ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

17 березня 2016 р. Справа № 902/102/16

Господарський суд Вінницької області у складі судді Колбасова Ф.Ф., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "ТД "Корсика", (21022, м. Вінниця, вул. Гонти, 24А)

до: Товариства з обмеженою відповідальністю "Поділля Центр", (21011, м. Вінниця, вул. Ватутіна, 1)

про стягнення 11240,96 грн.

за участю секретаря судового засідання Здорик Я.С.

представники сторін:

позивача: ОСОБА_1 - довіреність № б/н від 10.03.2016р.;

позивача: ОСОБА_2 - довіреність № б/н від 10.03.2016р.;

відповідача: ОСОБА_3 - довіреність № б/н від 22.02.2016р.;

ВСТАНОВИВ :

Товариство з обмеженою відповідальністю "ТД "Корсика" звернувся до Господарського суду Вінницької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Поділля Центр" про стягнення 6009,99 грн основного боргу, 5230,97 грн пені.

Ухвалою суду від 05.02.2016р. за вказаним позовом порушено провадження у справі №902/102/16 та призначено її до розгляду на 23.02.2016 р.

В судовому засіданні 23.02.2016р. представник відповідача подав заяву від 23.02.2016р. про зменшення розміру пені.

Ухвалою суду від 23.02.2016р. розгляд справи відкладено на 17.03.2016р.

У зв'язку з поданим до суду 16.03.2016р. клопотанням представника позивача, справа розглядається з фіксацією судового процесу технічними засобами.

15.03.2016р. через канцелярію суду від позивача надійшла заява про зміну предмету позову, у якій позивач просив стягнути з відповідача заборгованість в сумі 6071,53 грн, що складає: 3% річних у розмірі 305,72 грн., інфляційні втрати у розмірі 5765,81 грн.

В судовому засіданні 17.03.2016р. представник позивача заяву про зміну предмету позову підтримав.

Згідно ч. 4 ст. 22 ГПК України до початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

У відповідності до п. 3.12. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» право позивача на зміну предмета або підстави позову може бути реалізоване лише до початку розгляду господарським судом справи по суті та лише у суді першої інстанції шляхом подання до суду відповідної письмової заяви, яка за формою і змістом має узгоджуватися із статтею 54 ГПК з доданням до неї документів, зазначених у статті 57 названого Кодексу.

Згідно абз. 3 п. 12. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» початок розгляду справи по суті має місце з того моменту, коли господарський суд після відкриття судового засідання, роз'яснення (за необхідності) сторонам та іншим учасникам судового процесу їх прав та обов'язків і розгляду інших клопотань і заяв (про відкладення розгляду справи, залучення до участі в ній інших осіб, витребування додаткових доказів тощо) переходить безпосередньо до розгляду позовних вимог, про що зазначається в протоколі судового засідання.

Провадження у даній справі було порушено 05.02.2016 р., розгляд справи призначено на 23.02.2016 р. Як вбачається із протоколу судового засідання, яке відбулося 23.02.2016 р., в судовому засіданні 23.02.2016 р. було розпочато розгляд справи по суті.

Відповідно до абз. 2 п. 3.12. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» заява про зміну предмета або підстави позову, які відповідають вимогам статей 54 і 57 ГПК, проте подані після початку розгляду господарським судом справи по суті, залишаються без розгляду і приєднуються до матеріалів справи, про що суд зазначає в описовій частині рішення, прийнятого по суті спору (або в ухвалі, якою закінчується розгляд справи).

З наведеного випливає, що заява від 15.03.2016р. про зміну предмету позову подана з порушенням вимог ст. 22 ГПК України, а тому підлягає залишенню без розгляду.

У судовому засіданні 17.03.2016 р. представник позивача подав заяву про залишення позову без розгляду в частині стягнення пені в розмірі 5230,97 грн.

Ухвалою господарського суду від 23.02.2016 року позивача було зобов'язано надати письмове пояснення з нормативно-правовим обґрунтуванням підстав нарахування пені без врахування вимог ч.6 ст.232 ГК України, ст.ст.253, 254 ЦК України. Позивач вимоги ухвали не виконав.

Відповідно до п.5 ст.81 ГПК України, господарський суд залишає позов без розгляду, якщо: позивач без поважних причин не подав витребувані господарським судом матеріали, необхідні для вирішення спору, або представник позивача не з'явився на виклик у засідання господарського суду і його нез'явлення перешкоджає вирішенню спору.

У зв'язку з ненаданням позивачем витребуваних судом документів, а також враховуючи наявність клопотання останнього про залишення позову без розгляду в частині стягнення пені, господарський суд вважає за необхідне залишити позов в частині стягнення 5230,97 грн пені без розгляду.

Заява від 23.02.2016р. представника відповідача про зменшення розміру пені залишена судом без розгляду, у зв'язку з поданням в судовому засіданні 23.02.2016р. представником відповідача заяви від 17.03.2016р., якою останній просив подану заяву від 23.02.2016р. про зменшення розміру пені вважати неподаною.

Подане в судовому засіданні 17.03.2016р. представником позивача клопотання про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат пов'язаних з оплатою послуг адвоката на суму 2500 грн повернуто позивачу без розгляду, з огляду на подану в судовому засіданні представником позивача заяву від 17.03.2016р., в якій останній просив вважати зазначене клопотання неподаним та повернути.

Представник відповідача в судовому засіданні та відповідач у відзиві на позовну заяву від 17.03.2016р., проти позову заперечили та, зокрема, зазначили, що станом на момент розгляду справи в суді відповідач в повному об'ємі розрахувався з позивачем.

Розглянувши подані документи і матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

26.01.2015 року між товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Корсика" (продавець, позивач) та товариством з обмеженою відповідальністю "Поділля-Центр" (покупець, відповідач) укладено договір купівлі-продажу №260001.

Відповідно до п.1.1. договору, його предметом є товар, найменування, кількість та вартість якого зазначена в рахунках-фактурах, що видаються на замовлення партії товару.

Згідно п. 1.2. договору продавець зобов'язується продати, покупець прийняти та оплатити товар, отриманий по видатковій накладній згідно рахунку-фактури, яка видається для покупця в кожному окремому випадку отримання товару.

В розділі 2 договору сторони погодили, що товар відпускається продавцю на підставі видаткової накладної згідно рахунка-фактури; умови постачання - самовивіз товару покупцем зі складу продавця; право власності на товар у покупця виникає з моменту його отримання уповноваженим представником покупця або передачі транспортній організації для перевезення; оплата за отриманий товар здійснюється на розрахунковий рахунок продавця в строк, визначений в рахунку-фактурі.

Відповідно до п.п. 9.1., 9.2 та 9.3 цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та його скріплення печатками сторін; строк цього договору починає свій перебіг у момент зазначений у п. 9.1 договору та закінчується 31.12.2015р.; закінчення строку договору не звільняє сторони від обов'язку виконати взяті на себе зобов'язання та від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього договору.

Судом встановлено, що взяті на себе зобов'язання відповідно до умов договору купівлі-продажу позивач виконав належним чином, передавши відповідачу товар на загальну суму 19009,99 грн, відповідно до рахунку-фактури № 53-2600005 від 26.01.2015р., видаткової накладної №270006 від 27.01.2015р. на суму 19009,99 грн та довіреності на отримання товарно-матеріальних цінностей № 2 від 26.01.15 р.

Рахунок-фактура № 53-2600005 від 26.01.2015р. та видаткова накладна №270006 від 27.01.2015р. не містять посилання на договір купівлі-продажу № 260001 від 26.01.2015р., однак з пояснень представників сторін по справі, судом встановлено, що інших господарських операцій в період дії договору купівлі-продажу № 260001 від 26.01.2015р. між сторонами не було.

Окрім того, відповідач відповіддю на претензію від 22.02.2015р. визнав зобов'язання за договором купівлі-продажу № 260001 від 26.01.2015р., чим підтвердив ту обставину, що вказані рахунок-фактура № 53-2600005 від 26.01.2015р. та видаткова накладна №270006 від 27.01.2015р., відповідно до яких було отримано товар, відносяться безпосередньо до договору купівлі-продажу від 26.01.2015р. № 260001.

Однак, всупереч умовам договору відповідач свої зобовязання виконав не в повному обсязі, розрахувавшись лише частково за отриманий товар.

З метою досудового врегулювання спору позивачем було направлено відповідачу претензію № 1 від 22.04.2015р., претензію № 2 від 20.11.2015р. та уточнення претензійних вимог від 15.12.2015р., що стверджується долученими до позовних матеріалів фіскальними чеками та повідомленнями про вручення поштових відправлень.

Позивач стверджує, що відповідач станом на час подання позову до суду мав заборгованість перед позивачем за отриманий товар у розмірі 6009,99 грн., з урахуванням часткової оплати.

Із доданих сторонами до матеріалів справи доказів, які підтверджують проведення відповідачем проплат, спрямованих на погашення вартості отриманого від позивача товару, вбачається здійснення відповідачем проплат на загальну суму 17000,00 грн: 15.05.2015р. - 1000 грн, 29.05.2015р. - 1000 грн, 05.06.2015р. - 6000 грн, 15.06.2015р. - 2000 грн, 24.11.2015р. - 3000 грн, 15.01.2016р. - 2000 грн, 20.01.2016р.- 2000 грн, що підтверджується копіями банківських виписок від 15.05.2015р., 29.05.2015р., 05.06.2015р., 15.06.2015р., 24.11.2015р., 15.01.2016р., 20.01.2016р. Наведене також стверджується обопільно підписаним між сторонами актом звірки взаєморозрахунків станом на 22.02.2016р.

Позивач звернувся до суду з даним позовом 04.02.2016, про що свідчить відтиск штампу канцелярії господарського суду на поданій позовній заяві.

Із вищенаведених доказів по справі слідує, що відповідачем до моменту пред'явлення даного позову здійснено оплату отриманого товару на загальну суму 17000,00 грн, відтак станом на час звернення з позовом до суду сума основного боргу відповідача перед позивачем складала 2009,99 грн.

Натомість, позов заявлено про стягнення боргу в розмірі 6009,99 грн, тобто без урахування проплат в розмірі 2000,00 грн., проведеної 15.01.2016р. та 2000,00 грн., проведеної 20.01.2016р.

В період після пред'явлення позову (22.02.2016р.) відповідачем здійснено проплату залишку основного боргу на суму 2009,99 грн, що підтверджується доданим до матеріалів справи платіжним дорученням № 284 від 22.02.2016.

З врахуванням встановлених обставин, суд дійшов наступних висновків.

Згідно із п. 3 ч. 1 ст.174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Дії сторін (передача продавцем товару покупцю, прийняття товару покупцем) свідчать про виникнення між ними правовідносин поставки.

Згідно із ч.ч.1, 2 ст.712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

В силу ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст.692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно частини першої статті 222 ГК України учасники господарських відносин, що порушили майнові права або законні інтереси інших суб'єктів, зобов'язані поновити їх, не чекаючи пред'явлення їм претензії чи звернення до суду.

Враховуючи вище викладене, факт отримання товару відповідачем, є самостійною підставою для виникнення обов'язку у відповідача здійснити розрахунки за отриманий товар.

Згідно зі ст.526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 Цивільного кодексу України, ч.7 ст.193 Господарського кодексу України)

Приймаючи до уваги, те що станом на час звернення з позовом до суду сума основного боргу відповідача перед позивачем складала 2009,99 грн, в позові в частині стягнення 4000,00 грн основного боргу слід відмовити, як заявлених безпідставно.

Як вже зазначалось раніше, після пред'явлення позову до суду відповідачем здійснено проплату залишку основного боргу на суму 2009,99 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 284 від 22.02.2016р. та не заперечується представниками сторін.

Згідно п. 1-1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Відповідно до роз'яснень, наданих у п. 4.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011, господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору (пункт 11 частини першої статті 80 ГПК), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Враховуючи, що відповідач сплатив суму основної заборгованості за договором купівлі-продажу в сумі 2009,99 грн після звернення позивача з позовною заявою до суду, суд вважає, що провадження у справі в цій частині позову підлягає припиненню на підставі пункту 1-1 статті 80 ГПК України, в зв'язку з відсутністю предмету спору.

Витрати на судовий збір у зв'язку з відмовою в позові в частині стягнення 4000,00 грн. основного боргу, підлягають віднесенню на позивача відповідно до ст.49 ГПК України.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за ухвалою суду в разі: залишення заяви або скарги без розгляду (крім випадків, якщо такі заяви або скарги залишені без розгляду у зв'язку з повторним неприбуттям позивача або за його клопотанням).

Враховуючи, що позивач подавав клопотання про залишення позову без розгляду в частині стягнення 5230,97 грн пені, судовий збір в цій частині не підлягає поверненню з огляду на норму зазначену вище.

Разом з тим, при прийнятті даного рішення в частині припинення провадження у справі судом враховано положення норм чинного законодавства щодо повернення позивачу з Державного бюджету України сплаченого судового збору. Так, відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв'язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду.

Згідно п. 5.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 року № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" (у редакції постанови пленуму Вищого господарського суду України від 16.12.2015 р. № 2), питання про повернення сплаченої суми судового збору вирішується господарським судом за результатами розгляду відповідних матеріалів за наявності клопотання сторони чи іншого учасника судового процесу про повернення суми судового збору.

З огляду на відсутність клопотання щодо повернення сум судового збору, судом не вирішується питання про повернення відповідних судових витрат позивачу.

17.03.2016р. в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Керуючись ст.ст. 4-5, 22, 32, 33, 34, 43, 49, 82, 84, 85, 87, 115 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ :

1. В задоволенні позовних вимог в частині стягнення 4000,00 грн. основного боргу відмовити.

2. Провадження у справі у частині стягнення 2009,99 грн. основного боргу припинити по п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України.

3. Позов в частині стягнення 5230,97 грн пені залишити без розгляду.

Повне рішення складено 22 березня 2016 р.

Суддя Колбасов Ф.Ф.

віддрук. 1 прим.:

1 - до справи