КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" березня 2016 р. Справа№ 910/20271/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Дідиченко М.А.

Руденко М.А.

за участю представників:

від позивача - Бризиньска-Колпакова О.О., довіреність № 2 від 18.01.2016; Дем'янюк В.П., довіреність № б/н від 04.06.2015;

від відповідача - Іващенко О.В., представник за довіреністю №91/2015/11/11-4 від 11.11.2015,

розглянувши апеляційну скаргу житлово-будівельного кооперативу "Ремонтник" на рішення господарського суду міста Києва від 16.10.2015 у справі №910/20271/15 (суддя Смирнова Ю.М.) за позовом житлово-будівельного кооперативу "Ремонтник" до публічного акціонерного товариства "Київенерго" про зобов'язання здійснити перерахунок вартості теплової енергії.

ВСТАНОВИВ:

Житлово-будівельний кооператив "Ремонтник" звернувся до господарського суду міста Києва з позовом до публічного акціонерного товариства "Київенерго" про зобов'язання здійснити перерахунок вартості теплової енергії.

Рішенням господарського суду міста Києва від 16.10.2015 у справі №910/20271/15 у задоволенні позову відмовлено повністю, оскільки умовами укладеного між сторонами договору на постачання теплової енергії у гарячій воді №720206 від 01.12.1999 та чинним законодавством України не передбачено обов'язку відповідача здійснювати перерахунки вартості теплової енергії у зв'язку з визнанням судом не чинними розпоряджень КМДА, що застосовувалися у спірний період.

Також, місцевий господарський суд дійшов висновку про невірність обраного позивачем способу захисту порушеного права.

Не погодившись з прийнятим рішенням, житлово-будівельний кооператив "Ремонтник" звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 16.10.2015 у справі №910/20271/15 скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на вірність обраного ним способу захисту порушеного права, що підтверджується позицією Верховного Суду України.

Також, скаржник зазначає про те, що оскільки, розпорядження № 643 від 30.05.2007, № 520 від 29.04.2009, № 981 від 31.08.2009, № 1192 від 15.10.2009, №1333 від 30.11.2009 та № 392 від 31.05.2010 (на підставі яких відповідачем здійснювався розрахунок вартості теплової енергії, та за тарифами визначеними якими позивачем вона була оплачена) визнано у 2014 році в судовому порядку незаконними і не чинними з моменту їх прийняття, у відповідача наявний обов'язок здійснити перерахунок вартості теплової енергії за період з 01.12.2006 по 01.01.2011.

Представники апелянта - позивача у справі в судовому засіданні 14.03.2016 надали пояснення, якими підтримали апеляційну скаргу.

Представник відповідача в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечив та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду - скасуванню, з прийняттям нового - про задоволення позову, з наступних підстав.

Між акціонерною енергопостачальною компанією "Київенерго", правонаступником якої є публічне акціонерне товариство "Київенерго" (енергопостачальна організація) та житлово-будівельним кооперативом "Ремонтник" (абонент) 01.12.1999 укладено договір на постачання теплової енергії у гарячій воді №710206, за умовами якого постачальник зобов'язується, зокрема, постачати теплову енергію у вигляді гарячої води на потреби: опалення та вентиляцію - в період опалювального сезону; для гарячого водопостачання - протягом року в кількості та обсягах згідно з додатком №1 до цього договору.

Пунктами 1-4 додатку № 3 до договору передбачено, що розрахунки з абонентом за відпущену теплову енергію енергопостачальною організацією проводяться згідно з тарифами, затвердженими розпорядженням КМДА від 15.01.1999 №47 за кожну відпущену Гігакалорію без урахування ПДВ для опалення 29,64 грн., для гарячого водопостачання - 29,64 грн., за півторакратне заповнення мережною водою енергопостачальної організації теплових мереж та місцевих систем теплопостачання, а також за поповнення нормативного витіку, абонент сплачує вартість отриманої мережної води та витрати по її хімічній обробці за плановою собівартістю енергопостачальної організації по тарифу 2,22 грн./тону (без урахування ПДВ) і тепла в воді за тарифами згідно п.1 цього додатку, можливе змінення тарифів в період дії договору, розмір ПДВ визначається чинним законодавством України.

Розрахунок вартості теплової енергії спожитої позивачем за період з 01.12.2006 по 01.01.2011 здійснювався відповідачем за тарифами, встановленими розпорядженнями Київської міської державної адміністрації № 643 від 30.05.2007, період дії з 01.12.2006 по 31.05.2009, № 520 від 29.04.2009, період дії з 01.06.2009 по 31.07.2009, № 981 від 31.08.2009, період дії з 01.08.2009 по 30.09.2009, № 1192 від 15.10.2009, період дії з 01.10.2009 по 31.12.2009, № 1333 від 30.11.2009, період дії з 01.01.2010 по 30.06.2010, № 392 від 31.05.2010, період дії з 01.07.2010 по 31.12.2010.

Оскільки, розпорядження № 643 від 30.05.2007, № 520 від 29.04.2009, № 981 від 31.08.2009, № 1192 від 15.10.2009, № 1333 від 30.11.2009 та № 392 від 31.05.2010 (на підставі яких відповідачем здійснювався розрахунок вартості теплової енергії, та за тарифами визначеними якими позивачем вона була оплачена) визнано у 2014 році в судовому порядку незаконними і не чинними з моменту їх прийняття, позивач звернувся до суду з вимогою про зобов'язання ПАТ "Київенерго" здійснити перерахунок вартості теплової енергії за період з 01.12.2006 по 01.01.2011.

Судом першої інстанції було відмовлено у задоволенні позову, оскільки умовами укладеного між сторонами договору на постачання теплової енергії у гарячій воді №720206 від 01.12.1999 та чинним законодавством України не передбачено обов'язку відповідача здійснювати перерахунки вартості теплової енергії у зв'язку з визнанням судом не чинними розпоряджень КМДА, що застосовувалися у спірний період.

Також, місцевий господарський суд дійшов висновку про невірність обраного позивачем способу захисту порушеного права.

Крім цього, суд в оскаржуваному рішенні зазначив про те, що спір про стягнення заборгованості по договору на постачання теплової енергії у гарячій воді №720206 від 01.12.1999 розглядався господарським судом у справі №42/369-26/391.

Колегія суддів не погоджується з наведеними висновками місцевого господарського суду та вважає вимоги позивача такими, що підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Стосовно обраного позивачем способу захисту порушеного права слід зазначити наступне.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Тобто, підставами для захисту цивільного права є його порушення, невизнання або оспорювання.

Захист цивільних прав - це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України.

У відповідності до ст. 20 Господарського кодексу України кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемляють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

Крім того, відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України захист цивільних прав та інтересів здійснюється у встановленому порядку судом шляхом: визнання цих прав; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусового виконання обов'язку в натурі; зміни правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та іншими способами відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Зі змісту ч. 3 ст. 16 Цивільного кодексу України слідує, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Крім того, законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод , відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки, положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст. ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Отже, неправильне тлумачення судом першої інстанції ст. 16 Цивільного кодексу України суперечить зазначеним положенням та призвело до неправомірної відмови позивачу у реалізації його права на судовий захист.

Такої позиції стосовно того, що вимога про зобов'язання здійснити перерахунок вартості теплової енергії є належним способом захисту порушеного права дотримується Верховний Суд України в постанові від 12.06.2013 у справі №6-32цс13.

Частиною 1 ст. 111-28 Господарського процесуального кодексу України визначено, що рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України.

При цьому, судом відхиляються заперечення відповідача щодо не застосування позиції Верховного Суду України з посиланням на те, що вона наведена в постанові по цивільній справі.

Позиція Верховного Суду України висловлена щодо тлумачення норми матеріального, а не процесуального права. Тому, суд зобов'язаний враховувати вказану постанову.

Також, враховуючи наведене, судом відхиляються посилання відповідача на постанови Вищого господарського суду України від 10.07.2012 у справі №65/222 та від 27.09.2012 у справі № 64/272.

Вказані постанови ухвалені у 2012 році, тоді як Верховний Суд України у 2013 році дійшов висновку про те, що вимога про зобов'язання здійснення перерахунку є належним способом захисту порушеного права.

За наведених обставин, позивачем вірно обрано спосіб захисту порушеного права та відповідно його вимога підлягає розгляду по суті.

Колегія суддів, розглянувши матеріали даної справи, дійшла висновку про обґрунтованість позовних вимог, з огляду на наступне.

Статтею 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою для виникнення зобов'язань є договори та інші правочини.

Згідно з частиною 1 статті 275 Господарського кодексу України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Частинами 6, 7 статті 276 Господарського кодексу України встановлено, що розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених відповідно до вимог закону. Оплата енергії, що відпускається, здійснюється, як правило, у формі попередньої оплати. За погодженням сторін можуть застосовуватися планові платежі з наступним перерахунком або оплата, що провадиться за фактично відпущену енергію.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про теплопостачання", тариф (ціна) на теплову енергію - грошовий вираз витрат на виробництво, транспортування, постачання одиниці теплової енергії (1 Гкал) з урахуванням рентабельності виробництва, інвестиційної та інших складових, що визначаються згідно із методиками, розробленими центральним органом виконавчої влади у сфері теплопостачання.

Згідно ст. 20 Закону України "Про теплопостачання", тарифи на теплову енергію, реалізація якої здійснюється суб'єктами господарювання, що займають монопольне становище на ринку, є регульованими. Тарифи на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії затверджуються органами місцевого самоврядування, крім теплової енергії, що виробляється суб'єктами господарювання, що здійснюють комбіноване виробництво теплової і електричної енергії та/або використовують нетрадиційні та поновлювані джерела енергії, на підставі розрахунків, виконаних теплогенеруючими, тепло транспортуючими та теплопостачальними організаціями за методиками, розробленими центральним органом виконавчої влади у сфері теплопостачання.

Відповідно до ч. 1 ст. 714 Цивільного кодексу України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов'язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов'язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

Законом України "Про Національну комісію регулювання ринку комунальних послуг України" (набрав чинності з 22.07.2010) внесено зміни до ряду законодавчих актів у сфері надання комунальних послуг.

Зокрема, у пп. 2 п. "а" ст. 28 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" зазначено, що до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать власні (самоврядні) повноваження із встановлення в порядку і межах, визначених законодавством, тарифів на побутові, комунальні (крім тарифів на теплову енергію, централізоване водопостачання та водовідведення, які встановлюються Національною комісією регулювання ринку комунальних послуг України), транспортні та інші послуги.

Таким чином, з 22.07.2010 з повноважень органів місцевого самоврядування виключено право встановлювати тарифи на теплову енергію, централізоване водопостачання і водовідведення для суб'єктів природних монополій.

Відповідно до п. 2 ст. 19 Закону України "Про Національну комісію регулювання ринку комунальних послуг України" Національна комісія регулювання електроенергетики України виконує функції державного регулювання у сфері теплопостачання, централізованого водопостачання та водовідведення до закінчення процесу формування Національної комісії регулювання ринку комунальних послуг України, що має бути завершено до 01.01.2011. До встановлення Національною комісією регулювання електроенергетики України тарифів на теплову енергію, транспортування теплової енергії магістральними та місцевими (розподільчими) мережами, постачання теплової енергії, а також тарифів на послуги централізованого водопостачання та водовідведення діють тарифи, що встановлені відповідно органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування в установленому законодавством порядку.

Пунктом 13 Положення про Національну комісію регулювання електроенергетики України, затвердженого Указом Президента України від 21.04.1998 № 335/98, діючого на момент виникнення правовідносин, встановлено, що НКРЕ в межах своїх повноважень на основі та на виконання законодавства приймає рішення у вигляді постанов і розпоряджень, які є обов'язковими для виконання підприємствами, установами, організаціями всіх форм власності.

Як вже було зазначено, розрахунок вартості теплової енергії спожитої позивачем за період з 01.12.2006 по 01.01.2011 здійснювався відповідачем за тарифами, встановленими розпорядженнями Київської міської державної адміністрації № 643 від 30.05.2007, період дії з 01.12.2006 по 31.05.2009, № 520 від 29.04.2009, період дії з 01.06.2009 по 31.07.2009, № 981 від 31.08.2009, період дії з 01.08.2009 по 30.09.2009, № 1192 від 15.10.2009, період дії з 01.10.2009 по 31.12.2009, № 1333 від 30.11.2009, період дії з 01.01.2010 по 30.06.2010, № 392 від 31.05.2010, період дії з 01.07.2010 по 31.12.2010.

Разом з тим, колегією суддів встановлено, що розпорядження КМДА №392 від 31.05.2010 було скасовано постановою Шевченківського районного суду міста Києва від 21.03.2014 у справі №2а/761/4/14, яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 10.07.2014.

Попередні розпорядження КМДА №№ 643 від 30.05.2007, 520 від 29.04.2009, 981 від 31.08.2009, 1192 від 15.10.2009 та 1333 від 30.11.2009, також, були скасовані - постановою Шевченківського районного суду міста Києва від 30.09.2014 у справі №761/8760/14-а, яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 15.01.2015.

Підставою скасування вказаних розпоряджень КМДА стала відсутність їх обов'язкової реєстрації в органах юстиції.

Правову позицію, згідно якої розпорядження КМДА про встановлення тарифів на житлово-комунальні послуги, які не пройшли державної реєстрації в органах юстиції, не підлягають застосуванню, висловив Верховний Суд України у постановах від 28.11.2011 у справі № 21-246а11 та від 02.12.2014 у справі № 21-470а14.

Згідно зі ст. 7 Господарського кодексу України відносини у сфері господарювання регулюються Конституцією України, цим Кодексом, законами України, нормативно-правовими актами інших органів державної влади та органів місцевого самоврядування, а також іншими нормативними актами.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд вирішує господарські спори на підставі Конституції України, цього Кодексу, інших законодавчих актів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Господарський суд не застосовує акти державних та інших органів, якщо ці акти не відповідають законодавству України.

За наведених обставин, у сторін по справі відсутній обов'язок виконувати рішення про встановлення тарифів на теплову енергію, які в судовому порядку визнанні незаконними і не чинними з моменту їх прийняття, а нарахування відповідачем плати за теплову енергію на підставі тарифів, встановлених цими рішеннями, є необґрунтованим.

Таким чином, відповідач повинен здійснити перерахунок вартості теплової енергії, спожитої позивачем за період з 01.12.2006 по 01.01.2011 за договором №720206 від 01.12.1999.

При цьому, здійснення такого перерахунку потрібно проводити за тарифом, встановленим розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 20.06.2002 № 1245.

Так, в період між прийняттям розпорядження № 1245 та розпорядження №643 КМДА було прийнято 3 розпорядження щодо встановлення тарифів, а саме: розпорядження №№ 1575 від 30.10.2006, 1786 від 15.12.2006 та 142 від 12.02.2007.

При цьому, впродовж 2003 - 2010 років Київська міська державна адміністрація не здійснювала державну реєстрацію своїх розпоряджень щодо встановлення/погодження тарифів на житлово - комунальні послуги в Київському міському управлінні юстиції, притримуючись позиції, що вони не підлягають державній реєстрації, яка судами визнана хибною.

Останнє зареєстроване в Київському міському управлінні юстиції розпорядження щодо тарифів на виробництво теплової енергії основними теплопостачальними підприємствами міста Києва - це Розпорядження Київської міської державної адміністрації від 20.06.2002 № 1245 (зареєстровано в Київському міському управлінні юстиції 27.06.2002 за № 46/429), яким встановлено тариф на виробництво теплової енергії для житлово -експлуатаційних організацій за 1 Гкал 65, 30 грн. з ПДВ.

Керуючись наданими повноваженнями, НКРЕ 14.12.2010 прийняла постанову № 1729, що набрала чинності з 01.01.2011 та діяла до 23.06.2014, якою встановлено тарифи на теплову енергію Акціонерній енергопостачальній компанії "Київенерго": для населення - 169, 38 грн. за 1 Гкал (без ПДВ) (якщо будинковий засіб обліку теплової енергії належить балансоутримувачу жилого будинку або відсутній).

Таким чином, при визначенні вартості наданої позивачу енергії в період після 01.01.2011 слід застосовувати тарифи, що встановлені постановою НКРЕ від 14.12.2010 № 1729.

До 01.01.2011, застосовуванню підлягали, тарифи встановлені органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування в установленому законодавством порядку.

Оскільки, розпорядження № 392 від 31.05.2010, № 643 від 30.05.2007, № 520 від 29.04.2009, № 981 від 31.08.2009, № 1192 від 15.10.2009 та № 1333 від 30.11.2009 були скасовані в судовому порядку з моменту їх прийняття, з тих підстав, що вони не були зареєстровані в органах юстиції, а розпорядження 1575 від 30.10.2006 (в тому числі в редакції розпорядження № 142 від 12.02.2007) також не було зареєстровано в органах юстиції, та враховуючи що питання обов'язковості реєстрації розпоряджень КМДА в органах юстиції для набрання ними чинності неодноразово було предметом розгляду судових справ різних юрисдикцій, і з вказаного питання склалася усталена практика, суд погоджується з доводами позивача, що при визначенні вартості поставленої йому енергії слід застосувати тарифи встановлені останнім зареєстрованим в Київському міському управлінні юстиції розпорядженням щодо тарифів на виробництво теплової енергії основними теплопостачальними підприємствами міста Києва, а саме: розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 20.06.2002 № 1245 (зареєстроване в Київському міському управлінні юстиції 27.06.2002 за № 46/429), яким встановлено тариф на виробництво теплової енергії для житлово - експлуатаційних організацій за 1 Гкал 65, 30 грн. з ПДВ.

Враховуючи наведене, позовні вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Стосовно посилань суду першої інстанції в оскаржуваному рішенні на те, що спір про стягнення заборгованості по договору на постачання теплової енергії у гарячій воді №720206 від 01.12.1999 розглядався господарським судом у справі №42/369-26/391, а розрахунок заборгованості, що наданий позивачем за період з 01.11.2006 по 01.05.2009 вже був розглянутий судом як контррозрахунок у справі №42/369-26/391 та визнаний необґрунтованим, слід зазначити наступне.

По перше, предметом спору (на час прийняття рішення господарським судом міста Києва від 13.03.2013) були вимоги про стягнення лише 3% річних та інфляційних. Суму основного боргу було оплачено житлово-будівельним кооперативом "Ремонтник" та при ухваленні рішення, яке набрало законної сили, питання про її стягнення не вирішувалося.

По друге, станом на час прийняття судових рішень у зазначеній справі №42/369-26/391 вказані вище розпорядження КМДА не були визнані незаконними, а тому відповідно суди виходили з чинності розпоряджень, на підставі яких ПАТ "Київенерго" було здійснено нарахування вартості теплової енергії.

В свою чергу, станом на час розгляду позову у даній справі розпорядження КМДА визнані незаконними.

Таким чином, розгляд вказаної справи №42/369-26/391 не унеможливлює розгляду по суті та не впливає на результат розгляду даного спору, і відповідно не спростовує висновку про те, що скасовані в судовому порядку розпорядження КМДА не підлягають застосуванню.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Перевіривши у відповідності до частини 2 статті 99 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів дійшла висновку про те, що господарським судом не було всебічно, повно та об'єктивно розглянуто в судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності, що призвело до невірних висновків в частині відмови у задоволенні позову.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 103 Господарського процесуального кодексу України за результатами розгляду апеляційної скарги апеляційна інстанція має право скасувати рішення повністю або частково і прийняти нове рішення.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду - скасуванню, з прийняттям нового рішення про задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за подання позовної заяви покладаються на відповідача.

Крім цього, суд покладає на відповідача витрати, пов'язані з оплатою послуг адвоката у розмірі 1 500 грн.

Згідно пункту 6 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №7 від 21.02.2013р. "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 Господарського процесуального кодексу України, тобто при задоволенні позову вони покладаються на відповідача, при відмові в позові - на позивача, а при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригінала ордеру адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій (п.п. 6.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №7 від 21.02.2013р. "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України").

Відповідно до договору від 04.06.2015р. № 45 про надання адвокатських послуг, який укладено між позивачем та адвокатом Дем'янюк В.П., адвокат зобов'язався підготовити матеріали та здійснити представництво інтересів замовника в господарському суді міста Києва у справі за позовом житлово-будівельного кооперативу "Ремонтник" до публічного акціонерного товариства "Київенерго" про зобов'язання здійснити перерахунок вартості теплової енергії.

На виконання умов договору за надані адвокатські послуги позивачем було перераховано на користь адвоката грошові кошти у розмірі 1500 грн., що підтверджується платіжним дорученням від 07.09.2015р. № 112, оригінал якого долучений до матеріалів справи.

Слід також зазначити, що у матеріалах даної справи наявні копії свідоцтва адвоката Дем'янюка В.П., а також Витягу з Єдиного реєстру адвокатів України.

Суд апеляційної інстанції дослідивши зазначені документи дійшов висновку про наявність підстав для покладення на відповідача витрат на оплату послуг адвоката у розмірі 1500 грн.

Також, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору за розгляд апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 32-34, 43, 49, 99, 101-103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу житлово-будівельного кооперативу "Ремонтник" на рішення господарського суду міста Києва від 16.10.2015 у справі №910/20271/15 за позовом житлово-будівельного кооперативу "Ремонтник" до публічного акціонерного товариства "Київенерго" про зобов'язання здійснити перерахунок вартості теплової енергії, задовольнити повністю.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 16.10.2015 у справі №910/20271/15 про відмову у задоволенні позову скасувати.

3. Прийняти нове рішення по справі №910/20271/15, яким позов житлово-будівельного кооперативу "Ремонтник" до публічного акціонерного товариства "Київенерго" про зобов'язання здійснити перерахунок вартості теплової енергії, задовольнити повністю.

Зобов'язати публічне акціонерне товариство "Київенерго" (м. Київ, пл. І. Франка, б. 5, код за ) здійснити перерахунок вартості теплової енергії, спожитої житлово-будівельним кооперативом "Ремонтник" (м. Київ, вул. Щербакова, б. 49-г, код за ) за період з 01.12.2006 року по 01.01.2011 року за договором на постачання теплової енергії у гарячій воді №710206 від 01.12.1999 року, на підставі тарифів, встановлених розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 20.06.2002 №1245 (зареєстроване в Київському міському управлінні юстиції 27.06.2002 за № 46/429).

Стягнути з публічного акціонерного товариства "Київенерго" (м. Київ, пл. І. Франка, б. 5, код за ) на користь житлово-будівельного кооперативу "Ремонтник" (м. Київ, вул. Щербакова, б. 49-г, код за ) 1 218 грн. судового збору та 1 500 грн. витрат на оплату послуг адвоката.

4. Стягнути з публічного акціонерного товариства "Київенерго" (м. Київ, пл. І. Франка, б. 5, код за ) на користь житлово-будівельного кооперативу "Ремонтник" (м. Київ, вул. Щербакова, б. 49-г, код за ) судовий збір за подачу апеляційної скарги в сумі 1 339 грн. 80 коп.

5. Доручити господарському суду міста Києва видати відповідні накази.

6. Матеріали справи №910/20271/15 повернути до господарського суду міста Києва.

7. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановленому Господарським процесуальним кодексом України порядку та строки.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді М.А. Дідиченко

М.А. Руденко