ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"09" березня 2016 р.Справа № 916/4206/15

За позовом: Публічного акціонерного товариства Всеукраїнський банк розвитку;

до відповідача 1: Державного підприємства Одеська залізниця;

до відповідача 2: Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця"

про стягнення 7 383 603,51 доларів США.

Суддя Щавинська Ю.М.

Представники:

від позивача: не зявився;

від відповідача 1: ОСОБА_1 довіреність № 695 від 26.11.2015р.

від відповідача 2: ОСОБА_1 довіреність № 2835 від 07.12.2015р.

ОСОБА_2 довіреність № 3090 від 11.12.2015р.;

ОСОБА_3 довіреність № 2835 від 07.12.2015р.

У судовому засіданні було оголошено перерву відповідно до ст. 77 ГПК України.

СУТЬ СПОРУ: Публічне акціонерне товариство Всеукраїнський банк розвитку звернулося до господарського суду з позовною заявою до Державного підприємства Одеська залізниця, в якій просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у сумі 7 383 603,51 доларів США, яка складається з поточної заборгованості по тілу кредиту у сумі 6 957 838,11 доларів США; поточної заборгованості за процентами у розмірі 27 488,23 доларів США; простроченої заборгованості по процентам у сумі 398 277,17 доларів США та пені у сумі 66 201,26 доларів США.

Водночас, позивачем до позовної заяви було подано клопотання про звільнення його від сплати судового збору.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на невиконання відповідачем своїх зобовязань, взятих згідно кредитного договору №ККРОSКD.39810.0106 від 14.11.2013р., а саме несплату процентів, передбачених договором. Позивач зазначає, що ним, шляхом направлення повідомлення-вимоги від 11.09.2015р. за вих. №6575, в порядку п. 6.1 кредитного договору, було змінено його умови в частині строків повернення кредиту - до 23.09.2015р. У звязку з чим, керуючись ст. 1052 ЦК України, п.6.1 договору, позивач зазначає про наявність права вимагати дострокового повернення суми кредиту, процентів та пені за несвоєчасну сплату відсотків.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 19.10.2015р. було порушено провадження у справі №916/4206/15 із призначенням розгляду в засіданні суду.

Вказаною ухвалою позивача було звільнено від сплати судового збору за подання позову.

У судовому засіданні 11.11.2015р. представником позивача було надано заяву про уточнення розміру позовних вимог в частині перерахування розміру пені (66 201,26 доларів США) в гривневому еквіваленті, який складає 1 436 478,30 грн., з огляду на що прохальна частина уточненої позовної заяви є ідентичною прохальній, викладеній у позові, з урахуванням переведення розміру пені в національну валюту України (т.2 а.с.120-121).

23.11.2015р. ДП Одеська залізниця звернулося до господарського суду Одеської області із зустрічною позовною заявою до Публічного акціонерного товариства Всеукраїнський банк розвитку (т.2 а.с.139-144), в якій просило суд зобовязати останнє перерахувати ДП Одеська залізниця грошові кошти у сумі 381 041,77 грн., а також стягнути інфляційні втрати у сумі 60 966,69 грн., 6 921,40 грн. 3 % річних та витрати по сплаті судового збору.

Ухвалою суду від 24.11.2015р. зустрічна позовна заява на підставі п.3 ч.1 ст. 63 ГПК України була повернута ДП Одеська залізниця без розгляду.

Ухвалою суду від 23.12.2015р. до участі у справі в якості іншого відповідача було залучено Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця".

У судовому засіданні 10.02.2016р. представником відповідачів було надано ідентичні за змістом відзиви на позовну заяву (т.3 а.с.83-84, 85-86). Згідно до відзивів відповідачі, заперечуючи проти задоволення позову, вказують, що позивач шляхом предявлення повідомлення-вимоги від 11.09.2015р. за вих. №6575 про дострокове повернення кредиту, відсотків і пені у строк до 23.09.2015р., посилаючись на п. 6.1 кредитного договору, на власний розсуд змінив його умови, що є неприпустимим.

Відповідачі у поданих відзивах стверджують, що в забезпечення кредитного договору між позивачем та ДП „Одеська залізниця було укладено договір застави товарів в обороті №ZХDО19500.39810.017, вказуючи при цьому, що позивачем не зазначено жодних фактів невиконання Позичальником обовязків, встановлених договором позики щодо забезпечення повернення позики чи фактів втрати забезпечення виконання зобовязання або погіршення його умов за обставин, за які Позикодавець не несе відповідальності. При цьому, саме такі порушення є умовою його дострокового розірвання.

Відповідачі також зазначають, що кредитним договором не передбачено повернення кредиту частинами, у звязку із чим вважають, що у позивача відсутні підстави вимагати дострокового повернення кредиту на підставі ст. 1050 ЦК України.

У судовому засіданні 22.02.2016р. представником відповідача 1 було надано додаткові пояснення по справі (т.3 а.с.94-95), згідно яких ДП „Одеська залізниця стверджує, що з моменту отримання кредиту до грудня 2014р. воно своєчасно у відповідності до умов кредитного договору здійснювало погашення заборгованості за процентами.

Відповідач 1 вказує, що ним з метою сплати відсотків по кредиту за листопад 2014р., 03.12.2014р. згідно платіжних доручень №60 та №11240 на свої рахунки, що відкриті у ПАТ „ВБР, було здійснено перерахування коштів у сумі 589 840,04 грн. та 352 613,00 грн. для купівлі валюти та подальшого перерахування відсотків за користування кредитом у сумі 58 903,34 доларів США. ДП „Одеська залізниця зазначає, що 03.12.2014р. ним було відправлено позивачу заяву на купівлю валюти у вищевказаній сумі, яка останнім не була виконана, в свою чергу Банк листом від 12.12.2014р. за вих. № 339 повідомив про повернення платіжного доручення № 60 без виконання. Відтак, відповідач 1 вказує, що внаслідок невиконання позивачем зазначеної заяви на придбання валюти, він не мав змоги сплатити Банку відповідний платіж, з огляду на що, посилаючись на норми ч.4 ст. 613 ЦК України, вважає, що він не повинен сплачувати проценти за час прострочення кредитора.

В засіданні суду 22.02.2016р. представник позивача надав пояснення на відзив (т.3 а.с.126-127), у відповідності до якого вказує, що підстави настання відповідальності, передбачені п. 6.1 кредитного договору, не є вичерпними, у звязку із чим вважає, що Банк не обмежений в праві вимагати дострокового повернення кредитних коштів. На думку позивача, у звязку із порушенням відповідачем 1 строків сплати відсотків, передбачених п. 2.4 кредитного договору, що є істотним порушенням умов договору в розумінні ст. 651 ЦК України, у нього виникло право на предявлення вимоги про дострокове повернення кредитних коштів та звернення до суду з відповідною позовною вимогою.

При цьому, ПАТ „ВБР зазначає, що у звязку із запровадженням у позивача тимчасової адміністрації та ліквідації, Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з метою збереження активів Банку була змушена звернутись до відповідача з вимогою про повернення кредитних коштів, з огляду на порушення останнім умов договору.

Позивач у вказаних поясненнях вказує, що аргументи, наведені відповідачами у відзивах, є безпідставними та необґрунтованими та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи.

Ухвалою суду від 22.02.2016р. строк розгляду справи за клопотанням представників сторін було продовжено на пятнадцять днів, в засіданні суду оголошено перерву до 02.03.2016р.

29.02.2016р. до канцелярії суду від представника відповідача 2 надійшло клопотання про зупинення провадження у справі №916/4206/15 до набрання законної сили рішенням суду по адміністративній справі №826/23916/15 за позовом Львівського бронетанкового заводу до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ „ВБР ОСОБА_4, директора-розпорядника Фонду ОСОБА_5 про визнання протиправними та нечинними рішень (т.3 а.с.136-140).

01.03.2016р. до канцелярії суду від відповідача 1 надійшли заперечення на позов (т.3 а.с.145-148), згідно яких останній вказує, що після сплати ним відсотків за березень 2015р. на мультивалютному рахунку ДП „Одеська залізниця залишилися грошові кошти у сумі 381 041,77 грн. Відповідач 1 зазначає, що з огляду на те, що Банк був позбавлений ліцензії на проведення валютних операцій, ним, згідно платіжного доручення від 14.04.2015р., було здійснено перерахування коштів у вищевказаній сумі з рахунку, відкритого у позивача, на рахунок у ПАТ „Державний ощадний банк України, проте вказане доручення було повернуто без виконання.

ДП „Одеська залізниця вважає, що позивач, повернувши платіжне доручення без виконання, порушив норми Закону України „Про систему гарантування вкладів фізичних осіб, у звязку із чим, з урахуванням відсутності у Банка ліцензії на проведення валютних операцій, з метою запобігання подальшої затримки коштів на рахунках, відкритих у ПАТ „ВБР без можливості розпоряджатися ними, відповідачем-1 було припинено перерахування коштів на придбання валюти для здійснення сплати відсотків за користування кредитом.

Відтак, відповідач 1 стверджує, що у нього не було жодних намірів, направлених на порушення зобовязань, взятих ним згідно умов кредитного договору.

02.03.2016р. до канцелярії суду від позивача надійшли заперечення на додаткові пояснення відповідача (т.3 а.с.149-150), згідно яких останній вказує, що твердження відповідача щодо відсутності факту порушення строків виконання зобовязань спростовуються відповідними банківськими виписками, з яких вбачається, що прострочення мало місце ще в період з 06.11.2014р. по 08.11.2014р. щодо сплати відсотків у розмірі 60 866,79 доларів США, що призвело до нарахування пені в розмірі 41,69 дол. США.

Водночас, позивач вказує, що посилання відповідача на умисне невиконання позивачем платіжного доручення № 60 від 02.12.2014р., що в свою чергу призвело до порушення ним умов договору, не відповідає дійсності, оскільки невиконання вказаного доручення було спричинено порушенням відповідачем-1 порядку купівлі валюти для сплати відсотків за користування кредитними коштами.

В засіданні суду 02.03.2016р. судом було відхилено клопотання представника відповідача-2 про зупинення провадження у справі, з огляду на відсутність доказів повязаності справ та неможливості розгляду даної справи, що є обовязковою умовою зупинення провадження в порядку ст.79 ГПК України.

У судовому засіданні 02.03.2016р. під час розгляду справи по суті представник позивача в повному обсязі підтримав заявлені позовні вимоги, наполягав на їх задоволенні.

Представники відповідачів в свою чергу заперечували проти задоволення позову, просили суд у його задоволенні відмовити.

В засіданні суду 02.03.2016р. було оголошено перерву до 04.03.2016р.

У судовому засіданні 04.03.2016р. представником відповідача 1 було надано контррозрахунок пені (т.3 а.с.169-174), а також пояснення (т.3 а.с.164), згідно яких останній просить суд, врахувавши, що прострочення сплати процентів сталося не з його вини, зменшити розмір штрафних санкцій.

Натомість представник позивача надав на вимогу суду розрахунок пені, складений у відповідності до висновків Верховного Суду України у справі №909/660/14, одночасно зазначивши, що вважає вірним попередній розрахунок.

У судовому засіданні 04.03.2016р. було оголошено перерву до 09.03.2016р.

В судове засідання 09.03.2016р. зявилися представники відповідачів, які підтримали правові позиції, викладені ними раніше. Представник позивача у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, проаналізувавши наявні у справі докази у сукупності та давши їм відповідну правову оцінку, суд дійшов наступних висновків:

В силу ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Відповідно до ст.1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Завданням суду при здійсненні правосуддя в силу ст.2 Закону України Про судоустрій та статус суддів" є, зокрема, захист гарантованих Конституцією України та законами, прав і законних інтересів юридичних осіб.

За змістом положень вищевказаних норм, правом на предявлення позову до господарського суду наділені, зокрема, юридичні особи, а суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права і охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, субєктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд зясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

При цьому, приймаючи до уваги, що, розглядаючи справу, суд повинен дослідити усі правовідносини, що виникли між сторонами, та надати їм відповідну правову оцінку, суд вказує наступне.

Відповідно п.1 ч.2 ст.11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Положеннями ч. 1 статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч.1 ст.55 Закону України Про банки і банківську діяльність відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Згідно з ч.1 ст.1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Частина 2 ст.1054 Цивільного кодексу України передбачає, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 (позика), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Як вбачається з матеріалів справи, 14.11.2013р. між Публічним акціонерним товариством Всеукраїнський банк розвитку (Банк) та Державним підприємством Одеська залізниця (Позичальник) було укладено кредитний договір №ККРОSКD.39810.0106 (т.1а.с.10-12), а також додаткові угоди №1,2 до нього від 30.12.2013р. та 27.02.2014р. відповідно.

Згідно з пунктом 1.1 договору Банк надає Позичальнику у тимчасове користування на умовах повернення, строковості, платності, забезпечення та цільового характеру використання грошові кошти (кредит) на умовах, визначених цим договором. Сторони встановлюють, що зобовязання Банку з надання кредиту є безвідкличним.

Відповідно до п. 1.1.1 та п. 1.1.3 договору, Банк відкриває Позичальнику поновлювальну кредитну лінію у сумі, яка не може перевищувати 6 957 838,11 дол.США. Термін користування кредитом до 13.11.2016р.

Процентна ставка за користування кредитом складає 10,3% річних (п. 1.1.4 договору). Кредит надається Позичальнику на наступні цілі: капітальні інвестиції, поповнення обігових коштів, рефінансування запозичень (п.1.2 договору в редакції додаткової угоди №1).

Згідно з п.2.4 договору, період сплати відсотків: з 1-го по 5 число кожного поточного місяця, починаючи з дати підписання даного договору. Заборгованість за відсотками погашається в сумі залишку на 1 число кожного поточного місяця за попередній місяць, починаючи з дати підписання даного договору. При несплаті відсотків у зазначений строк вони вважаються простроченими.

У відповідності до п.2.5-2.8 договору, Позичальник користується кредитними коштами за наступним графіком зменшення ліміту кредитної лінії: дата початку строку дії ліміту 14.11.2013р., дата закінчення строку дії ліміту: 13.11.2016р., діючий ліміт кредитної лінії (дол. США) 6 957 838,11.

При невиконанні графіка зменшення ліміту в зазначений строк після сплати закінчення строку дії ліміту, починаючи з наступного дня, сума зменшення ліміту вважається простроченою. При цьому Банк призупиняє подальше надання кредиту згідно п. 3.1.9.

У випадку, якщо дата погашення кредиту і/або сплати відсотків за користування кредитом згідно із цим договором припадає на вихідний або святковий день, зазначені платежі повинні бути здійснені в перший банківський день - день, у яких банківські установи України відкриті для проведення операцій з переказу коштів з використанням каналів взаємодії із НБУ.

Розрахунок відсотків здійснюється до повного погашення заборгованості за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом. Нарахування відсотків здійснюється щоденно, при цьому відсотки розраховуються на непогашену частину кредиту за фактичну кількість днів користування кредитними ресурсами (методом факт/факт), виходячи з фактичної кількості днів у місяці та році. День повернення кредиту в часовий інтервал нарахування відсотків не включається.

Згідно п. 4.2.1 договору, Позичальник зобовязується здійснювати своєчасне повернення кредиту, сплачувати нараховані проценти, використати кредит за цільовим призначенням та виконувати всі свої зобовязання у повному обсязі у строки, передбачені цим договором.

Приписами п. 6.1 договору сторони узгодили, що при настанні будь-якої із наступних подій:

- при порушенні цільового використання кредиту;

- порушенні заставодавцями зобовязань за договорами застави, укладеними у забезпечення виконання зобовязань за цим договором, одержанні повідомлення від заставодавця про дострокове витребування вкладу (повністю або частково) за договором, майнові права за яким передані Банку в заставу;

- неотриманні від заставодавця до укладення договору застави і під час його дії повідомлення про відомі йому права і вимоги інших осіб на предмет застави (іпотеки), у т.ч. не зареєстровані у встановленому порядку;

- у випадку передачі предмета застава іншій особі без згоди заставодержателя;

- порушенні заставодавцем правил про заміну предмета застави;

- втрати предмета застави за обставин, за які заставодержатель не відповідає, якщо заставодавець не замінив або не відновив предмет застави;

- порушенні господарським судом справи про банкрутство Позичальника або про визнання недійсними установчих документів Позичальника, або про скасування державної реєстрації Позичальника;

- прийняття власником або компетентним органом рішення про ліквідацію Позичальника;

- наявності судових рішень, що вступили в законну силу, про стягнення коштів з поточного рахунку платіжних вимог про примусове списання та інших обставин, які явно свідчать про те, що наданий Позичальникові кредит не буде повернутий вчасно.

Банк на свій розсуд має право:

а) розірвати договір у судовому порядку. При цьому в останній день дії договору, Позичальник зобовязується повернути Банку суму кредиту в повному обсязі, проценти за фактичний строк користування ним, повністю виконати інші зобовязання за договором;

б) згідно зі ст. 651 ЦК України, ст. 188 ГК України здійснити одностороннє розірвання договору з направленням Позичальникові повідомлення. У зазначену в повідомленні даті договір вважається розірваним. При цьому в останній день дії договору Позичальник зобовязується повернути Банку суму кредиту в повному обсязі, проценти за фактичний строк користування ним, повністю виконати інші зобовязання за договором;

в) звернути стягнення на предмет застави / іпотеки відповідно до діючого законодавства України.

Відповідно до п. 6.3 договору, за порушення строків сплати процентів за користування кредитом Банк має право нараховувати Позичальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченої заборгованості за процентами за кожний день прострочення.

Одностороння відмова від договору не допускається (п.6.4 договору).

Проаналізувавши вищенаведені умови договору, суд дійшов висновку про укладення між сторонами кредитного договору в порядку ст.1054 ЦК України.

Приймаючи до уваги, що кожна із заявлених вимог, хоча і ґрунтується на одному господарському договорі, має різні правові підстави, суд вважає за необхідне надати правову оцінку кожній із вимог окремо.

При цьому, враховуючи, що підставою як вимог про дострокове повернення суми кредиту, так і вимог про стягнення пені є невиконання відповідачем-1 умов договору щодо повної та своєчасної сплати процентів, суд вважає за необхідне надати правову оцінку, перш за все, вимогам про стягнення процентів за договором.

Оцінюючи вимоги позивача про стягнення процентів за користування кредитом, нарахованих за період з 1.02.2015р. по 15.09.2015р., суд вказує наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, та повністю підтверджується сторонами в порядку ст. 35 ГПК України, позивач свої зобовязання за кредитним договором виконав в повному обсязі, видавши відповідачу в межах ліміту кредитної лінії кредитні кошти у розмірі 6 957 838,11 доларів США, про що свідчить наявний в матеріалах справи меморіальний ордер (т.1 а.с.27).

Право кредитодавця на отримання процентів за кредитом встановлено вимогами ст.ст.1048, ст.1054 ЦК України. Крім того, порядок нарахування та сплати процентів передбачений п.1.1.4, 2.4 договору кредиту, згідно з якими процентна ставка за користування кредитом складає 10,3% річних; а період сплати відсотків встановлений з 1-го по 5 число кожного поточного місяця, починаючи з дати підписання даного договору. Заборгованість за відсотками погашається в сумі залишку на 1 число кожного поточного місяця за попередній місяць, починаючи з дати підписання даного договору. При несплаті відсотків у зазначений строк вони вважаються простроченими.

Натомість, як встановлено судом та не спростовано сторонами під час судового розгляду, відповідачем -1 не погашено проценти за кредитом на заявлену позивачем суму 425 765,34 дол.США, із яких проценти у сумі 398 277,17 дол.США станом на 15.09.2015р. були простроченими, а у сумі 27 488,23 дол.США були строковими.

Під час розгляду справи по суті відповідач-1 не заперечував правомірність нарахування банком процентів у заявленій сумі, проте доказів сплати процентів суду не надав, зазначивши, що спочатку був позбавлений можливості сплатити проценти внаслідок неспроможності банку купити валюту для такого погашення, а в подальшому вважав, що якщо виникне курсова різниця на момент перерахування коштів та придбання валюти, він не зможе її повернути у звязку з неплатоспроможністю банку.

Разом з тим, суд не може взяти до уваги вказані твердження відповідача-1 як підставу для звільнення від виконання зобовязання, оскільки, по-перше, вказані твердження засновані на припущеннях, а , по-друге, відповідно до ст. 537 ЦК України у разі, зокрема, ухилення кредитора або уповноваженої ним особи від прийняття виконання або в разі іншого прострочення з їхнього боку, боржник має право виконати свій обов'язок шляхом внесення належних з нього кредиторові грошей або цінних паперів у депозит нотаріуса.

В той же час, відповідачем -1 не надано жодних доказів щодо вчинення відповідних дій - внесення грошових коштів зі сплати заборгованості по процентам за договором від 14.11.2013р. у депозит нотаріуса, про що зазначено у вказаній нормі.

З огляду на вищевикладене, суд вважає позовні вимоги в частині стягнення процентів у заявленій сумі повністю обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню з відповідача-1 ДП „Одеська залізниця.

При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що згідно до статті 104 ЦК України Юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов'язки переходять до правонаступників.

Згідно до ч.2 цієї статті юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення. При цьому, у відповідності до ст. 107 ЦК України документом, який має містити положення про правонаступництво щодо майна, прав та обов'язків юридичної особи, що припиняється, у разі злиття, приєднання або перетворення є передавальний акт, який затверджуються учасниками юридичної особи або органом, який прийняв рішення про її припинення крім випадків, встановлених законом.

Як було встановлено судом, станом на день прийняття рішення передавальний акт не складено та не затверджено, до єдиного державного реєстру запису про припинення ДП „Одеська залізниця не внесено, натомість остання продовжує здійснювати діяльність щодо погашення інших зобовязань, зокрема, за податками, зборами, тощо.

Таким чином, суд доходить висновку, що належним відповідачем за усіма заявленими вимогами є саме ДП „Одеська залізниця.

Щодо вимог про стягнення пені, суд вказує наступне.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За приписами частини першої статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Розмір штрафних санкцій відповідно до частини четвертої статті 231 ГК України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. При цьому, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання, а пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

За приписами п. 6 ст.232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Так, згідно з п. 6.3 договору за порушення строків сплати процентів за користування кредитом банк має право нараховувати Позичальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченої заборгованості за процентами за кожний день прострочення.

При цьому, надаючи оцінку вимогам про стягнення пені, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з приписами статті 111-28 ГПК України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

У відповідності до висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 01.04.2015р. у справі № 909/660/14, максимальний розмір пені повязаний із розміром облікової ставки Національного банку України. Оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише у національній валюті України гривні.

Отже, з врахуванням наведеного, суд доходить до висновку, що для цілей обрахунку пені у формі подвійної облікової ставки НБУ сума боргу, перерахована у національну валюту на певний момент, не може бути змінена протягом періоду прострочення.

З огляду на вищенаведені норми, приймаючи до уваги, що при перевірці розрахунку позивача було встановлено його методологічну помилковість, повязану із неврахуванням вищевикладеної правової позиції Верховного Суду України, а також п.6 ст.232 ГК України, судом за допомогою системи „Ліга-Закон було здійснено власний розрахунок суми пені.

Сума боргу (дол.)Сума боргу (грн.)Період простроченняКількість днів простроченняРозмір облікової ставки НБУСума пені за період прострочення
60866.79849432.5707.11.2014 - 07.11.2014112.5000%581.81
58903.34908024.3810.12.2014 - 03.02.2015 5614.0000 %39007.73
37003.34570424.9504.02.2015 - 04.02.2015 114.0000 %437.59
60866.79959781.2310.01.2015 - 04.02.2015 2614.0000 %19143.03
37003.34583489.2405.02.2015 - 05.02.2015 114.0000 %447.61
37003.34666051.3507.02.2015 - 03.03.2015 2519.5000 %17791.78
37003.34666051.3504.03.2015 - 10.03.2015 730.0000 %7664.15
54976.451258798.2507.03.2015 - 10.03.2015 430.0000 %8277.03
37003.34847267.1411.03.2015 - 27.08.2015 17030.0000 %236770.54
37003.34847267.1428.08.2015 - 07.09.2015 1127.0000 %13788.40
60866.791418488.3107.04.2015 - 27.08.2015 14330.0000 %333441.91
60866.791418488.3128.08.2015 - 15.09.2015 1927.0000 %39873.12
58903.341244768.6507.05.2015 - 27.08.2015 11330.0000 %231220.04
58903.341244768.6528.08.2015 - 15.09.2015 1927.0000 %34989.94
60866.791279037.2510.06.2015 - 27.08.2015 7930.0000 %166099.63
60866.791279037.2528.08.2015 - 15.09.2015 1927.0000 %35953.21
58903.341238045.2208.07.2015 - 27.08.2015 5130.0000 %103792.28
58903.341238045.2228.08.2015 - 15.09.2015 1927.0000 %34800.94
60866.791321669.6307.08.2015 - 27.08.2015 2130.0000 %45624.76
60866.791321669.6328.08.2015 - 15.09.2015 1927.0000 %37151.59
60866.791335587.2509.09.2015 - 15.09.2015 727.0000 %13831.56
1 420 688,65

З урахуванням вищевикладеного, пеня, що є обґрунтованою в межах даного позову, складає 1 420 688,65 грн.

При цьому, дослідивши усі обставини справи та оцінивши наведені відповідачем доводи, суд вважає за необхідне в порядку п.3 ст.83 ГПК України зменшити розмір належної до стягнення суми пені, враховуючи наступне.

Так, відповідно до ст. 83 ГПК України господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Норми матеріального права, а саме ст. 233 ГК України, яка цілком кореспондується із ч.3 ст.551 ЦК України, встановлюють, що суд має право зменшити розмір санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Таким чином, і Цивільний і Господарський кодекси передбачають необхідність врахування не лише й майнових інтересів сторін чи обставин наявності збитків у кредиторів, але й інших обставин, що мають істотне значення.

У своєму рішенні від 10.11.2011р. № 15-рп/2011 (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) Конституційний суд України зауважив, що держава, встановлюючи законами України засади створення і функціонування грошового та кредитного ринків (п.1ч. 2 ст. 92 Конституції України), має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку під кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг. Ці висновки узгоджуються із вимогами ЦК України щодо дотримання принципів справедливості, добросовісності пропорційності, розумності при формулюванні умов договору.

Відповідно до п. 42 інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-8/211 від 07.04.2008р. "Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України" при застосуванні частини третьої статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України слід мати на увазі, що поняття "значно" та "надмірно" є оціночними і мають конкретизуватися судом у кожному конкретному випадку. При цьому слід враховувати, що правила частини третьої статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов'язання боржником.

За таких обставин, враховуючи надане законом право суду на зменшення розміру штрафних санкцій, заявлених до стягнення, приймаючи до уваги причини виникнення заборгованості, а також те, що наявність будь-яких збитків, викликаних простроченням відповідача, позивачем не доведена та подібні вимоги ним не заявлялися, суд доходить висновку про наявність підстав для зменшення пені.

Таким чином, суд, виходячи з збалансованості інтересів обох сторін, керуючись приписами ч. 3 ст. 551 ЦК України, ч.1 ст. 233 Господарського кодексу України, п. 3 ч.1 ст. 83 ГПК України, вважає за правомірне зменшити нараховані позивачами штрафні санкції у вигляді пені до 500 000 грн.

Надаючи правову оцінку вимогам про дострокове повернення суми кредиту, суд зазначає, що розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Як вбачається з позовної заяви, вимагаючи повернення суми кредиту, строк погашення якого встановлений 13.11.2016р., достроково, позивач посилається на норми ст.ст. 1049, 1052 ЦК України, положення 6.1 кредитного договору, а також вимоги ст. 651 ЦК України, зазначаючи про наявність істотних порушень відповідачем 1 умов кредитного договору від 14.11.2013р.

Оцінюючи викладені твердження позивача, суд вказує наступне.

Відповідно до ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Як вже було встановлено судом при розгляді вимог про стягнення процентів та пені за прострочення їх сплати, відповідачем-1 було порушено умови кредитного договору від 14.11.2013р. в частині повної та своєчасної сплати процентів, у звязку із чим і було задоволено відповідні вимоги позивача. Таким чином, суд вважає, що твердження позивача про наявність істотного, у розумінні ст.651 ЦК України, порушення відповідачем-1 укладеного договору є обґрунтованими та підтвердженими матеріалами справи.

Разом з тим, вимоги про розірвання договору у судовому порядку, як це передбачено нормами ст. 651 ЦК України та п.9.2 договору, позивачем не заявлялися.

Як вже було встановлено судом, п.6.1 договору закріплено, зокрема, право банку на одностороннє розірвання договору з направленням Позичальникові повідомлення при настанні будь-якої із наступних подій:

- при порушенні цільового використання кредиту;

- порушенні заставодавцями зобовязань за договорами застави, укладеними у забезпечення виконання зобовязань за цим договором, одержанні повідомлення від заставодавця про дострокове витребування вкладу (повністю або частково) за договором, майнові права за яким передані Банку в заставу;

- неотриманні від заставодавця до укладення договору застави і під час його дії повідомлення про відомі йому права і вимоги інших осіб на предмет застави (іпотеки), у т.ч. не зареєстровані у встановленому порядку;

- у випадку передачі предмета застава іншій особі без згоди заставодержателя;

- порушенні заставодавцем правил про заміну предмета застави;

- втрати предмета застави за обставин, за які заставодержатель не відповідає, якщо заставодавець не замінив або не відновив предмет застави;

- порушенні господарським судом справи про банкрутство Позичальника або про визнання недійсними установчих документів Позичальника, або про скасування державної реєстрації Позичальника;

- прийняття власником або компетентним органом рішення про ліквідацію Позичальника;

- наявності судових рішень, що вступили в законну силу, про стягнення коштів з поточного рахунку платіжних вимог про примусове списання та інших обставин, які явно свідчать про те, що наданий Позичальникові кредит не буде повернутий вчасно.

При цьому, суд вважає, що позивачем, в порушення ст. 33 ГПК України не надано доказів наявності обставин, з якими положення п.6.1 договору повязують можливість одностороннього розірвання договору шляхом направлення повідомлення, саме внаслідок якого банк отримує право вимагати дострокового повернення суми кредиту, а така підстава, як несплата процентів, у переліку обставин, перелічених у п.6.1 договору, відсутня.

Посилання позивача на норми ст. 1050 ЦК України також не можуть бути прийняті судом як підстава для задоволення вимог у цій частині з огляду на наступне.

Згідно до положень цієї статті якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Разом з тим, договором від 14.11.2013р. (п.2.5) не встановлено обовязку повернути кредит (позику) частинами, а несплата процентів не є неповерненням частини позики у розумінні вищезазначеної статті.

З огляду на вищевикладене, у задоволенні позову в цій частині слід відмовити.

Враховуючи положення ст.ст.44, 49 ГПК України, приймаючи до уваги, що спір виник внаслідок неправильних (таких, що не відповідають положенням закону та договору) дій обох сторін, з огляду на звільнення судом позивача від сплати судового збору, суд вважає за необхідне покласти на відповідача-1 судові витрати у сумі 103 350 грн.

Керуючись ст.ст. 44, 49, 75, 82 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства Одеська залізниця (65012, Одеська область, м. Одеса, Приморський район, вул. Пантелеймонівська, буд. 19, ) на користь Публічного акціонерного товариства Всеукраїнський банк розвитку (01135, м. Київ, вул. Чорновола Вячеслава, буд. 25, ) поточну станом на 15.09.2015р. заборгованість по процентам у сумі 27 488 /двадцять сім тисяч чотириста вісімдесят вісім/ дол. США 23 центи, що на день прийняття рішення становить 728 438 /сімсот двадцять вісім тисяч чотириста тридцять вісім/грн. 10 коп; та прострочену станом на 15.09.2015р. заборгованість по процентам у сумі 398 277/триста девяносто вісім тисяч двісті сімдесят сім/дол.США 17 центів, що на день прийняття рішення становить 10 554 345 /десять мільйонів пятсот пятдесят чотири тисячі триста сорок пять/ грн., а також пеню у сумі 500 000 /пятсот тисяч/грн.

3. В решті позову відмовити.

4. Стягнути з Державного підприємства Одеська залізниця (65012, Одеська область, м. Одеса, Приморський район, вул. Пантелеймонівська, буд. 19, ) до Державного бюджету України (№ рахунку 3008; отримувач: УК у м. Одесі/Приморський район; код отримувача ; банк отримувача: ГУ ДКСУ в Одеській області; МФО: 828011; код класифікації: 22030101; Код ЄДРПОУ господарського суду Одеської області 03499997) 103 350 /сто три тисячі триста пятдесят/ грн. судового збору.

Рішення суду набирає законної сили в порядку ст. 85 ГПК України.

Накази видати після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 14 березня 2016 р.

Суддя Ю.М. Щавинська