ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.03.2016р. Справа№ 914/633/16

За позовом: Приватного підприємства «БЕРКУТ», м. Львів

до відповідача: Львівського управління начальника робіт, м. Львів

про: стягнення 114 500,37 грн.,

Суддя Долінська О.З.

При секретарі Тераз М.В.

За участю представників:

позивача: ОСОБА_1 дов. №5 від 18.03.2016 року,

відповідача: ОСОБА_2 дов. №2 від 18.03.2016 р.

Учасникам судового процесу розяснено права та обовязки передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України. Заяв про відвід судді не подавалось. Клопотань про технічну фіксацію судового процесу не поступало.

На розгляд господарського суду Львівської області поступив позов Приватного підприємства «БЕРКУТ» до Львівського управління начальника робіт про стягнення 114 500,37 грн. Ухвалою від 04.03.2016 р. порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 21.03.2016 року.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що відповідач в порушення умов Договору №1/03/13від 04.03.2013 р. на поставку матеріалів, своєчасно не оплатив за поставлений товар, внаслідок цього в останнього виникла перед позивачем основна заборгованість у сумі 42 704,89 грн. Крім того, відповідачу до стягнення нараховано позивачем 29 679,90 грн. інфляційних втрат, 3815,36 грн. 3% річних та 38 300,22 грн. - пені, які просить стягнути з відповідача, а також просить стягнути з відповідача користь позивача понесені витрати по сплаті судового збору.

В судове засідання 21.03.2016 року представник позивача зявився, позов підтримав із підстав викладених у позовній заяві, вимоги ухвали суду від 04.03.2016 року виконав.

В судове засідання 21.03.2016 року представник відповідача зявився, позов не визнає, із підстав викладених у відзиві, вимоги ухвали суду від 04.03.2016 року виконав.

Вважає безпідставним нарахування штрафних санкцій і враховуючи те, що Львівське управління начальника робіт є державною установою, просить відмовити в задоволенні позову.

В судовому засіданні 21.03.2016 р. судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши і проаналізувавши матеріали справи в їх сукупності, оглянувши оригінали документів, суд встановив таке.

4 березня 2013 року між Львівським управлінням начальника робіт (надалі Покупець) та Приватним підприємством Беркут (надалі Продавець) укладено договір № 4/03/13 на поставку матеріалів (надалі Договір). Відповідно до п. 1.1. Договору, згідно цього договору продавець (позивач у справі) зобовязується передати у власність покупцеві (відповідач у справі) , а покупець зобовязується прийняти та сплатити за товар (далі товар) згідно накладної. Право власності на товари, що передаються переходять від продавця до покупця з моменту поставки цих товарів в місце зазначене покупцем і прийняття покупцем цих товарів (п.1.2. Договору).

На виконання пунктів 1.1 та 1.2 Договору позивачем поставлено відповідачу товар згідно накладної №1 від 06.03.2013 р. на загальну суму 42 704,89 грн.(в т.ч. ПДВ).

Відповідно до п. 3.2 Договору, розрахунки за товари здійснюються Покупцем по безготівковому розрахунку на розрахунковий рахунок Продавця на протязі пяти банківських днів від дати поставки.

Згідно п. 4.1 Договору, вартість товару, що надається Продавцем у відповідності до умов даного договору становить 100 000,00 грн.

Продавцем виконано свої договірні зобовязання та поставлено покупцю товар на загальну суму 42 704,89 грн., що підтверджується долученими до матеріалів справи видатковою накладною № 1 від 06.03.2013 р. на суму 42 704,89 та довіреністю серії ЯОТ №803660 відповідача на отримання матеріальних цінностей, які підписані та скріплені мокрими печатками сторін.

Однак, свої договірні зобовязання покупцем не виконано, не оплачено за отриманий товар, в звязку з чим заборговано позивачу 42 704,89 грн. Сума заборгованості підтверджена відповідачем у акті взаєморозрахунків станом на 01.09.2015 р. та станом на 01.03.2016 р.

Відповідно до п. 6.2. договору, у випадку прострочення покупцем терміну оплати вартості товару покупцем сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення платежу, з дня виникнення заборгованості до дня повного її погашення. В порядку ч. 6 ст. 232 ГК України сторони погоджуються не припиняти нарахування через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано, до повного його виконання або звернення до суду з позовом.

Згідно п. 6.3. Договору, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 259 ЦК України сторони погоджуються встановити загальний трирічний строк позовної давності для стягнення штрафних санкцій.

Виходячи з цього позивач просить стягнути з відповідача 29 679,90 грн. інфляційних втрат, 3815,36 грн. 3% річних та 38 300,22 грн. пені.

Станом на день розгляду справи судом, відповідач не надав суду доказів погашення заборгованості в повному обсязі, несплату заборгованості пояснив важким фінансовим становище відповідача.

При прийнятті рішення про задоволення позовних вимог частково, суд виходив з наступного:

Згідно зі статтею 509 ЦК України зобов'язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Аналогічне положення містить ст. 193 Господарського кодексу України, де зазначено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Як вбачається із матеріалів справи, на виконання умов Договору № 4/03/13 від 04.03.2013 р. на поставку матеріалів, позивач поставив товар на загальну суму 42 704,89 грн., що підтверджується долученими до матеріалів справи видатковою накладною № 1 від 06.03.2013 р. на суму 42 704,89 та довіреністю серії ЯОТ №803660 на отримання матеріальних цінностей, які підписані та скріплені мокрими печатками сторін.

Однак, як вбачається із позовних вимог та матеріалів справи, свої договірні зобовязання відповідач не виконав, заборгувавши позивачу станом на момент подання позовної заяви 42 704,89 грн. за поставлений товар по вказаній накладній.

Станом на день прийняття рішення дана заборгованість відповідачем не погашена, відповідачем зворотнього суду не доведено.

Відтак, заборгованість відповідача перед позивачем, за поставлений товар, по зазначеній вище накладній, становить 42 704,89 грн. та підлягає до стягнення з відповідача.

Нормами ст. 625 ЦК України передбачена відповідальність за порушення грошового зобовязання, а саме: сплата суми боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення та трьох відсотків річних від простроченої суми.

За несвоєчасне виконання договірних зобовязань позивачем нараховані інфляційні втрати в розмірі 29 679,90 грн. за період з 14.03.2013 р. по 31.01.2016 р. та три відсотки річник за період з 14.03.2013 р. по 04.03.2016 р. в розмірі 3815,36 грн.

Відповідно до п. 3.2 Договору, розрахунки за товари здійснюються Покупцем по безготівковому розрахунку на розрахунковий рахунок Продавця на протязі пяти банківських днів від дати поставки.

Враховуючи день поставки товару 06.03.2013 р., то 14.03.2013 р. є 5-тим банківським днем, для оплати за товар. А відтак нарахування пені, 3 % річних і інфляційних втрат слід нараховувати з 15.03.2013 р., а не з 14.03.2013 р., як це нараховував позивач.

Суд здійснивши перерахунок інфляційних втрат та 3 % річних, прийшов до висновку, що інфляційні втрати підлягають до стягнення в розмірі 29 679,90 грн. в межах заявлених позовних вимог. А щодо 3 % річних, то підлягають позовні вимоги в цій частині до задоволення частково в сумі 3 696,02 грн. (розрахунки здійснені судом додані до матеріалів справи), а в задоволенні решти позовних вимог в цій частині суд відмовляє.

Згідно п. 6.2. Договору, у випадку прострочення покупцем терміну оплати вартості товару покупцем сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення платежу, з дня виникнення заборгованості до дня повного її погашення. В порядку ч. 6 ст. 232 ГК України сторони погоджуються не припиняти нарахування через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано, до повного його виконання або звернення до суду з позовом.

Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. При цьому пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Зазначені норми Цивільного кодексу України кореспондують приписами, встановленими Господарським кодексом України.

Так, у відповідності із ст.230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно п.6 ст.231 ГК України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, які визначаються обліковою ставкою НБУ за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до ч.6 ст.232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано.

У відповідності до п.2.9. та 2.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», за приписом статті 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та частини другої статті 343 ГК України розмір пені за прострочку платежу не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Якщо в укладеному сторонами договорі зазначено вищий розмір пені, ніж передбачений у цій нормі, застосуванню підлягає пеня в розмірі згаданої подвійної облікової ставки. Установлене статтею 3 названого Закону обмеження розміру пені не стосується неустойки, встановленої іншими законодавчими актами. До вимог про стягнення неустойки застосовується спеціальна позовна давність в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

Таким чином суд здійснивши перерахунок вимоги позивача про стягнення з відповідача 38 300,22 грн. пені за період з 14.03.2013 р. по 04.03.2016 р., прийшов до висновку, що позовні вимоги в цій частині підлягають до задоволення частково в сумі 3 092,30 грн. за період з 15.03.2013 р. по 15.09.2013 р. (розрахунок пені судом долучено до матеріалів справи) (враховуючи подвійну облікову ставки НБУ). В задоволенні позовних вимог щодо стягнення решти суми пені, суд відмовляє як у безпідставно нарахованій.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з ст. 34 ГПК України, Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 43 ГПК України, передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Судовий збір суд покладає на сторони пропорційно до задоволених вимог, у відповідності до ст. 49 ГПК України. А відтак, до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає 1 292,59 грн. понесених витрат на сплату судового збору. Решта сума судового збору залишається за позивачем.

Керуючись ст. ст. 3, 12, 22, 32, 33, 34, 43, 49, 75, 82, 84, 85, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задоволити частково.

2. Стягнути з Львівського управління начальника робіт (УНР) (79034, м. Львів, вул. Луганська, 3, ) на користь Приватного підприємства БЕРКУТ (79049, м. Львів, вул. Драгана, 30/42, ) 42 704,89 грн. основної заборгованості, 29 679,90 грн. інфляційних втрат, 3 696,02 грн. - 3 % річних, 3 092,30 грн. - пені та 1 292,59 грн. понесених на сплату судового збору.

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити

4. Наказ видати відповідно до ст. 116, 117 ГПК України.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 23.03.2015 р.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України, може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені ст. ст. 91- 93 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя Долінська О.З.