можуть також приймати рішення методом опитування. У цьому разі генеральний директор надсилає проект рішення або питання для голосування учасникам Товариства, які протягом п'яти днів з дати його одержання повинні у письмовій формі сповістити щодо нього своє рішення. Протягом десяти днів після завершення п'ятиденного терміну одержання повідомлень від учасників Товариства генеральний директор (голова дирекції) складає протокол рішення учасників прийнятого методом опитування.

Вказані повідомлення мають бути надіслані учасникам за адресою вказаною в. п. 5.1 статуту (п. 9.3, 9.7 статуту).

Відповідачем доказів на підтвердження скликання загальних зборів з порядком денним щодо погодження додаткового договору з ПАТ "Апекс-Банк" про збільшення ліміту кредитування до розміру 45 000 000,00 грн. або щодо затвердження бюджету ТОВ "Лотуре-Агро" на 2013 рік до суду не надано.

Також, не надано доказів прийняття Загальними Зборами відповідних рішень методом опитування.

Як вже зазначалось, враховуючи відсутність на момент укладення оскаржуваного договору бюджету ТОВ "Лотуре-Агро" на 2013 рік, укладення додаткової угоди № 8, якою збільшено грошове зобов'язання товариства, потребувало обов'язкового попереднього погодження загальними зборами.

Відповідного погодження В.о. генерального директора товариства з обмеженою відповідальністю "Лотуре-Агро" ОСОБА_7 на укладення договору №8 загальними зборами надано не було.

Протилежного відповідачем не доведено.

Так, доказів того, що загальними зборами прийняті рішення про надання згоди на укладення спірного договору відсутні. Також, відсутні докази вирішення даного питання шляхом опитування, оформленого відповідним рішенням.

Згідно ч. 3 ст. 92 Цивільного кодексу України орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Пунктом 3.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" передбачено, що припис абзацу першого частини третьої статті 92 ЦК України зобов'язує орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи не перевищувати своїх повноважень. Водночас саме лише порушення даного обов'язку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абзац другий частини третьої статті 92 ЦК України). Отже, позов про визнання недійсним відповідного правочину може бути задоволений у разі доведеності юридичною особою (позивачем) у господарському суді тієї обставини, що її контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин (що не отримав наступного схвалення особи, яку представляють). Наприклад, третя особа, укладаючи договір, підписаний керівником господарського товариства, знає про обмеження повноважень цього керівника, оскільки є акціонером товариства і брала участь у загальних зборах, якими затверджено його статут.

Якщо договір містить умову (пункт) про підписання його особою, яка діє на підставі статуту підприємства чи іншого документа, що встановлює повноваження зазначеної особи, то наведене свідчить про обізнаність іншої сторони даного договору з таким статутом (іншим документом) у частині, яка стосується відповідних повноважень, і в такому разі суд не може брати до уваги посилання цієї сторони на те, що їй було невідомо про наявні обмеження повноважень представника її контрагента.

З преамбули додаткового договору № 8 від 05.03.2013 вбачається, що договір, укладений з боку ТОВ "Лотуре-Агро" В.о. генерального директора ОСОБА_7, діючого на підставі статуту товариства.

При цьому, ані бюджету товариства на 2013 рік, ані рішення зборів товариства про погодження договору на момент його укладення у Банку не було, але незважаючи на це ним вчинено такий правочин.

Отже, наведене свідчить про обізнаність відповідача щодо наявності обмежень повноважень В.о. генерального директора ТОВ "Лотуре-Агро" на укладення додаткового договору № 8.

Враховуючи те, що на момент укладення оскаржуваного правочину у В.о. генерального директора ТОВ "Лотуре-Агро" ОСОБА_7 був відсутній необхідний обсяг повноважень для підписання додаткового договору № 8, позовна вимога про визнання його недійсним є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Стосовно доводів апелянта про прийняття позивачем спірного договору до виконання, слід зазначити наступне.

Так, відповідач зазначає, що позивачем шляхом здійснення часткового погашення відсотків за користування кредитними коштами, прийнято додатковий договір до виконання.

На підтвердження вказаної обставини відповідачем надано банківські виписки.

Разом з тим, із вказаних документів не вбачається, що кошти сплачувались позивачем, зокрема, і за оскаржуваною наразі додатковою угодою.

Крім цього, лист розпорядника майна ТОВ "Лотуре-Агро" від 15.09.2015 №910/7266/14, яким визнано вимоги ПАТ "Апекс-банк", не підтверджує того, що спірний договір було схвалено позивачем, оскільки у вказаному листі зазначено про визнання вимог до боржника, що виникли на підставі кредитного договору № ЮКЛ/220312/1.

Жодних посилань на оскаржувану у даній справі додаткову угоду у цьому листі не міститься.

За наведених обстави, підстави вважати, що додатковий договір №8 було схвалене позивачем шляхом направлення вказаного листа, відсутні.

Крім того, в даному контексті слід зазначити, що у будь-якому разі наведені дії не можуть вважатися схваленням виходячи з наступного.

В абзаці 3 пункту 3.5 Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" наведена наступна позиція. Відповідно до пункту 22 частини другої статті 33 Закону України "Про акціонерні товариства" до виключної компетенції загальних зборів акціонерного товариства належить прийняття рішення про вчинення значного правочину, якщо ринкова вартість майна, робіт або послуг, що є предметом такого правочину, перевищує 25 відсотків вартості активів за даними останньої річної фінансової звітності товариства. Тому вчинення значного правочину виконавчим органом товариства за відсутності такого рішення є підставою для визнання його недійсним, якщо правочин не було схвалено в подальшому загальними зборами акціонерного товариства (стаття 241 ЦК України).

Аналогічна по суті правова позиція була викладена Верховним Судом України в постанові від 28.02.2011 у справі №6-2цс10 та згодом відображена у Висновках Верховного Суду України, викладених у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, за 2010-2011 рр., за якою: позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу об'єктів нерухомого майна, укладеного між товариством з обмеженою відповідальністю і фізичною особою, підлягають задоволенню, якщо директор товариства не мав належним чином оформлених повноважень на укладення такого договору у зв'язку з тим, що відповідно до п. «і» ст. 41, статей 59, 62 Закону України від 19 вересня 1991 р. №1576-ХІІ "Про господарські товариства" та статуту товариства укладення оспорюваного правочину належить до виключної компетенції зборів учасників товариства, й для подальшого визнання такого договору дійсним необхідним є його затвердження саме зборами учасників товариства.

Таким чином, схвалення правочину не доведено належними засобами доказування.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про визнання додаткового договору №8 недійсним.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду прийнято з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим, правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Оскільки, в задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на відповідача (апелянта).

Керуючись ст. ст. 32-34, 43, 49, 99, 101-103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Апекс-банк" залишити без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 03.12.2015 у справі №910/26290/15 - без змін.

2. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на її заявника - відповідача у справі.

3. Матеріали справи №910/26290/15 повернути до господарського суду міста Києва.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановленому Господарським процесуальним кодексом України порядку та строки.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді М.А. Руденко

М.А. Дідиченко