ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

01.03.2016 Справа №908/176/16

Господарський суд Донецької області у складі судді Кротінової О.В.,

при секретарі судового засідання Величко Н.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м.Київ, ідентифікаційний номер НОМЕР_1,

до відповідача, Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія АСКО-Донбас Північний», м.Дружківка Донецької області, ,

про стягнення 17290,79 грн., -

за участю уповноважених представників:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: Богданов Є.В. - за довіреністю, -

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_1, м.Київ, звернулась до господарського суду Запорізької області з позовною заявою б/н від 05.01.2016р. до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія АСКО - Донбас Північний», м.Дружківка Донецької області, про стягнення 17290,79 грн., у тому числі 3% річних за користування грошовими коштами у розмірі 209,42 грн., інфляційних втрат у розмірі 12892,88 грн. та суми пені (неустойки) у розмірі 4188,49 грн.

Господарським судом Запорізької області ухвалою від 20.01.2016р. означений позов направлено для розгляду за територіальною підсудністю до господарського суду Донецької області на підставі 15, 17 Господарського процесуального кодексу України.

З дотриманням приписів ст.2-1 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до Положення про автоматизовану систему документообігу суду, для розгляду справи №908/176/16 визначено суддю Кротінову О.В.

27.01.2016р. означена позовна заява б/н від 05.01.2016р. прийнята господарським судом Донецької області до розгляду, порушено провадження по справі №908/176/16 та призначено судове засідання на 09.02.2016р., про що винесено відповідний процесуальний документ.

В подальшому розгляд справи відкладався на підставі ст.77 Господарського процесуального кодексу України.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на прострочення відповідачем грошового зобов'язання з виплати страхового відшкодування, внаслідок чого виникли підстави для нарахування пені, інфляційних витрат та 3% річних.

На підтвердження вказаних обставин позивач надав у копіях: заява (претензія) №5078 від 20.11.2014р. про виплату страхового відшкодування в порядку регресу, опис вкладення у цінний лист датований 21.11.2014р., фіскальний чек №2574 від 21.11.2014р., лист Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія АСКО-Донбас Північний» №2174 від 05.12.2014р., рішення господарського суду Запорізької області по справі №908/387/15-г від 19.03.2015р., звіт (банківська виписка) ПАТ КБ «Приватбанк» за 27.04.2015р., витяги постанов судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 01.10.2014р. у справі №113цс14, від 11.03.2015р. у справі №6-126цс14 та постанови Вищого господарського суду України по справі №910/11850/15 від 28.10.2015р., а також розрахунок суми позовних вимог.

Нормативно свої вимоги позивач обґрунтовує ст.35 Господарського процесуального кодексу України, ст.ст.193, 202 Господарського кодексу України, ст.ст.549, 598, 599, 625 Цивільного кодексу України, ст.ст.35, 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

09.02.2016р. представник відповідача через канцелярію господарського суду Донецької області надав супровідний лист №136 від 08.02.2016р., яким до матеріалів справи долучено відзив на позовну заяву №133 від 08.02.2016р., за змістом якого зазначено, що п.36.5 ст.36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України не розповсюджуються на правовідносини сторін у даній справі та просить суд відмовити позивачу у задоволенні вимог повністю.

Супровідним листом також долучено: службовий чек ДП УДППЗ «Укрпошта» ЦПЗ №7 від 08.02.2016р., лист №134 від 08.02.2016р. про відсутність відносно відповідача провадження по справі про банкрутство; у копіях: довіреність на представника, документи, що підтверджують правовий статус підприємства.

15.02.2016р. від представника позивача надійшов супровідний лист №б/н від 10.02.2016р., у якому підтверджено відсутність на розгляді іншого суду даних позовних вимог, зазначено про наявність на зворотній стороні доказу проведення електронного платежу відмітки банківської установи про зарахування зазначеної суми судового збору в дохід державного бюджету, інших доказів не існує, а також визначено обставину, що ускладнює участь представника позивача в судовому засіданні - територіальна віддаленість від місця розгляду справи.

До супровідного листа додано у копіях: довіреність на представника, сторінки паспорту представника позивача та завірений підписом останнього розрахунок позовних вимог.

18.02.2016р. через канцелярію господарського суду Донецької області отримано пояснення представника позивача №б/н від 15.02.2016р., за змістом якого останній не погоджується з твердженнями відповідача, вказує на те, що на підставі п.5 ст.36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» є особою, яка має право на отримання страхового відшкодування; звернуто увагу на винесення господарським судом Запорізької області рішення у справі №908/387/15-г, яким позовні вимоги щодо стягнення з відповідача суми страхового відшкодування за спірним страховим випадком задоволені повністю; посилається на приписи п.2 ст.36 означеного Закону, ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України та на постанови Верховного Суду України від 01.10.2014р. у справі №6-113цс14, від 11.03.2015р. у справі №6-126цс14 та постанову Вищого господарського суду України від 28.10.2015р. у справі №910/11850/15.

22.02.2016р. від представника позивача отримано заяву №б/н від 16.02.2016р., якою позов підтримано у повному обсязі та висловлено клопотання розглянути справу №908/176/16 без присутності його представника.

Представник позивача у судове засідання не з'явився.

Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечив у повному обсязі, з підстав викладених у представленому суду відзиві.

Як зазначено в п.3.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.11 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» неявка у судове засідання однієї із сторін, належним чином повідомленої про час та місце цього засідання, не перешкоджає такому переходові до розгляду позовних вимог, якщо у господарського суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, передбачені ч.1 ст.77 ГПК України. При цьому, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Так, враховуючи суть спору, загальну тривалість розгляду справи, а також належне забезпечення з боку суду можливості позивача та відповідача для реалізації своїх процесуальних прав, в тому числі шляхом направлення поштою (іншим належним засобом зв'язку) відповідних доказів до суду, з огляду на таке суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи та існуючою можливість розглянути спір за наявними в справі матеріалами, у цьому судовому засіданні.

Відтак, останнє клопотання представника позивача задоволено судом.

Дослідив матеріали справи та оцінив подані докази за своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з такого.

За приписами статей 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України, правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом та на засадах змагальності.

Відповідно до вимог статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Судовими доказами за визначенням статей 32-38 Господарського процесуального кодексу України слід вважати документи, які можуть підтвердити або спростувати обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

В силу ст.43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Як закріплено у ст.35 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Матеріали справи містять копію рішення господарського суду Запорізької області від 19.03.2015р. по справі №908/387/15-г за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, м.Київ, до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія АСКО - Донбас Північний», м.Дружківка Донецької області, про стягнення 49 000,00грн. збитків у порядку регресу за договором про відступлення права вимоги №б/н від 20.06.2014р.

Даним судовим актом вимоги позивача задоволено у повному обсязі.

Доказів, що свідчать про скасування означеного рішення суду не представлено, судом не встановлено.

Відтак, рішення господарського суду Запорізької області від 19.03.2015р. по справі №908/387/15-г є таким що набрало законної сили у розумінні приписів Господарського процесуального кодексу України.

Під час розгляду справи №908/387/15-г судом встановлено, що 26.11.2013р. між Товариством з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Аксор» (Страховик) та Фізичною особою ОСОБА_3 (Страхувальник) укладено Договір добровільного страхування № 0507-005078.

Відповідно до вказаного договору, Страховик застрахував майнові інтереси Страхувальника, пов'язані з експлуатацією наземного транспортного засобу - легкового автомобіля Renault Logan, державний реєстраційний номер НОМЕР_2.

10.12.2013р. о 17-30 год. на а/ш Красноармійськ-Артемівськ-Михайлівка 68 км-500м сталась дорожньо-транспортна пригода (надалі - ДТП) за участю двох транспортних засобів: Renault Logan, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 та ЗАЗ ТF державний реєстраційний номер НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_4.

Відповідно до довідки управління державтоінспекції головного управління МВС України, внаслідок зазначеного ДТП, 10.12.2013р. автомобіль потерпілого отримав механічні пошкодження.

Відповідно до постанови Костянтинівського міськрайонного суду від 09.01.2014р. у справі №233/108/14-п встановлено, що вказана дорожньо-транспортна пригода сталась з вини водія транспортного засобу автомобіля марки ЗАЗ ТF державний реєстраційний номер НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_4.

Судом встановлено, що загальний розмір матеріальної шкоди, завданої власнику транспортного засобу Renault Logan, державний реєстраційний номер НОМЕР_2, в результаті його пошкодження при ДТП, відповідно до страхового акту №512 від 02.01.2014р. складає 68688,85 грн.

Вартість відновлювального ремонту автомобіля потерпілого, пошкодженого внаслідок ДТП, встановлено в рахунку №Б-00000001 від 08.01.2014., склала 70163,85 грн.

Також, судом з'ясовано, що Товариством з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Аксор» виплачено ОСОБА_3 суму страхового відшкодування, яка склала 68688,85 грн.

Цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу - ЗАЗ ТF державний реєстраційний номер НОМЕР_3, який також є учасником ДТП, що в свою чергу потягло нанесення шкоди застрахованому у Товаристві з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Аксор» автомобілю Renault Logan, державний реєстраційний номер НОМЕР_2, взято на страхування Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія АСКО-Донбас Північний», про що укладено Договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АЕ/1972514 (далі - Поліс).

За висновками суду у справі №908/387/15-г до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Аксор» перейшло право зворотної вимоги до особи, відповідальної за заподіяний збиток, тобто до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія АСКО-Донбас Північний».

Судом встановлено, що сума ліміту відповідальності страхового відшкодування згідно Полісу обов'язкового страхування страхового відшкодування становить 50000,00 грн. Франшиза складає 1000,00 грн.

Таким чином, сума страхового відшкодування склала 49000,00 грн.

Також судом встановлено перехід права вимоги відшкодування заподіяних збитків до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на підставі договору про відступлення права вимоги від 20.06.2014р.

За таких обставин, страхове відшкодування Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія АСКО-Донбас Північний» перед Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 складає 49000,00 грн.

Доказів повної оплати означеної заборгованості, під час провадження у справі №908/387/15-г до матеріалів справи не надано, з огляду на що, на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 стягнуто приведену суму страхового відшкодування.

Підставою для звернення до суду з позовом у межах даної справи (№908/176/16) є, за твердженнями позивача, прострочення виконання зобов'язань з боку відповідача щодо виплати страхового відшкодування, адже останнє фактично виконано 27.04.2015р., а відтак наявні підстави для нарахування та стягнення з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія АСКО-Донбас Північний» на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 пені, передбаченої п.36.5 ст.36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», 3% річних та інфляційних витрат встановлених ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, за період з 06.03.2015р. по 26.04.2015р..

Проте, з даним не можна погодитись виходячи з такого.

Статтею 1191 Цивільного кодексу України, яка кореспондується зі ст.38 Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку (ч.16 ст.9 Закону України «Про страхування»).

Оцінив фактичні обставини справи у контексті приведених норм матеріального права, слідує, що даний господарський спір виник з правовідносин відшкодування шкоди в порядку регресу, а не з договірних зобов'язань.

Відповідно до ст.547 Цивільного кодексу України, правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання (в тому числі щодо неустойки) вчиняється у письмовій формі.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 1 та ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Згідно з п.1 ч.2 ст.551 Цивільного кодексу України, предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Однак, правові підстави для стягнення суми пені відсутні, оскільки розмір пені договором або актом цивільного законодавства у спірних регресних правовідносинах сторін не визначено.

Разом з цим, згідно з п.36.5 ст.36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», в редакції чинній на момент виплати позивачем страхового відшкодування, за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

Отже, положення п.36.5 ст.36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не розповсюджується на правовідносини між сторонами у даній справі, оскільки сторони є страховиками, а у вищевказаній нормі чітко йдеться про обов'язок страховика сплатити саме на користь страхувальника (потерпілої особи) або ж вигодонабувача пеню в разі прострочення виплати страхового відшкодування з вини страховика.

Крім того, відповідно до ст.992 Цивільного кодексу України, у разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов'язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом.

Таким чином, виходячи зі змісту норм ст.992 Цивільного кодексу України та п.36.5 ст.36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», право на стягнення пені у розмірі, встановленому законом або договором, належить лише страхувальнику або вигодонабувачу.

Разом з цим, згідно з ч.1 ст.13 Цивільного кодексу України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.548 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Одним з видів забезпечення виконання зобов'язань є неустойка (ч.1 ст.546, ч.1, ч.3 ст.549 Цивільного кодексу України).

Однак, жодним з приведених нормативних актів не встановлено, що виконання регресного зобов'язання відповідальної особи перед страховиком забезпечується неустойкою (пенею).

За таких обставин, для позадоговірних (регресних) зобов'язань у сфері страхування чинне цивільне законодавство не передбачає можливість забезпечення виконання таких зобов'язань шляхом встановлення неустойки, а договірні відносини між сторонами з цього приводу відсутні.

(Наведеної правової позиції дотримується Верховний Суд України в постанові від 26.09.2012 у справі №4/17-3520-2011).

Відтак, оскільки для позадоговірних зобов'язань у сфері страхування чинне цивільне законодавство не передбачає можливість забезпечення виконання таких зобов'язань шляхом встановлення неустойки, а договірні відносини між сторонами з цього приводу відсутні, вимоги позивача про стягнення з відповідача пені за загальний період прострочки з 06.03.2015 р. по 26.04.2015 р. у розмірі 4 188,49грн. задоволенню не підлягають.

Стосовно заявлених сум нарахованих 3% річних та інфляційних витрат на підставі ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України слід зазначити таке.

За приписом ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Дана норма визначає спеціальні правові наслідки прострочення виконання грошових зобов'язань.

Визначаючи правову природу грошового зобов'язання, необхідно, перш за все виходити з правил ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України, відповідно до яких зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до ст.11 Цивільного кодексу України, цивільні права і обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також з дій осіб, що не передбачені актами цивільного законодавства , але за аналогією породжують цивільні права і обов'язки.

Згідно із ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Також, у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду (ч.5 ст.11 Цивільного кодексу України).

Беручи до уваги аналіз практики застосування ст.625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві Верховного суду України означеною нормою регулюються зобов'язальні правовідносини, тобто її дія поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду.

Слід мати на увазі, що грошові зобов'язання, відповідальність за які встановлена ст.625 Цивільного кодексу України, передбачають насамперед договірні правовідносини.

Одночасно, зобов'язання відповідача сплатити на користь позивача суму страхового відшкодування у розмірі 49 000,00 грн. виникло з позадоговірних відносин, які регулюються, зокрема, нормами права, закріпленими в главі 82 Цивільного кодексу України та законодавством про страхування, та, за своєю правовою суттю, є деліктним зобов'язанням, що виключає застосування до спірних правовідносин норм зобов'язального права, зокрема, ст.ст. 530, 625 Цивільного кодексу України.

Відтак, дія ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України не поширюється на правовідносини, що виникають внаслідок завдання шкоди, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог у цій частині.

Висновки Верховного Суду України від 01.10.2014р. у справі №6-113цс14, від 11.03.2015р. у справі №6-126цс14 та постанові Вищого господарського суду України від 28.10.2015р. у справі №910/11850/15 стосуються іншого суб'єктного складу та інших спірних правовідносин, а отже, поряд з принципом об'єктивності, усестороннього розгляду спірного питання, індивідуальності спору, оцінення у сукупності всіх обставин, не можуть бути покладеними у підґрунтя вирішення спірного питання у цьому випадку.

Судові витрати підлягають розподілу з урахуванням норм статті 49 Господарського процесуального кодексу України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.1, 4-2, 4-3, 32-36, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд ,-

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позовних вимог Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, м.Київ, до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія АСКО - Донбас Північний», м.Дружківка Донецької області, про стягнення 17290,79 грн., у тому числі 3% річних за користування грошовими коштами у розмірі 209,42 грн., інфляційних втрат у розмірі 12892,88 грн. та суми пені (неустойки) у розмірі 4188,49 грн., відмовити.

2. В судовому засіданні 01.03.2016р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

3. Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом десяти днів з дня його оголошення. Зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до ст.ст.84, 85 Господарського процесуального кодексу України.

4.Повний текст рішення складено та підписано 09.03.2016р.

Суддя О.В. Кротінова