КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" березня 2016 р. Справа№ 910/28747/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко О.В.

суддів: Тарасенко К.В.

Куксова В.В.

при секретарі судового засідання - Захарчук Н.С.

за участю представників: відповідно до протоколу судового засідання від 15.03.2016р.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Джерело ЛТД" на рішення Господарського суду міста Києва від 28.12.2015 року (повний текст якого складено 04.01.16р.)

у справі № 910/28747/15 (суддя: Спичак О.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Джерело ЛТД"

до Публічного акціонерного товариства "Укргазпромбанк"

за участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "Всесвіт"

про визнання недійсним п.п. 3.2.5 та 3.2.11 договору банківського кредиту №180-к/11 від 25.10.11р.

СУТЬ СПОРУ ТА СКАРГИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані позовні вимоги Товариство з обмеженою відповідальністю "Джерело ЛТД" до Публічного акціонерного товариства "Укргазпромбанк" про визнання недійсним п.п. 3.2.5 та 3.2.11 договору банківського кредиту № 180-к/11 від 25.10.2011 р.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що умова щодо права відповідача пред'явити до позичальника дострокову вимогу про погашення кредиту в повному обсязі є вкрай невигідною для позивача, оскільки він не має можливості в такий короткий строк мобілізувати в повному обсязі грошові кошти для її погашення. Підставою для укладання зазначеного кредитного договору слугувало те, що показники фінансової діяльності позивача за наслідками третього кварталу 2011 року свідчили про його поганий фінансовий стан та можливість банкрутства, у зв'язку з чим тільки загроза банкрутства змусила позивача укласти договір на невигідних для себе умовах.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 28.12.15р. у задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Джерело ЛТД" звернулося з апеляційною скаргою до Київського апеляційного господарського суду, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 28.12.2015р. та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Відповідно до протоколу про автоматичний розподіл справ між суддями від 19.01.16р. визначено склад суду для розгляду апеляційної скарги, головуючий суддя Тищенко К.В., Іоннікова І.А., Тарасенко К.В.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення Господарського суду міста Києва прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, з недоведеністю обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків, викладених у рішенні обставинам справи.

На підставі апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Джерело ЛТД" на рішення Господарського суду міста Києва від 28.12.2015р., згідно ст. 98 ГПК України, Київським апеляційним господарським судом ухвалою від 21.01.2016р. порушено апеляційне провадження та призначено розгляд справи на 16.02.16р.

Відповідно до протоколу про автоматичні зміни складу колегії суддів від 16.02.16р., у зв'язку з перебуванням судді Іоннікової І.А. у відпустці, визначено новий склад суду головуючий суддя: Тищенко О.В, судді Куксов В.В., Тарасенко К.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 16.02.16р. справу №910/28747/15 прийнято до свого провадження колегієюю суддів у складі головуючий суддя: Тищенко О.В, судді Куксов В.В., Тарасенко К.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 16.02.16р. розгляд справи відкладено на 15.03.16р.

14.03.15р. через загальний відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду представником третьої особи подано заяву про відкладення розгляду справи, яка призначена на 15.03.16р. на іншу дату, у зв'язку із наданням правової допомоги у судовій справ №908/283/16 що розглядається господарським судом Запорізької області.

Розглянувши клопотання представника третьої особи щодо відкладення розгляду справи колегія суддів зазначає наступне.

З такими доводами, колегія суддів погодитись не може, ГПК України не обмежує кількості представників, яких може призначити одна особа, а стаття 77 ГПК України надає суду право, а не зобов'язує його відкласти розгляд справи в разі нез'явлення в засідання представників сторін, інших учасників судового процесу.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів відмовляє представнику третьої особи в задоволені заяви про відкладення розгляду справи.

У судове засідання 15.03.16р. з'явився представник позивача, відповідача.

Через загальний відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду представником позивача подано клопотання про витребування від відповідача доказів, а саме: переддоговірне листування ТОВ «Джерелр ЛТД» та ПАТ «Укргазпромбанк» що проводилось з метою укладання договору банківського кредиту; листування ТОВ «Джерелр ЛТД» та ПАТ «Укргазпромбанк» що проводилось з метою вчинення змін до договору банківського кредиту, зокрема щодо скасування графіку повернення кредиту; первинну редакцію договору банківського кредиту, що був наданий ПАТ «Укргазпромбанк» на запит ТОВ «Джерелр ЛТД»; розрахунок суми відсотків за договором банківського кредиту №180-К/11 від 25.10.2011р., яку зобов'язалося сплатити ТОВ «Джерелр ЛТД» за погодженим сторонами графіком повернення кредиту; розрахунок суми відсотків за договором банківського кредиту №180-К/11 від 25.10.2011р., яку зобов'язалося сплатити ТОВ «Джерелр ЛТД» після скасування графіку повернення кредиту.

Представник відповідача щодо витребування доказів заперечував.

Колегія суддів розгляувши клопотання представника позивача про витребування доказів відмовила у його задоволені з підстав його необгрунтованості.

Крім того представником позивача було подано клопотання про призначення у справі судово-економічної експертизи.

Представник відповідача щодо задоволення клопотання про призначення у справі судово-економічної експертизи заперечував.

Відповідно до статті 41 Господарського процесуального кодексу України, експертиза призначається для з'ясування питань, що потребують спеціальних знань.

Отже, судова експертиза повинна призначатися лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмету доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Враховуючи викладене, дослідивши матеріали справи, колегія суддів відхилила клопотання позивача про призначення у справі судово-економічної експертизи, оскільки для встановлення фактичних даних по даній справі, що входять до предмету доказування відсутня неохідність у спеціальних знаннях.

Представник апелянта в судовому засіданні апеляційної інстанції вимоги апеляційної скарги підтримав, просив суд апеляційну скаргу задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від 28.12.2015року у справі №910/28747/15 скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції заперечував проти доводів апелянта, викладених в апеляційній скарзі, просив суд відмовити в задоволенні скарги та залишити без змін оскаржуване рішення місцевого господарського суду.

Представник третьої особи у судове засідання 15.03.16р. не з'явився про причини неявки суд не повідомлено, про час та дату розгляду справи повідомлений належним чином.

Стаття 22 ГПК України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 77 ГПК України у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Застосовуючи згідно з частиною 1 статті 4 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989).

Дослідивши матеріали справи, які містять докази повідомлення всіх учасників судового процесу про дату, час та місце судового засідання, з метою дотримання процесуальних строків вирішення спору, судова колегія вважає можливим розглянути справу за наявними у ній матеріалами, за відсутності представника третьої особи, оскільки його неявка не є перешкодою для розгляду апеляційної скарги.

Статтею 99 Господарського процесуального кодексу України визначено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Згідно з статтею 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, наявні в матеріалах справи та заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, Київський апеляційний господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, між Товариством з обмеженою відповідальністю "Джерело ЛТД" та Публічним акціонерним товариством "УКРГАЗПРОМБАНК" 25.11.2011 було укладено договір банківського кредиту №180-К/11, з додатковими угодами до нього (надалі - Кредитний договір), у відповідності з яким позивачем було надано відповідачу кредит на загальну суму 36 000 000,00 грн. з обов'язком відповідача щомісячно частинами повернути кредит в термін до 24 січня 2020 включно, зі сплатою щомісячно відсотків за користування кредитом, а також неустойки (пені, штрафу) в розмірі та в терміни, що передбачені умовами Кредитного договору.

У відповідності до умов кредитного договору відповідач зобов'язаний погашати кредит щомісяця згідно графіку Додаток №1 до Кредитного договору. Остаточне погашення залишку кредиту згідно графіку погашення має бути здійснене не пізніше 24.01.2020 включно.

Відповідно до п.п. 3.2.2.-3.2.3 кредитного договору позивач зобов'язався повернути отриманий кредит у повному обсязі у строк вказаний у договорі і платити щомісячно відсотки за користування кредитом у валюті кредиту в розмірі, строки та в порядку, що встановлені цим договором.

Як встановлено п. 3.2.5 договору позичальник зобов'язаний повернути достроково кредитодавцю кредит у повному обсязі та сплатити нараховані проценти від настання строку виконання зобов'язання у разі настання випадків, зазначених у п. 3.2.11 цього договору.

Пунктом 3.2.11 кредитного договору встановлено, що відповідач зобов'язався повністю повернути кредит та сплатити нараховані відсотки за користування кредитом та комісії за договором, незалежно від настання строку виконання зобов'язання у випадку невиконання позичальником будь-якого зобов'язання за цим договором або за будь-яким іншим договором, укладеним з кредитодавцем.

В своїй позовній заяві та апеляційній скарзі позивач просить визнати пункти 3.2.5 та 3.2.11 договору банківського кредиту № 180-к/11 від 25.10.2011 недійсними на підставі статті 233 Цивільного кодексу України, посилаючись на те, що умова щодо права відповідача пред'явити до позичальника дострокову вимогу про погашення кредиту в повному обсязі є вкрай невигідною для позивача, оскільки він не має можливості в такий короткий строк мобілізувати в повному обсязі грошові кошти для її погашення. Підставою для укладання зазначеного кредитного договору слугувало те, що показники фінансової діяльності позивача за наслідками третього кварталу 2011 року свідчили про його поганий фінансовий стан та можливість банкрутства, у зв'язку з чим тільки загроза банкрутства змусила позивача укласти договір на невигідних для себе умовах.

Оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному дослідженні в судових засіданнях з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв'язок, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення суду першої інстанції прийнято з дотриманням норм матеріального і процесуального права, є законним і обґрунтованим з наступних підстав.

Згідно з ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з ст. 217 Цивільного кодексу України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Вирішуючи спір про визнання угоди (правочину) недійсною, господарський суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. При цьому обставини, що мають істотне значення для вирішення спору повинні підтверджуватись сторонами належними та допустимими доказами відповідно до вимог статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України.

У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з ч. 1 ст. 233 Цивільного кодексу України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Як передбачено п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 233 Цивільного кодексу України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Для кваліфікації правочину за ст. 233 необхідна обов'язкова наявність обох зазначених умов.

Під впливом тяжкої обставини вважається вчиненим правочин, який особа вчинила вимушено під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних для себе умовах, чим інша сторона скористалася.

Такий правочин має ваду волі і вчиняється особою добровільно (без помилки та обману) за таких обставин, коли особа змушена вчинити правочин на невигідних для себе умовах.

Отже, правочин, вчинений під впливом тяжкої обставини, носить такі обов'язкові ознаки: особа вчиняє такий правочин під впливом тяжкої для неї обставини; особа вчиняє правочин на вкрай невигідних для себе умовах; особа вчиняє такий правочин добровільно та може бути ініціатором такого правочину; особа усвідомлює, що вчиняє такий правочин на вкрай невигідних для себе умовах, але вимушена це зробити під впливом тяжкої обставини; друга сторона повинна усвідомлювати, що контрагент перебуває під впливом тяжкої обставини і вчиняє правочин вимушено, та скористатися цим.

Вищевказана постанова Пленуму ВСУ роз'яснює, що тяжкими обставинами можуть бути, зокрема, тяжка хвороба особи, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. При цьому, вкрай невигідними умовами є не просто невигідний правочин, а щоб невигідність була явною та матеріальна втрата була неспіврозмірною з набутим правочином або разюче різнилась з нормальними умовами такого роду договорів (оціночне поняття).

Щодо доводів позивача про його тяжке матеріальне становище та загрози банкрутства, апеляційний суд зазначає наступне.

Згідно з Розділом 1 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (на час укладення договору) неплатоспроможністю є неспроможність суб'єктів підприємницької діяльності виконати після настання встановленого строку їх сплати грошові зобов'язання перед кредиторами, в тому числі по заробітній платі, а також виконати зобов'язання щодо сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, податків і зборів (обов'язкових платежів) не інакше, як через відновлення платоспроможності.

Відповідно до Методичних рекомендацій щодо вивчення ознак неплатоспроможності підприємства та ознак дій з приховування банкрутства, фіктивного банкрутства чи доведення до банкрутства, затверджених наказом Мінекономіки України від 19.01.2006, поточною неплатоспроможністю характеризується фінансовий стан будь-якого підприємства, якщо на конкретний момент у зв'язку з випадковим збігом обставин тимчасово суми наявних у нього коштів і високоліквідних активів недостатньо для погашення поточного боргу, що відповідно до законодавчого визначення розглядається неспроможність суб'єкта підприємницької діяльності виконати після настання встановленого строку їх сплати сплатити грошові зобов'язання перед кредиторами, у тому числі із заробітної плати, а також виконати зобов'язання щодо сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, податків і зборів (обов'язкових платежів) не інакше як через відновлення платоспроможності.

Як вбачається з наявних в матеріалах справи фінансових звітів ТОВ "Джерело" ЛТД за період з 2009 по 3 квартал 2011, підприємство здійснювало свої поточні зобов'язання, хоч і не в повному обсязі, за розрахунками з бюджетом, з оплати праці, зі страхування.

Разом з тим, для кваліфікації правочину за ст. 233 Цивільного кодексу України доказуванню підлягає наявність причинно-наслідкового зв'язку між існуючою тяжкою обставиною та вчиненим на вкрай невигідних умовах правочином.

При цьому, з умов кредитного договору вбачається, що він укладався з метою поповнення обігових коштів та іншої статутної діяльності позичальника, що не доводить факту укладання кредитного договору внаслідок існування вкрай тяжкого фінансового становища. Саме по собі несприятливе матеріальне, соціальне чи інше становище не може бути підставою для визнання його недійсним з підстав, передбачених ст. 233 Цивільного кодексу України.

Разом з тим, оцінюючи умови пунктів 3.2.5 та 3.2.11 договору банківського кредиту № 180-к/11 від 25.10.2011 про їх крайню невигідність для позивача, апеляційний господарський суд приймає до уваги той факт, що оскаржувані умови пунктів якось особливо не різняться з типовими умовами такого роду договорів. При цьому позивач не був обмежений у праві вибору контрагента для укладення такого кредитного договору.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інтонації про те, що наявні в матеріалах справи документи спростовують твердження позивача про наявність тяжкого фінансового становища підприємства, в т.ч. загрози його банкрутства, та наявність вкрай невигідних умов надання кредиту позивачу під час укладення спірного договору.

Також, апеляційний суд зазначає, що згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин, не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Матеріалами справи та позивачем не доведено, що за відсутності тяжкої обставини кредитний договір ним би не укладався взагалі або укладався на не таких умовах, також не доведено того факту, що банк скористався впливом якихось тяжких обставин на позивача, а тому уклав кредитний договір з позивачем.

Апеляційний господарський суд погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що позивач не довів того факту, що в момент вчинення ним оскаржуваного правочину були наявні обставини, передбачені ст. 233 Цивільного кодексу України, тобто не довів наявність підстав, в силу яких спірний договір має бути визнаний недійсним.

Також, апеляційний суд зазначає, що спірний правочин спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, не містить положень, які б суперечили вимогам чинного законодавства або інтересам сторін, а волевиявлення сторін правочину є вільне і відповідає їхній внутрішній волі, що відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 Цивільного кодексу України, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Таким чином, беручи до уваги вищевикладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції правомірно відмовлено в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно частини 2 статті 34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З урахуванням наведеного вище, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що доводи Товариства з обмеженою відповідальністю "Джерело ЛТД", викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, а тому господарський суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, належним чином дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим рішення Господарського суду міста Києва від 28.12.2015 у справі № 910/28747/15 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Джерело ЛТД" на рішення Господарського суду міста Києва від 28.12.2015 у справі № 910/28747/15 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 28.12.2015 у справі № 910/28747/15 - залишити без змін.

3.Матеріали справи № 910/28747/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

4.Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття.

5. Постанову апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Головуючий суддя О.В. Тищенко

Судді К.В. Тарасенко

В.В. Куксов