ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2016 року Справа № 902/841/15
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Катеринчук Л.Й. (головуючого),
Куровського С.В.,
Ткаченко Н.Г.
розглянувши касаційну скаргуакціонера Відкритого акціонерного товариства "Бродецький цукровий завод" ОСОБА_4
на постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 25.11.2015 року
у справі Господарського суду№ 902/841/15 Вінницької області
за позовомакціонера Відкритого акціонерного товариства "Бродецький цукровий завод" ОСОБА_4
до 1. Відкритого акціонерного товариства "Бродецький цукровий завод"; 2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Мар'їнський Укрпромзбут"
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Приватного підприємства "Мегамет"
про визнання недійсними договорів про зарахування боргу
в судовому засіданні взяли участь представники:

акціонера Відкритого акціонерного товариства "Бродецький цукровий завод" ОСОБА_4: адвокат Нестеришин Т.С. (договір про надання правової допомоги від 15.03.2016 року),
Відкритого акціонерного товариства "Бродецький цукровий завод": ліквідатор Томашук М.С., арбітражний керуючий,
Товариства з обмеженою відповідальністю "Мар'їнський Укрпромзбут": не з'явилися,
Приватного підприємства "Мегамет":Янатьєва Н.Г. (довіреність від 20.03.2015 року),
а також особисто ОСОБА_4

В С Т А Н О В И В :

17.06.2015 року акціонер Відкритого акціонерного товариства "Бродецький цукровий завод" ОСОБА_4 (далі - позивач) звернувся до Господарського суду Вінницької області з позовом до Відкритого акціонерного товариства "Бродецький цукровий завод" (далі - відповідача-1) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Мар'їнський Укрпромзбут" (далі - відповідача-2) про визнання недійсними договору про зарахування боргу №11 від 06.07.2010 року, договору про зарахування боргу №12 від 07.07.2010 року, договору про зарахування боргу №13 від 08.07.2010 року, договору про зарахування боргу №14 від 09.07.2010 року, договору про зарахування боргу №15 від 09.07.2010 року, договору про зарахування боргу №16 від 12.07.2010 року, договору про зарахування боргу №17 від 12.07.2010 року, договору про зарахування боргу №18 від 13.07.2010 року, договору про зарахування боргу №19 від 14.07.2010 року, договору про зарахування боргу №20 від 15.07.2010 року, договору про зарахування боргу №21 від 16.07.2010 року, договору про зарахування боргу №22 від 19.07.2010 року, договору про зарахування боргу №23 від 20.07.2010 року, укладених між відповідачем-1, як боржником, та відповідачем-2, як кредитором, з підстав, передбачених статтями 203, 215, 241 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статтею 207 Господарського кодексу України (далі - ГК України) (том 1, а.с. 2 - 73).

Позовні вимоги обґрунтовано порушенням майнових прав позивача на корпоративне володіння та управління активами (цілісним майновим комплексом) відповідача-1 внаслідок незаконного відчуження за оспорюваними договорами цілісного майнового комплексу відповідача-1, вчиненими у простій письмовій формі, без нотаріального посвідчення, з порушенням статей 203 (пункти 1, 2, 4), 188, 215, 377 ЦК України. Також, позивач зазначив про передачу спірного майна відповідачу-2 в рахунок погашення боргу відповідача-1 на суму більш як 11,59 млн. грн. з порушенням визначеного статтею 37 Закону України "Про іпотеку" порядку звернення стягнення на заставне майно, а також за заниженими цінами (без встановлення його реальної ринкової вартості на момент відчуження), без ідентифікації земельної ділянки, на якій розташований цілісний майновий комплекс (в порушення статті 133 Земельного кодексу України), з перевищенням повноважень виконуючою обов'язки голови правління ВАТ "Бродецький цукровий завод" ОСОБА_8 на предмет підписання спірних договорів з боку відповідача-1, внаслідок чого відбулось відчуження активів, які перевищують 25% вартості майна за даними останньої річної фінансової звітності акціонерного товариства без прийняття рішення про таке відчуження загальними зборами акціонерів товариства, що згідно закону належить до виключної компетенції зборів акціонерів (в порушення пункту 22 частини 2 статті 33 Закону України "Про акціонерні товариства").

Ухвалою Господарського суду Вінницької області від 19.06.2015 року порушено провадження у справі та прийнято позовну заяву до розгляду, розгляд справи призначено в судовому засіданні на 07.07.2015 року, яке ухвалою від 07.07.2015 року відкладено на 22.07.2015 року (том 1, а.с. 1, 163).

Рішенням господарського суду Вінницької області від 22.07.2015 року (суддя Тісецький С.С.) позов задоволено повністю; визнано недійсним договір про зарахування боргу №11 від 06.07.2010 року, договір про зарахування боргу №12 від 07.07.2010 року, договір про зарахування боргу №13 від 08.07.2010 року, договір про зарахування боргу №14 від 09.07.2010 року, договір про зарахування боргу №15 від 09.07.2010 року, договір про зарахування боргу №16 від 12.07.2010 року, договір про зарахування боргу №17 від 12.07.2010 року, договір про зарахування боргу №18 від 13.07.2010 року, договір про зарахування боргу №19 від 14.07.2010 року, договір про зарахування боргу №20 від 15.07.2010 року, договір про зарахування боргу №21 від 16.07.2010 року, договір про зарахування боргу №22 від 19.07.2010 року, договір про зарахування боргу №23 від 20.07.2010 року, що укладені між ВАТ "Бродецький цукровий завод" та ТОВ "Мар'їнський Укрпромзбут"; стягнено з відповідача-1 на користь позивача 609 грн. витрат зі сплати судового збору; стягнено з відповідача-2 на користь позивача 609 грн. витрат зі сплати судового збору; вирішено видати наказ після набрання рішенням законної сили (том 1, а.с. 206 - 210).

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, 04.09.2015 року шляхом направлення поштового відправлення відповідач-2 звернувся до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою (з урахуванням додаткових пояснень), в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції від 22.07.2015 року та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, мотивуючи неправильним застосуванням місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права та неповнотою з'ясування обставин справи на предмет наявності у позивача права на звернення до відповідачів 1, 2 з позовними вимогами про визнання недійсними спірних правочинів (вх. №06-64/378/15 від 08.09.2015 року та №29293/15 від 23.11.2015 року) (том 2, а.с. 93 - 151, том 3, а.с. 124 - 128).

03.09.2015 року Приватне підприємство "Мегамет", яке не брало участі у даній справі, однак, вважаючи, що у зв'язку із прийняттям зазначеного рішення місцевий господарський суд вирішив питання про його права та обов'язки як власника рухомого та нерухомого майна, що є предметом спірних договорів про зарахування боргу, звернулося до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою (з урахування додаткових пояснень до неї), в якій просило скасувати оскаржуване рішення від 22.07.2015 року, прийняти у справі нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, судові витрати за подання апеляційної скарги покласти на позивача. Апеляційна скарга обґрунтована прийняттям судом першої інстанції рішення про права та обов'язки третьої особи-власника спірного майна без залучення її до участі у справі, що не узгоджується з вимогами статті 27 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) та є підставою для скасування оскаржуваного рішення в апеляційному порядку відповідно до статті 104 ГПК України. Також, скаржник зазначив, що висновки місцевого господарського суду, викладені в рішенні від 22.07.2015 року, не відповідають фактичним обставинам справи та зроблені за умов неповноти дослідження обставин, що мають значення для правильного вирішення спору (вх. №06-64/375/15 від 03.09.2015 року та №24558/15 від 06.10.2015 року) (том 2, а.с. 49 - 83, 187 - 200).

06.10.2015 року до апеляційного суду надійшло клопотання відповідача-2 про застосування позовної давності до позовних вимог позивача про визнання недійсними спірних договорів про зарахування боргу в порядку частини 3 статті 267 ЦК України (вх. №24559/14 від 06.10.2015 року) (том 3, а.с. 1 - 59).

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 06.10.2015 року залучено до участі у справі Приватне підприємство "Мегамет" в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача (далі - третя особа) (том 3, а.с. 65).

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 25.11.2015 року (колегія суддів у складі: головуючий суддя - Маціщук А.В., судді: Петухов М.Г., Гулова А.Г.) апеляційні скарги відповідача-2 та третьої особи задоволено; рішення Господарського суду Вінницької області від 22.07.2015 року у даній справі скасовано; прийнято нове рішення про відмову в позові; стягнено з позивача на користь відповідача-2 витрати на оплату судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1 339, 80 грн.; стягнено з позивача на користь третьої особи витрати на оплату судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1 339, 80 грн.; доручено місцевому господарському суду видати накази на виконання цієї постанови (том 3, а.с. 170 - 176).

Постанова апеляційного суду мотивована недоведенням позивачем, як акціонером товариства з часткою 0,35%, порушення його корпоративних прав, оскільки пунктами 6, 10 Статуту відповідача-1 передбачено окремі права акціонерів, які володіють 10% голосів та 60% голосів. Також, апеляційний суд зазначив про пріоритетність в оцінці доказів Постанови Донецького окружного адміністративного суду від 27.04.2010 року у справі №2а-9401/10/0570 про зобов'язання Комунального підприємства "Вінницьке обласне об'єднання Бюро технічної інвентаризації" за позовом ТОВ "Мар'їнський Укрпромзбут" за участю третьої особи ВАТ "Бродецький цукровий завод" зареєструвати за позивачем право власності на визначені об'єкти нерухомого майна, яке знаходиться у Вінницькій області, Козятинському районі, смт. Бродецьке, вул. Робітнича, 44 та належить ТОВ "Мар'їнський Укрпромзбут" на підставі договору про відступлення прав вимоги за іпотечним договором від 12.03.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Гостар Л.А., зареєстрованим в реєстрі за №303, яка набрала законної сили як така, що не була оскаржена в апеляційному порядку (том 3, а.с. 95-100) .

Не погоджуючись з прийнятою постановою, позивач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просив скасувати постанову апеляційного суду від 25.11.2015 року, а рішення суду першої інстанції від 22.07.2015 року залишити в силі, аргументуючи порушенням судом апеляційної інстанції положень статей 92, 203, 209, 215, 220, 657 ЦК України та статті 37 Закону України "Про іпотеку". Скаржник доводить помилковість висновків апеляційного суду про недоведення позивачем факту порушення його корпоративних прав вчиненням спірних договорів, які є правочином з відчуження цілісного майнового комплексу відповідача-1, укладеним без нотаріального посвідчення, невідповідністю зазначених договорів вимогам цивільного законодавства щодо змісту та повноважень на відчуження майна товариства, що перевищує 50% активів за даними останньої річної фінансової звітності акціонерного товариства виключно за рішенням зборів акціонерів (стаття 70 Закону України "Про акціонерні товариства), які в даному випадку не проводилися, що підтверджує порушення прав позивача, як акціонера відповідача з часткою 0,35%, на участь у зборах акціонерів з вирішення питань віднесених до виключної компетенції зборів акціонерів. Також, скаржник зазначає про завдання йому збитків внаслідок незаконного відчуження цілісного майнового комплексу боржника, оскільки оспорюваними договорами на зарахування грошових вимог, відступлених банком відповідачу-2 на суму 11 597 733, 97 грн., було передано майнові активи відповідача-1 загальною вартістю згідно з договором іпотеки 10 177 296 грн., вартість яких за оспорюваними договорами без проведення експертної оцінки зменшено до 2 070 525 грн. у незаконний спосіб, без нотаріального посвідчення угоди, що є обов'язковою умовою звернення стягнення на заставне (іпотечне) майно.

Колегія суддів Вищого господарського суду України, переглянувши у касаційному порядку постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 25.11.2015 року на предмет повноти встановлених обставин справи та правильності їх юридичної оцінки, перевіривши застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, обговоривши доводи касаційної скарги, вислухавши позивача та його представника - адвоката Нестеришина Т.С., а також представників відповідача-1 - ліквідатора Томашука М.С. та третьої особи - Янатьєву Н.Г., дійшла висновку про наявність правових підстав для задоволення касаційної скарги, виходячи з такого.

Відповідно до статей 12, 15, 16, 20 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права, в тому числі право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права, на власний розсуд. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. При цьому, особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Загальний перелік способів захисту цивільних прав, зокрема, прав суб'єктів господарювання, визначений частиною 2 статті 16 ЦК України та частиною 2 статті 20 ГК України, однак, не є вичерпним і суд може захистити цивільне право іншим способом, що встановлений договором або законом.

При цьому, законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права (частина 2 статті 16 ЦК України та частина 2 статті 20 ГК України) підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, що є частиною національного законодавства з 1997 року, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом, тобто такий, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Зазначена правова позиція узгоджується з висновками Верховного Суду України відповідно до Постанов від 21.05.2012 року у справі №6-20цс11 та від 15.04.2015 року у справі №6-55цс15.

Згідно зі статтею 167 ГК України, корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами. Під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав.

За змістом пункту 4 частини 1 статті 12 ГПК України, господарським судам підвідомчі, зокрема, справи, що виникають з корпоративних відносин у спорах між юридичною особою та її учасниками (засновниками, акціонерами, членами), у тому числі учасником який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи, пов'язаними із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності такої особи, крім трудових спорів.

Відтак, якщо учасник (акціонер) обґрунтовує свої позовні вимоги порушенням його корпоративних прав, то такий спір підвідомчий господарським судам України.

З правовою позицією про право акціонера оспорити дійсність договорів, укладених господарським товариством, в якому він є учасником, якщо обґрунтує відповідні позовні вимоги порушенням його корпоративних прав погодився Верховний Суд України у Постановах №15/128 від 01.07.2015 року у справі №911/2435/14 та №15/014 від 21.01.2015 року у справі №911/2089/14.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами, 06-07, 08-16, 19-20 липня 2010 року між відповідачем-1 та відповідачем-2 було укладено 13 тотожних за змістом договорів №№11-23 про зарахування боргу в простій письмовій формі, без нотаріального посвідчення, згідно яких відповідач-1 передав у власність в рахунок погашення заборгованості, яка виникла і підтверджується актом звірки від 01.07.2010 року у боржника ВАТ "Бродецький цукровий завод", ТМЦ (товарно-матеріальні цінності), визначені за актами приймання-передачі, а відповідач-2 прийняв у власність такі товарно-матеріальні цінності. ТМЦ передаються згідно накладних та актів приймання-передачі за місцем знаходження боржника (пункти 1.1 - 1.2 спірних Договорів, том 1, а.с. 172 - 193).

Судами встановлено, що на виконання зазначених договорів сторони передали за актами приймання-передачі об'єкти нерухомості (будівлі, споруди, жомові ями, мазутні ємкості, мостові, естакади, іригаційні поля, іригаційні комунікації, муровані ями, дороги, жомові комунікації, устаткування та механізми виробничого процесу з переробки цукрового буряка та виготовлення цукру, які складали цілісний майновий комплекс ВАТ "Бродецький цукровий завод") від відповідача-1 до відповідача-2.

Також, суди встановили підписання спірних договорів та актів приймання-передачі від імені відповідача-1 "виконуючим обов'язки голови правління ОСОБА_8.".

Судами встановлено, що зазначене майно перебувало під обтяженням у ВАТ "Банк "Демарк" згідно Іпотечного договору від 16.04.2008 року, укладеного ВАТ "Бродецький цукровий завод" на забезпечення отриманого ним кредиту на суму 10 млн. грн. за Кредитним договором №463 від 16.04.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Кондратьєвим В.Ю. Козятинського районного нотаріального округу по реєстру №807. Також, судами встановлено відступлення банком права вимоги за цим договором ТОВ "Мар'їнський Укрпромзбут" (відповідачу-2) згідно Договору відступлення прав за іпотечним договором від 12.03.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Гостар Л.А. по реєстру №303 (том 1, а.с. 194 - 197).

Суди встановили, що укладення спірних договорів №№11-23 в липні 2010 року відбулося безпосередньо перед порушенням провадження у справі №10/84-10 про банкрутство ВАТ "Бродецький цукровий завод" ухвалою господарського суду Вінницької області від 21.07.2010 року, яка на даний час перебуває на стадії ліквідаційної процедури, введеної постановою від 20.01.2011 року, та відсутність звернення стягнення відповідачем-2 на майно боржника до моменту порушення провадження у справі про банкрутство органами державної виконавчої служби за вчиненим написом нотаріуса чи рішенням суду (том 2, а.с.190 - 198).

Також, судом першої інстанції встановлено з пояснень ліквідатора відповідача-1 Томашука М.С. про відсутність активів боржника в ліквідаційній процедурі у зв'язку з їх передачею відповідачу-2 в рахунок погашення боргу на підставі актів приймання-передачі, підписаних в.о. голови правління ОСОБА_8 у липні 2010 року (том 1, а.с. 47, 208).

Суд першої інстанції дійшов висновку про порушення прав позивача, як акціонера відповідача-1, встановивши обставини підписання спірних договорів особою (в.о. голови правління ОСОБА_8.), призначення якої на відповідну посаду з наданням відповідних повноважень не відбулося в порядку, визначеному Статутом ВАТ "Бродецький цукровий завод", зазначивши про недійсність рішення "спостережної ради" згідно протоколу від 30.03.2010 року як органу, який не передбачено Статутом відповідача-1, та з посиланням на те, що згідно пунктів 10.1 - 10.2 Статуту, органами управління зазначеною юридичною особою є: загальні збори акціонерів, наглядова рада, правління та ревізійна комісія, а спостережна рада не є його органом управління. Також, судом першої інстанції встановлено, що згідно протоколу від 30.03.2010 року засідання спостережної ради вбачається обговорення кандидатури ОСОБА_8 на призначення її виконуючою обов'язки голови правління, однак відсутні відомості про прийняття рішення про обрання її на зазначену посаду, що також покладено в основу висновків суду першої інстанції про відсутність у неї (ОСОБА_8.) повноважень, як органу управління відповідача-1, на укладення будь-яких правочинів від ВАТ "Бродецький цукровий завод" (том 1, а.с. 200 - 202, 209).

Судом першої інстанції встановлено невідповідність оспорюваних договорів щодо форми їх укладення, оскільки об'єкти нерухомого майна (будівлі, споруди, жомові ями, мазутні ємкості, мостові, естакади, іригаційні поля, іригаційні комунікації, муровані ями, дороги, жомові комунікації, забетоноване в землю обладнання) можуть бути відчужені на задоволення вимог заставодержателя тільки за нотаріально посвідченими договорами, а укладення договорів у простій письмовій формі означає їх нікчемність відповідно до частини 1 статті 220, статті 657 ЦК України, статті 37 Закону України "Про іпотеку", які не можуть спростовуватися встановленням обставин фактичного виконання сторонами таких договорів шляхом передачі майна чи оплати за договором.

Апеляційний суд, спростовуючи висновки суду першої інстанції про недійсність рішення "спостережної ради", оформленого протоколом від 30.03.2010 року, як неналежного органу управління відповідача-1, аргументував тим, що "рішення спостережної/наглядової ради (протокол від 30.03.2010 р.) не оспорювалось в судовому порядку жодним учасником товариства, зокрема ОСОБА_4 На підставі цього рішення внесені відомості про керівника юридичної особи до Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб-підприємців, що відповідно до норм ст. 92 ЦК України є достатнім підтвердженням повноважень такої особи, зокрема перед третіми особами". Також, апеляційний суд прийняв до уваги незначну частку позивача в статутному фонді товариства та дійшов висновку про недоведення позивачем порушення його корпоративних прав щодо управління справами товариства, розподілу прибутку товариства, активів у разі ліквідації. З огляду на таке, апеляційний суд дійшов висновку про те, що позивач не належить до кола суб'єктів, які мають право оспорити такі договори (том. 3, а.с. 174 - зворот).

Колегія суддів Вищого господарського суду України не погоджується з юридичними висновками апеляційного суду про відсутність у позивача права на звернення з позовом про визнання недійсними спірних договорів з огляду на таке.

Пунктом 25 частини 2 статті 33 Закону України "Про акціонерні товариства" передбачено можливість віднесення до виключної компетенції загальних зборів акціонерного товариства вирішення інших питань, згідно із статутом або положенням про загальні збори товариства, а частиною 3 даної статті регламентовано, що повноваження з вирішення питань, що належать до виключної компетенції загальних зборів, не можуть бути передані іншим органам товариства.

Відповідно до частини 2, 5 статті 70 Закону України "Про акціонерні товариства" в редакції, чинній на момент укладення спірних договорів (липень 2010 року), якщо ринкова вартість майна або послуг, що є предметом значного правочину, перевищує 25 відсотків, але не менша 50% вартості активів за даними останньої річної фінансової звітності акціонерного товариства, рішення про вчинення такого правочину приймається загальними зборами за поданням наглядової ради. Рішення про вчинення значного правочину, якщо ринкова вартість майна або послуг, що є предметом такого правочину, становить 50 і більше відсотків вартості активів за даними останньої річної фінансової звітності акціонерного товариства, приймається трьома чвертями голосів акціонерів від загальної їх кількості. Забороняється ділити предмет правочину з метою ухилення від передбаченого цим Законом порядку прийняття рішень про вчинення значного правочину.

Пунктом 10.2.1. Статуту ВАТ "Бродецький цукровий завод" віднесено до виключної компетенції зборів акціонерів прийняття рішення про відчуження майна на суму, що становить 50 і більше відсотків всього майна товариства.

З огляду на встановлення судами першої та апеляційної інстанцій відчуження за оспорюваними договорами всього майнового комплексу боржника (цілісного майнового комплексу) та відсутність у нього інших активів, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає встановленими судами обставини відчуження більше 50% майна боржника за оспорюваними договорами, що вимагало попереднього прийняття рішення з такого питання зборами акціонерів.

Судами не встановлено обставин проведення зборів акціонерів та прийняття ними рішення на предмет можливості передачі майна відповідача-1, вартістю більше 50% на зарахування боргу перед відповідачем-2 (іпотекодержателем).

Відтак, колегія суддів касаційного суду вбачає порушення корпоративних прав позивача, як акціонера відповідача-1, на участь у зборах акціонерів, до виключної компетенції яких статутом віднесено прийняття зазначеного рішення про відчуження більше 50% вартості його активів.

Згідно зі статтею 18 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" (в редакції, чинній на момент прийняття рішень судами першої та апеляційної інстанцій), якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін. Якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, є недостовірними і були внесені до нього, то третя особа може посилатися на них у спорі як на достовірні. Третя особа не може посилатися на них у спорі у разі, якщо вона знала або могла знати про те, що такі відомості є недостовірними.

Отже, законодавством не обмежено право третіх осіб, а також суду на оцінку правомірності рішень органів управління юридичної особи, з якими пов'язано внесення певних відомостей до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, зокрема щодо фізичної особи, призначеної (обраної) керівником юридичної особи.

У даному випадку акціонер ОСОБА_4 не був позбавлений права посилатися на рішення "спостережної ради" відповідача-1, оформленого протоколом від 30.03.2010 року, зазначаючи про його невідповідність закону та статуту відповідача-1, а суд першої інстанції діяв в межах наданої йому компетенції на предмет оцінки доказів відповідно до статей 1, 13, 43 ГПК України, визнавши рішення, оформлене Протоколом "спостережної ради" від 30.03.2010 року, недійсним та неналежним доказом на обґрунтування повноважень виконуючого обов'язки голови правління ОСОБА_8 на представництво відповідача-1 відповідно до його Статуту, незалежно від наслідків внесення даних про виконання обов'язків голови правління ОСОБА_8 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

З огляду на встановлене судами та приймаючи до уваги зазначені вище норми корпоративного законодавства, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає помилковими висновки апеляційного суду про недоведення позивачем, як акціонером відповідача-1 з незначною часткою, порушення його корпоративних прав на участь в роботі органів управління майном відповідача-1 (загальних зборів акціонерів) на предмет прийняття рішення про відчуження за спірними угодами активів, які перевищують 50% вартості майна юридичної особи, а також на предмет підписання спірних договорів фізичною особою ОСОБА_8, як виконуючою обов'язки голови правління, яка не була обрана на посаду у спосіб, визначений Статутом відповідача-1, що також порушує права позивача, як акціонера, на формування та управління юридичною особою відповідача-1 належним, визначеним Статутом органом управління.

Вищий господарський суд України вважає, що судом першої інстанції встановлено обставини порушення прав позивача, як акціонера з незначною часткою в статутному капіталі відповідача-1, які полягали в позбавленні його права участі у зборах акціонерів, до виключної компетенції яких було віднесено обрання компетентного голови правління відповідача-1, та надання згоди на відчуження майна, яке перевищує 50% його активів, а висновки апеляційного суду про неможливість спростування відомостей про юридичну особу, внесених до ЄДР не відповідають приписам статті 18 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців".

Частинами 6, 7 статті 20 Закону України "Про заставу" регламентовано, що звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачене законом або договором застави. Звернення стягнення на заставлене майно державного підприємства (підприємства, не менше п'ятдесяти відсотків акцій (часток, паїв) якого є у державній власності) здійснюється за рішенням суду. Реалізація заставленого майна, на яке звернено стягнення, провадиться державним виконавцем на підставі виконавчого листа, суду або наказу господарського суду, або виконавчого напису нотаріусів у встановленому порядку, якщо інше не передбачено цим Законом чи договором.

Також, частиною 3 статті 33 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Статтею 36 Закону України "Про іпотеку" визначено особливу процедуру позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом укладення відповідного договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Отже, законодавством про іпотеку визначено особливий порядок задоволення вимог іпотекодержателя шляхом укладення нотаріально посвідченого договору, що виключає можливість укладення будь-якого іншого цивільного договору у простій письмовій формі.

З огляду на встановлення судами обставин укладення у липні 2010 року оспорюваних договорів про передачу майна боржника (відповідача-1), яке було предметом іпотеки, на зарахування боргу перед кредитором та іпотекодержателем спірного майна (відповідачем-2), а також встановлення судами обставин передачі за актами приймання-передачі на виконання зазначених договорів об'єктів нерухомого майна, такі договори могли укладатися тільки в нотаріальній формі.

Відтак, спірні договори є недійсними як такі, що укладені у простій письмовій формі, в той час як законодавством вимагається їх укладення в нотаріальній формі.

З огляду на зазначене, висновки суду апеляційної інстанції про відмову в задоволенні позову є помилковими.

Разом з тим, колегія суддів Вищого господарського суду України погоджується з правильністю висновків апеляційного суду про відсутність процесуальних порушень судом першої інстанції (неможливість подання на стадії апеляційного розгляду заяви про застосування позовної давності, належне повідомлення сторін про час та місце розгляду справи судом першої інстанції), які б зумовлювали обов'язкове скасування рішення суду від 22.07.2015 року.

Посилання апеляційного суду на правові позиції, викладені у постанові Верховного Суду України від 18.04.2011 року у справі №3-29гс11 та пункт 51 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 року №13 "Про практику розгляду судами корпоративних спорів", колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки зазначені постанови Верховного Суду України роз'яснювали положення Закону України "Про господарські товариства" №1576-XII від 19.09.1991 року до прийняття Закону України "Про акціонерні товариства" №514-VІ від 17.09.2008 року.

З огляду на таке, колегія суддів касаційного суду вважає правильним погодитися з висновками суду першої інстанції про недійсність оспорюваних договорів, укладених від імені відповідача-1, як таких що є нікчемними, за заявою акціонера відповідача-1, права якого на участь в зборах акціонерів на предмет прийняття рішень, віднесених до виключної компетенції зборів акціонерів, було порушено.

У зв'язку із зазначеним, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку про зміну резолютивної частини постанови суду апеляційної інстанції та викладення її у такій редакції:

"Апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Мар'їнський Укрпромзбут" та Приватного підприємства "Мегамет" залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Вінницької області від 22.07.2015 року у справі №902/841/15 залишити в силі.".

Також, колегія суддів Вищого господарського суду України зазначає, що з огляду на прийняття у справі рішення про задоволення позову, судові витрати позивача - акціонера ВАТ "Бродецький цукровий завод" ОСОБА_4 в суді касаційної інстанції в розмірі 1 461, 60 грн. необхідно розподілити між відповідачем-1 та відповідачем-2 порівну та стягнути з ВАТ "Бродецький цукровий завод" та ТОВ "Мар'їнський Укрпромзбут" по 730, 80 грн. судових витрат за розгляд справи касаційним судом.

На підставі викладеного та керуючись статтями 1115, 1117, 1119 - 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

П О С Т А Н О В И В :

1. Касаційну скаргу акціонера Відкритого акціонерного товариства "Бродецький цукровий завод" ОСОБА_4 задовольнити.

2. Постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 25.11.2015 року у справі №902/841/15 змінити, виклавши її резолютивну частину у такій редакції:

"Апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Мар'їнський Укрпромзбут" та Приватного підприємства "Мегамет" залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Вінницької області від 22.07.2015 року у справі №902/841/15 залишити в силі.".

3. Стягнути з Відкритого акціонерного товариства "Бродецький цукровий завод" (22115, Вінницька область, Козятинського району, смт. Бродецьке, вул. Робітнича, 44, ) на користь ОСОБА_4 (АДРЕСА_1 ідентифікаційний код НОМЕР_1) 730 (сімсот тридцять) грн. 80 (вісімдесят) коп. судового збору, сплаченого за подання касаційної скарги.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Мар'їнський Укрпромзбут" (85600, Донецька область, місто Мар'їнка, проспект Ворошилова, 16, ) на користь ОСОБА_4 (АДРЕСА_1 ідентифікаційний код НОМЕР_1) 730 (сімсот тридцять) грн. 80 (вісімдесят) коп. судового збору, сплаченого за подання касаційної скарги.

Господарському суду Вінницької області видати накази.

Головуючий Л.Й. Катеринчук

Судді С.В. Куровський

Н.Г. Ткаченко