ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" березня 2016 р.Справа № 922/6465/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Шарко Л.В.

при секретарі судового засідання Васильєвой Л.О.

розглянувши справу

за позовом ТОВ "Ун Моменто", м. Київ
до ТОВ "Аква", м. Харків
про заборону використання знаку та стягнення 51143,07 грн.
за участю представників:

позивача - ОСОБА_2 довіреність від 04.01.2016 року (повноваження перевірені секретарем Дніпровського районного суду м. Києва),

відповідача - ОСОБА_3, за довіреністю №1 від 01.02.2016 року,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року до господарського суду Харківської області з позовом до ТОВ "Аква" (далі - відповідач) звернулось ТОВ "Ун Моменто" (далі - позивач). У позові останній просив суд заборонити відповідачу використовувати належний позивачеві на праві власності знак для товарів та послуг "УН МОМЕНТО"; стягнути з відповідача на свою користь 33030,56 грн. збитків (упущену вигоду), заборгованість у розмірі 5327,51 грн. по оплаті роялті, штраф у розмірі 12785,00 грн. та покласти на відповідача витрати по оплаті судового збору у розмірі 2436,00 грн. Позов обґрунтований неналежним виконанням відповідачем умов договору комерційної концесії від 27.09.2005 року.

Ухвалою суду від 21.12.2015 року було порушено провадження у справі та справу було призначено до розгляду на 26.01.2016 року о 10:30 год.

05.02.16р. представник позивача надав заяву про зменшення позовних вимог в частині стягнення з відповідача заподіяних збитків та збільшення розміру позовних вимог в частині стягнення з відповідача заборгованості по оплаті роялті, в якій просить суд стягнути з відповідача на свою користь 28768,55 грн. збитків (упущену вигоду), заборгованість у розмірі 9589,52 грн. по оплаті роялті, штраф у розмірі 12785,00 грн. та покласти на відповідача витрати по оплаті судового збору у розмірі 2436,00 грн.

Ухвалою суду від 10.02.16р. прийнято до розгляду заяву позивача про зменшення позовних вимог в частині стягнення з відповідача заподіяних збитків та збільшення розміру позовних вимог в частині стягнення з відповідача заборгованості по оплаті роялті до розгляду та задоволено судом.

18.02.16р. представник відповідача надав відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечує та просить суд відмовити в задоволенні позову.

18.02.16р. за клопотанням представника позивача строк вирішення спору продовжено по 04.03.16р.

Представник відповідача в судовому засіданні 24.02.16р. проти позову заперечував, оголосив клопотання, в якому просив суд витребувати у позивача докази передачі та перебування на балансі позивача прасувального преса, який на думку позивача передавався відповідачем в рахунок погашення заборгованості перед позивачем.

Ухвалою суду від 24.02.16 року було задоволено к5лопотання представника відповідача щодо витребування доказів, а саме зобов'язано надати до суду докази передачі прасувального пресу в рахунок роялті по спірному договору та перебування на балансі позивача прасувального пресу.

29.02.16 року представником позивача було надіслано довідку за підписом директора та головного бухгалтера (вих. №25/02-01 від 25.02.2016 року) на адресу суду, яка надійшла через канцелярію суду (вх. № 6978 від 01.03.16р.), де зазначено, що вказане майно ніколи не передавалось відповідачем, в тому числі в рахунок оплати роялті за договором комерційної концесії (франчайзингу) від 27.09.2005 року (а.с. № 209).

02.03.16р. в судовому засіданні оголошувалась перерва до 09:30 до 04.03.16р.

04.03.16р. представник відповідача надав письмові пояснення по справі, в яких зазначив наступне.

Позивач надав до суду роздруківки із даними мережі Інтернет, а саме із веб-сайту http://www.kharkov.info, посилаючись на останній, як на доказ незаконного використання відповідачем торгівельного знаку "Ун Моменто", однак ніяких доказів про те, що дана інформація була розміщена на цьому сайті за зверненням відповідача, або його уповноважених осіб, а не автоматично, чи будь-якимись іншими особами - відповідачем не надано, позивач робить лише одні припущення, що не може вважатися належними та допустимими доказами щодо незаконного використання відповідачем торгівельного знаку "Ун Моменто".

Відповідач вважає, що спростуванням припущень з боку позивача є лист адміністратора веб - сайту http://www.kharkov.info ФОП ОСОБА_4 від 02 березня 2016 року до директора ТОВ "АКВА" ОСОБА_5, де зазначено (мовою оригіналу) (а.с. №225): "По факту размещения на веб-сайте http://www.kharkov.info информации об услугах химчистки "УН МОМЕНТО" в городе Харькове, в том числе по адресу: ул. Деревянко, 19 "А" в г. Харькове, можем сообщить, что ООО "АКВА" (его работники, представители) не обращались к администрации веб-сайта http://www.kharkov.info с заявлениями (просьбами) о размещении на последнем информации о своих услугах. как химчистки со знаком "УН МОМЕНТО". Данная информация была автоматически размещена на веб-сайте http://www.kharkov.info и после обращения представителя ООО "УН МОМЕНТО" ОСОБА_6 к администрации веб-сайта http://www.kharkov.info информация с изображением знака "УН МОМЕНТО" бьша удалена со страниц. где размещена информация об услугах химчистки. предоставляемьіх ООО "АКВА". По состоянию на настоящее время, на веб-сайте http://www.kharkov.info информация с наименованием "Химчистка "ОСОБА_7", является лишь "поисковой" информацией, которая не идентифицируется с услугами химчистки, предоставляемыми ООО "АКВА" и по техническим причинам не может быть удалена с сайта.".

Разом з тим, позивач наводить в якості доказів незаконного використання, відповідачем торгівельного знаку "Ун Моменто", заяву ОСОБА_8 (а.с. №31) та Фото приміщення "ІТАЛІЙСЬКА ХІМЧИСТКА" (адреса: вул. Дерев'янко, 19-а) (а.с. №33, 34), які за ствердженням позивача зроблені у 2015 році.

04.03.16р. представник відповідача надав заяву про застосування строків позовної давності до вимог позивача в частині стягнення з відповідача штрафу в сумі 12785,00 грн.

Представник позивача в судовому засіданні 04.03.16р. підтримав позовні вимоги, просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні 04.03.16р. проти позову заперечував, просив суд відмовити в задоволенні позову.

Враховуючи те, що норми ст. 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих ним повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній та додатково поданими на вимогу суду матеріалами та документами.

Розглянувши матеріали справи, повно та всебічно дослідивши обставини та докази на їх підтвердження, судом встановлено наступне.

Товариство з обмеженою відповідальністю "УН МОМЕНТО" є власником знаку для товарів та послуг (торговельної марки) "УН МОМЕНТО" (надалі - Знак), що підтверджується Випискою з Державного реєстру свідоцтв України на знаки для товарів і послуг від 12.12.2011р. № 42739 та Випискою з Державного реєстру свідоцтв України на знаки для товарів і послуг відносно свідоцтва № 42739 станом на 27.02.2013р.

До 01 липня 2011 року власником Знаку виступало Підприємство з іноземним капіталом "УН МОМЕНТО" на підставі свідоцтва на знак для товарів і послуг № 42739 від 16.08.2004р., дата подання заявки 11 листопада 2002р. Обсяг правової охорони Знаку визначено наведеними у свідоцтві та виписці її зображенням та переліком послуг, зокрема, прасування білизни; чищення одягу, чищення оздобленої білизни; прання; прання білизни; сухе чищення; чищення і лагодження хутра; послуги щодо доставляння товарів, замовлень.

На підставі Договору про передачу права власності на знаки для товарів і послуг від 01 липня 2011 року, укладеного між Підприємством з іноземним капіталом "УН МОМЕНТО" та Позивачем, зареєстрованого 12 грудня 2011р. та Рішенням Державної служби інтелектуальної власності України від 24 листопада 2011р., реєстраційний номер 12304, право власності на Знак перейшло до Позивача.

Крім того, відповідно до Статуту Позивача, затвердженого Загальними Зборами Учасників Товариства (Протокол № 1302/12 від 13 лютого 2012 року) при створенні підприємства Позивача воно є правонаступником Підприємства з іноземним капіталом "УН МОМЕНТО".

27 вересня 2005 року між Підприємством з іноземним капіталом "Ун Моменто", в якості Правоволодільця (Франчайзер) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Аква", в якості Користувача (Франчайзі) (надалі за текстом - Відповідач) було укладено Договір комерційної концесії (Франчайзингу) (надалі за текстом - Договір). Договір укладено у письмовій формі зі ст. 639 та ст.712 ЦК України, підписано повноважними представниками двох сторін за договором, їх підписи засвідчено печатками сторін, що відповідає вимогам статей 207, 208 ЦК України.

Згідно умов вищевказаного договору Відповідач зобов'язувався дотримуватись умов використання Комплексу прав та сплатити на користь ПІК "УН МОМЕНТО" (Правоволоділець за Договором) обумовлені цим Договором суму вступного внеску, періодичних платежів (роялті) та інші належні платежі за даним Договором.

Згідно частини С пункту 1 розділу "Тлумачення термінів" Договору до Комплексу прав входять право Користувача використовувати об'єкти права інтелектуальної власності Правоволодільця, у тому числі Торгівельний знак "УН МОМЕНТО", комерційний досвід та Франчайзинговий пакет на умовах даного Договору.

Пунктом 3.3. Договору встановлено, що розмір роялті за рік не може бути менше гривневого еквівалента 500 Євро, що в перерахунку за кожен місяць складає 41,67 євро, що в гривневому еквіваленті складає 1065,50 грн.

Строк дії Договору за умовами п. 10.1. Договору становив 5 років з моменту вступу Договору в силу за умовами п. 2.1. Договору. Так, п. 2.1. Договору встановлено, що Договір вступає в силу за наступних умов:

- отримання Правоволодільцем вступного внеску в розмірі 7 500 гривень;

- укладення Користувачем низки договорів за переліком, викладеним в п. 2.1.2 Договору.

Додатковою угодою № 1 до Договору від 31 травня 2010р. дію Договору продовжено ще на 3 роки. Таким чином, строк дії Договору становить 8 років.

Враховуючи, що вступний внесок в повному розмірі було сплачено Відповідачем 29 вересня 2005 року і з цієї дати Договір набрав чинності (а.с. №22), таким чином, дія Договору закінчилася 30 вересня 2013р. Інших домовленостей між Позивачем та Відповідачем, за яким би Відповідачеві було надано право використання Знаку після припинення дії Договору, між сторонами не укладалось.

За умовами п. 11.2. Договору, Користувач після закінчення строку дії Договору повинен у термін 1 (один) календарний місяць припинити використання Комплексу Прав Правоволодільця, у тому числі, - повернути Франчайзингів пакет, будь-яку документацію, отриману від Правоволодільця в термін дії даного Договору, зняти вивіску "УН МОМЕНТО", з якою Споживачі асоціюють Користувача з Правоволодільцем і Франчайзинговою мережею "УН МОМЕНТО" та змінити дизайн Виробничих приміщень та Приймальних пунктів.

Оскільки відповідачем не було здійснено оплати позивачу винагороди за дев'ять місяців (з січня 2013 року по вересень 2013 року включно) по договору за користування комплексом прав в сумі 9589,52 грн., тому, позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права.

Надаючи правову кваліфікацію доказам, які надані сторонами та викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них суд виходить з наступного.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобовязання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема є договір та інші правочини та юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обовязків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

У відповідності із ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України, господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один субєкт господарювання (зобовязана сторона, у тому числі боржник) зобовязаний вичинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкту (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо) або утримуватися від певних дій, а інший субєкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконання її обовязків.

Господарські зобовязання можуть виникати, зокрема з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч.7 ст.179 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 598 Цивільного кодексу України, зобовязання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом та припинення зобовязання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених законом або договором, а згідно ст. 599 Цивільного кодексу України, зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не припустив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 193 Господарського кодексу України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до статті 1115 ЦК України, за договором комерційної концесії одна сторона (правоволоділець) зобов'язується надати другій стороні (користувачеві) за плату право користування відповідно до її вимог комплексом належних цій стороні прав з метою виготовлення та (або) продажу певного виду товару та (або) надання послуг. Відносини, пов'язані з наданням права користування комплексом прав, регулюються цим Кодексом та іншим законом.

За приписами статті 1116 ЦК України, предметом договору комерційної концесії є право на використання об'єктів права інтелектуальної власності (торговельних марок, промислових зразків, винаходів, творів, комерційних таємниць тощо), комерційного досвіду та ділової репутації. Договором комерційної концесії може бути передбачено використання предмета договору із зазначенням або без зазначення території використання щодо певної сфери цивільного обороту.

Судом встановлено, що відповідачем не було надано до суду належних доказів щодо оплати позивачу винагороди за дев'ять місяців (з січня 2013 року по вересень 2013 року включно) по спірному договору за користування комплексом прав в сумі 9589,52 грн.

Станом на момент розгляду справи, відповідач не надав суду достатніх доказів, які б підтверджували усну заяву представника відповідача про погашення заборгованості по спірному договору шляхом передачі у 2007 році виробничого обладнання -прасувального пресу (вартість якого 6000 ЄВРО) - за весь час дії спірного договору в рахунок оплати роялті по спірному договору.

Втім, позивач надав довідку (вих. №25/02-01 від 25.02.2016 року), якою спростовує усне твердження відповідача про передачу обладнання в рахунок погашення заборгованості щодо оплати роялті по спірному договору, в якій за підписом директора та головного бухгалтера доводить, що прасувальний прес ніколи не передавався відповідачем, в тому числі в рахунок оплати роялті за договором комерційної концесії (франчайзингу) від 27.09.2005 року та не перебуває на балансі підприємства позивача (а.с. № 209).

Відповідно до статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Враховуючи, що відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України, статей 193, 198 Господарського кодексу України, зобовязання повинні виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов і порядку укладеного між сторонами договору та згідно вимогам закону, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, приймаючи до уваги викладені обставини, та враховуючи те, що відповідач не надав суду жодного документу, який би підтверджував погашення заборгованості за договором, суд вважає позовні вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 9589,52 грн. заборгованості, правомірні та обґрунтовані, такі, що не спростовані відповідачем, тому підлягають задоволенню.

Зважаючи на вищевикладене, суд приходить до висновку про наявність законних підстав для задоволення вимог позивача в частині стягнення роялті в сумі 9589,52 грн. заборгованості, оскільки відповідач не надав суду належних та допустимих доказів, які б спростовували суму заявленого боргу.

Щодо вимоги позивача про заборону відповідачеві використання належному позивачеві знаку для товарів та послуг "Ун Моменто", суд зазначає наступне.

Так, позивач зазначає, що дія Договору закінчилася 30 вересня 2013р., однак відповідач не припиняв використання Знаку "УН МОМЕНТО" та протягом останніх 3-х років продовжує незаконно та безоплатно використовувати торгівельний знак "УН МОМЕНТО".

Відповідно до ч. 2 ст. 157 ГК України, використанням торговельної марки у сфері господарювання визнається застосування її на товарах та при наданні послуг, для яких вона зареєстрована, на упаковці товарів, у рекламі, друкованих виданнях, на вивісках, під час показу експонатів на виставках і ярмарках, що проводяться в Україні, у проспектах, рахунках, на бланках та в іншій документації, пов'язаній з впровадженням зазначених товарів і послуг у господарський (комерційний) обіг.

На підтвердження даного факту позивач надав до суду роздруківки із даними мережі Інтернет, а саме із веб-сайту http://www.kharkov.info, посилаючись на останній, як на доказ незаконного використання відповідачем торгівельного знаку "Ун Моменто".

Проте, доказів що дана інформація була розміщена на вищевказаному сайті за зверненням відповідача до суду не надано.

Слід зазначити, що спростуванням вищезазначених тверджень позивача є лист-відповідь адміністратора веб - сайту http://www.kharkov.info ФОП ОСОБА_4 від 02 березня 2016 року до ТОВ "АКВА" на ім'я директора ОСОБА_5, де зазначено наступне (мовою оригіналу):

"По факту размещения на веб-сайте http://www.kharkov.info информации об услугах химчистки "УН МОМЕНТО" в городе Харькове, в том числе по адресу: ул. Деревянко, 19 "А" в г. Харькове, можем сообщить, что ООО "АКВА" (его работники, представители) не обращались к администрации веб-сайта http://www.kharkov.info с заявлениями (просьбами) о размещении на последнем информации о своих услугах, как химчистки со знаком "УН МОМЕНТО". Данная информация, была автоматически размещена на веб-сайте http://www.kharkov.info и после обращения представителя ООО "УН МОМЕНТО" ОСОБА_6 к администрации веб-сайта http://www.kharkov.info, информация с изображением знака "УН МОМЕНТО" была удалена со страниц, где размещена информация об услугах химчистки, предоставляемых ООО "АКВА". По состоянию на настоящее время, на веб-сайте http://www.kharkov.info информация с наименованием "Химчистка "ОСОБА_7", является лишь «поисковой» информацией, которая не идентифицируется с услугами химчистки, предоставляемыми ООО "АКВА" и по техническим причинам не может быть удалена с сайта.».

Вищезазначене свідчить про те, що відповідач не перебуває із власниками зазначених сайтів у будь-яких відносинах і не може нести відповідальності за наявну на веб-сайті http://www.kharkov.info інформацію.

Таким чином, позивачем не доведено належними та допустимими доказами розміщення саме відповідачем знаку "Химчистки УН МОМЕНТО", тому саме існування в мережі інтернет інформації про вищевказану хімчистку "УН МОМЕНТО" не містить прямого зв'язку з послугами хімчистки, що надаються ТОВ "АКВА".

Разом з тим, відповідач спростовує використання торгівельного знаку "Ун Моменто" та Комплексу інших прав Позивача за цим Договором, після закінчення строку його дії, а саме з 01 жовтня 2013 року, про що свідчить наказ директора ТОВ "АКВА" №09092013 від 09 вересня 2013 року "Про припинення використання торгівельного знаку "Ун Моменто" ( а.с. №159) та інших обєктів прав інтелектуальної власності ПІК "Ун Моменто" та Пояснювальна заступника директора ТОВ "АКВА" ОСОБА_1 від 23.02.2016 р. (а.с. №193).

Крім того, позивач наводить в якості доказів незаконного використання, відповідачем торгівельного знаку "Ун Моменто", заяву ОСОБА_8 (а.с. №31) та Фото приміщення "ІТАЛІЙСЬКА ХІМЧИСТКА" (ксерокопії фотографій фасаду хімчистки відповідача (адреса: вул. Дерев'янко, 19-а) (а.с. № 33, 34), які за ствердженням позивача зроблені у 2015 році.

Слід зазначити, що в даному випадку не можливо достовірно визначити, в якому місці, в який час зроблені вказані фото, а також на даному фото повністю можливо розгледіти такий напис: "8-20 без перерыва выходных, итальянская химчистка Н моменто", що не є ідентичним торгівельному знаку "Ун Моменто".

Якщо навіть припустити, що напис був ідентичний торгівельному знаку "Ун Моменто", то дату наданого позивачем фото встановити на теперішній час неможливо (а.с. №34).

Таким чином, доказів в підтвердження достовірності інформації щодо розміщення знаку "Ун Моменто", яка була надана ОСОБА_8, а також в підтвердження інформації про те, що фото було зроблено саме у 2015 році, суду не надано.

Зважаючи на вищевикладене, представник позивача не надав відповідних доказів у підтвердження припущення щодо розміщення вивіски по вул. Дерев'янка, буд. 19-А у м. Харкові із зображенням торгівельного знаку "Ун Моменто", саме після закінчення строку дії договору, тому надані фото не можуть слугувати належними доказами і, як наслідок, не призводять до підтвердження факту використання відповідачем знаку "Ун Моменто".

Також, позивачем зазначається в якості доказу звернення ОСОБА_8 до відповідача, саме у 2015 році - Квитанція "ІТАЛІЙСЬКА ХІМЧИСТКА" (а.с. №32) за якою було надано послугу. Разом з тим, квитанція не містить повної дати її видачі, а саме рік видачі, а містить лише тільки дату та місяць. Слід звернути увагу, що у цьому документі зазначено:

"- ОСОБА_8 вул. Сумська, 108,

Квитанція № 001,

дата прийому: "2 " 10__ р.,

дата видачі: "5" 10__".

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що зазначена квитанція не може вважатися належним та допустимим доказом, та свідчити про звернення даної особи до відповідача саме у 2015 році.

Згідно ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Належність доказів - спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об'єктивної істини. При цьому питання про належність доказів остаточно вирішується судом.

Допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні підтверджуватися певними засобами доказування або певні обставини не можуть підтверджуватися певними засобами доказування.

Так, в якості доказів незаконного використання відповідачем торгівельного знаку "Ун Моменто", позивачем надані, заяву ОСОБА_8 (а.с № 31), Квитанцію "ІТАЛІЙСЬКА ХІМЧИСТКА" (а.с. № 32) та Фото приміщення "ІТАЛІЙСЬКА ХІМЧИСТКА" (адреса: м. Харків, вул. Деревянко, 19-а) (а.с. № 33-34), однак останні не можливо вважати доказами по справі, відповідно до ч. 2 ст. 34 ГПК України.

Таким чином, позивачем не доведено факту самовільного використання відповідачем комплексу прав, у тому числі торгівельного знаку "Ун Моменто".

Щодо вимог позивача про стягнення з позивача збитків (упущеної вигоди) за користування комплексом прав в сумі 28768,55 грн. та штрафу в сумі 500 євро у відповідності до п. 11.3 Договору, слід вказати наступне.

У відповідності до ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Під збитками розуміються втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ст. 224 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управленою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до п. 1 ст. 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафна санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною.

На підставі ст. ст. 610, 611 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ст. 623 Цивільного кодексу України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки; розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором; збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов'язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред'явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення; при визначення неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Наслідки порушень зобов'язань за договором є правовою підставою, згідно із ст. 623 Цивільного кодексу України, для стягнення збитків.

З огляду на положення статті 224 Господарського кодексу України, статей 22, 611, 614, 623 Цивільного кодексу України, для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

При цьому, на позивача покладається обов'язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяними збитками.

Позивачем доказів в підтвердження наявності вини у відповідача та доказів понесення позивачем збитків в розмірі 28768,55 грн. в наслідок самовільного використання відповідачем комплексу прав не подано.

Беручи до уваги вищенаведене, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено використання відповідачем після закінчення строку дії договору (з 01 жовтня 2013 року по грудень 2015 року) торгівельного знаку "Ун Моменто" (самого факту вчинення правопорушення), а відповідно вимога про стягнення суму у розмірі 28768,55 грн., як збитки (упущена вигода), є недоведеною та не підлягає задоволенню, за приписами ст. 224 ГК України.

Таким чином, позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача збитків в сумі 28768,55 грн. є необгрунтованими, тому не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Відповідно до п. 11.3 Договору у разі невиконання Користувачем п. 11.2. Договору, Користувач оплачує Правоволодільцю штраф у розмірі гривневого еквівалента 500 євро. Оплата штрафу не звільняє Користувача від виконання зобов'язань, а також відшкодування внесених Правоволодільцем збитків у зв'язку з таким невиконанням.

Як встановлено, судом, позивачем не надано належних доказів використання відповідачем комплексу прав на знак після закінчення строку дії договору, а тому вимога позивача про стягнення з відповідача штрафу в сумі 500,00 євро, на підставі п. 11.3. договору не підлягають задоволенню.

Отже, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме в частині стягнення заборгованості по оплаті роялті в сумі 9589,52 грн., а в іншій частині заявленого позову слід відмовити.

Як вже зазначалось вище, 04.03.16р. представник відповідача надав заяву про застосування строків позовної давності до вимог позивача про стягнення з відповідача штрафу в сумі 12785,00 грн.

У відповідності до положень п. 1.1. Постанови Пленуму ВГСУ від 29.05.2013 року №10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" позовна давність, за визначенням статті 256 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність є інститутом цивільного права і може застосовуватися виключно до вимог зі спорів, що виникають у цивільних відносинах, визначених у частині першій статті 1 ЦК України, та у господарських відносинах (стаття 3 Господарського кодексу України, далі - ГК України).

Положеннями п. 2.2. Постанови Пленуму ВГСУ від 29.05.2013 року №10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" встановлено, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Оскільки, судом встановлено відсутність порушеного права позивача щодо користування відповідачем комплексом прав (використання знаку "Ун Моменто" після закінчення дії договору), таким чином, у господарського суду відсутні підстави для задоволення заяви щодо застосування строку позовної давності до вимог позивача про стягнення з відповідача штрафу, тому суд відмовляє відповідачу у задоволенні цієї заяви.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується ст. 49 ГПК України. У спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, судові витрати у даній справі покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України; ст.ст. 22, 224, 225, 509, 598, 611, 612, 614, 623, 629, 1115, 1116 Цивільного кодексу України; ч.2 ст.157, ст.ст. 173, 174, 179, 193, 197 Господарського кодексу України; ст.ст. 1, 4, 12, 32, 33, 34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "АКВА" (61066, АДРЕСА_1, Ідентифікаційний код 24476894) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "УН МОМЕНТО" (01133 м. Київ, бульвар Лесі Українки, будинок 21, Ідентифікаційний код 37403596) заборгованість по оплаті роялті в сумі 9589,52 грн., витрати по сплаті судового збору в сумі 456,75 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В частині позовних вимог щодо заборони використання відповідачем належного позивачу на праві власності знаку для товарів та послуг "УН МОМЕНТО" - відмовити.

В частині стягнення з відповідача збитків у вигляді упущеної вигоди в сумі 28768,55 грн. та штрафу в сумі 12785,00 грн. - відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку для оскарження. Зазначений строк обчислюється з дня підписання повного тексту рішення. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 09.03.2016 р.

Суддя ОСОБА_9