ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

16.03.16р. Справа № 904/111/16

За позовом Публічного акціонерного товариства "Криворізький залізорудний комбінат" (м. Кривий Ріг, Дніпропетровської області)

до Криворізької районної державної адміністрації Дніпропетровської області (с. Вільне, Криворізького району, Дніпропетровської області)

про внесення змін до пункту 4.2. договору оренди земельної ділянки від 25.03.2005

Суддя Фещенко Ю.В.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1 - представник (довіреність № 53-02/9 від 01.11.2015)

від відповідача: не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

Публічне акціонерне товариство "Криворізький залізорудний комбінат" (далі - позивач) звернулось до господарського суду Дніпропетровської області із позовом про внесення змін до пункту 4.2. договору оренди земельної ділянки від 07.11.2005, виклавши його у наступній редакції: "Річний розмір орендної плати з 01.01.2015 становить 1 615 грн. 81 коп. Виплата орендної плати проводиться шляхом перерахування орендарем на відповідний рахунок Лозуватської сільської ради. Орендна плата вноситься щомісячно.".

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 11.01.2016 порушено провадження у справі та її розгляд призначено в засіданні на 03.02.2016.

У судове засідання 03.02.2016 з'явився представник позивача.

Представник відповідача у судове засідання 03.02.2016 не з'явився, витребуваних судом документів не надав, причин нез'явлення суду не повідомив; про час, день та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

У зв'язку з викладеним, ухвалою суду від 03.02.2016 в порядку статті 77 Господарського процесуального кодексу України, в межах строків, встановлених статтею 69 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи було відкладено на 29.02.2016, у зв'язку з необхідністю повторного виклику сторін, витребування додаткових документів по справі.

У судове засідання 29.02.2016 з'явився представник позивача.

Представник відповідача у судове засідання 29.02.2016 не з'явився, витребуваних судом документів не надав, причин нез'явлення суду не повідомив; про час, день та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Від позивача надійшло клопотання (вх.суду 12405/16 від 29.02.2016) про продовження строку вирішення спору на 15 днів.

Ухвалою суду від 29.02.2016 клопотання позивача про продовження строку вирішення спору задоволено та продовжено строк розгляду спору по справі на 15 днів, терміном по 24.03.2016 включно.

Ухвалою суду від 29.02.2016 в порядку статті 77 Господарського процесуального кодексу України, в межах строків, встановлених статтею 69 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи було відкладено на 16.03.2016, у зв'язку з необхідністю повторного виклику сторін, витребування додаткових документів по справі.

Вказане свідчить про достатність часу для підготовки сторін до судового розгляду, подання заперечень та доказів в обґрунтування своєї позиції.

Представник позивача у судове засідання 16.03.2016 не з'явився, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином у судовому засіданні 29.02.2016.

Представник відповідача у судове засідання 16.03.2016 втретє не з'явився, причин нез'явлення суду не повідомив, відзиву на позов та інші витребувані судом документи не надав, з приводу чого суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини 1 статті 64 та статті 87 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною 2 статті 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" визначено, що в Єдиному державному реєстрі містяться відомості щодо юридичної особи, зокрема, про місцезнаходження останньої.

На підтвердження адреси відповідача судом долучено до матеріалів справи Спеціальний витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців станом на 06.01.2016, з якого вбачається, що місцезнаходженням відповідача є: 53032, Дніпропетровська область, Криворізький район, село Вільне, вулиця Меліоративна, будинок 1-А, на яку і була направлена вся кореспонденція господарського суду для відповідача.

Ухвали суду від 11.01.2016 та від 03.02.2016 були завчасно отримані відповідачем, що підтверджується поштовими повідомленнями, які повернулися до господарського суду з відповідними відмітками про отримання ухвал суду відповідлачем.

При цьому, судом зауважено, що самі повідомлення поверталися до суду із затримкою, оскільки між отриманням ухвали суду відповідачем та датою повернення повідомлення до суду в першому випадку пройшло близько двох тижнів, у другому - близько місяця.

Крім того, поштове повідомлення про отримання відповідачем ухвали суду від 29.02.2016 також не повернулося до суду.

У зв'язку з чим, судом було здійснено відстеження поштового відправлення суду на адресу відповідача, шляхом формування витягу з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання вказаного поштового відправлення суду, яке долучене до матеріалів справи. При цьому, вказані документи також не містять відомостей щодо дати отримання відповідачем ухвали суду.

При цьому, судом проаналізовано та враховано факт затримки повернення поштових повідомлень до суду, крім того, з попередніх двох повідомлень вбачається, що, незважаючи на це, відповідач отримував ухвали завчасно.

В разі, якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду (пункт 3.9.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011).

Так, судом здійснені всі можливі заходи щодо належного повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи, а саме: юридична адреса, на яку надсилалась кореспонденція суду, підтверджена Спеціальним витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців станом на 06.01.2016; судом було здійснено відстеження поштового відправлення суду на адресу відповідача, шляхом формування витягу з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання вказаного поштового відправлення суду, які долучені до матеріалів справи.

Крім того, суд наголошує на тому, що ухвали суду від 11.01.2016, 03.02.2016 та від 29.02.2016 були надіслані відповідачу завчасно, з урахуванням Нормативів і нормативних строків пересилання поштових відправлень, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 28.11.2013 № 958.

Отже, суд приходить до висновку, що відповідач про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

При цьому, стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Відповідно до абзацу 1 пункту 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Оскільки явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Суд вважає, що позивач та відповідач не скористалися своїм правом на участь у судовому засіданні та вважає можливим розглянути справу за відсутності представників позивача та відповідача, оскільки останні повідомлені про час та місце судового засідання належним чином, а матеріали справи містять достатньо документів, необхідних для вирішення спору по суті та прийняття обґрунтованого рішення.

Враховуючи те, що норми статті 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а пункт 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами.

У пункті 2.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 роз'яснено: якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 Господарського процесуального кодексу України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Так, справа розглядається за наявними в ній матеріалами, визнаними судом достатніми, в порядку статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Клопотання про здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не заявлялось.

Відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 16.03.2016 оголошувались вступна та резолютивна частини рішення.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті,

ВСТАНОВИВ:

Згідно частин 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Так, 25.03.2005 між Криворізькою районною державною адміністрацією (далі - орендодавець, відповідач) та Відкритим акціонерним товариством "Криворізький залізорудний комбінат", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Криворізький залізорудний комбінат" (далі - орендар, позивач) укладено договір оренди земельної ділянки (далі - договір, а.с.13-14), відповідно до пункту 1.1. якого орендодавець надає, а орендар приймає в оренду, тобто строкове володіння і користування земельну ділянку, загальною площею 2,0461 га, місцезнаходження якої, згідно з проектом відведення (планом), що є додатком до договору: Криворізький район, на території Лозуватської сільської ради.

Відповідно до статті 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Так, договір зареєстровано у Криворізькому районному відділі Дніпропетровської регіональної філії Державного підприємства "Центр Державного земельного кадастру", про що у книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі вчинено запис від 09.06.2005 № 99.

Також, факт державної реєстрації договору посвідчений у виконавчому комітеті Лозуватської сільської ради, про що вчинено запис від 11.05.2005 за № 386.

У пунктах 3.1. та 3.2. договору сторони узгодили, що земельна ділянка надається строком на 49 років, починаючи з моменту підписання сторонами договору та відповідної реєстрації. Після закінчення строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обовязки відповідно до умов договору, має за інших рівних умов переважне право на поновлення договору. У разі поновлення договору оренди на новий строк його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі, якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору він підлягає поновленню на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. Письмове заперечення здійснюється листом-повідомленням.

Земельна ділянка була передана відповідачем у користування позивачу у відповідності до акту прийому-передачі земельної ділянки від 25.11.2005 (а.с.15).

Доказів повернення земельної ділянки з оренди, а також доказів розірвання або визнання недійсним договору оренди сторонами суду не надано.

Судом встановлено, що між сторонами, внаслідок укладання договору оренди землі від 25.03.2005, виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 58 Цивільного кодексу України, Земельного кодексу України, Закону України "Про оренду землі".

Вказаний договір оренди землі є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань згідно статей 173, 174, 175 Господарського кодексу України, статей 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, а згідно статті 629 Цивільного кодексу України є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 статті 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно статті 792 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов'язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Статтею 93 Земельного кодексу України передбачено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

У відповідності до частини 1 статті 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Передача зазначеної вище земельної ділянки орендодавцем орендарю підтверджується наявним в матеріалах справи актом прийому-передачі земельної ділянки від 25.11.2005 (а.с.15). Зазначений акт підписаний сторонами без зауважень та заперечень до нього.

Згідно вимог частини 1 статті 762 Цивільного Кодексу України за користування майном з наймача (орендаря) справляється плата, розмір якої встановлюється договором найма (оренди).

Статтею 96 Земельного кодексу України передбачено, що землекористувачі зобов'язані своєчасно сплачувати земельний податок або орендну плату.

Відповідно до статті 21 Закону України "Про оренду землі", орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.

Відповідно до статті 24 Закону України "Про оренду землі" орендодавець має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати.

Обовязок відповідача своєчасно оплачувати орендну плату за використання земельної ділянки закріплений також в пункті 6.4.3. договору.

У розділі 4 договору сторони визначили умови щодо орендної плати за земельну ділянку.

Так, відповідно до пунктів 4.1. - 4.4. договору орендна плата сплачується орендарем виключно у грошовій формі. Розмір орендної плати - в розмірі земельного податку за 1 га на рік з урахуванням коефіцієнту індексації грошової оцінки згідно чинного законодавства України. Виплата орендної плати проводиться шляхом перерахування орендарем на відповідний рахунок сільської (селищної) ради на території якої розташована відповідна земельна ділянка у повному розмірі до "01" грудня кожного поточного року. Орендна плата вноситься щомісячно. Орендар має право на дострокову виплату орендної плати згідно діючого законодавства України. Орендна плата за земельні ділянки надані для сільськогосподарського використання переглядається один раз в три роки.

При цьому, виходячи з положень статті 50 Земельного кодексу України надана у користування позивачу земельна ділянка відноситься до земель рекреаційного призначення.

У додатковій угоді від 24.10.2008 до договору сторони дійшли згоди внести зміни в пункт 4.2. договору, виклавши його в наступній редакції:

- "Розмір орендної плати становить 15 195 грн. 00 коп. за 1 га за рік. Виплата орендної плати проводиться шляхом перерахування орендарем на відповідний рахунок Лозуватської сільської ради у повному розмірі до "01" грудня кожного поточного року. Орендна плата вноситься щомісячно. Орендар має право на дострокову виплату орендної плати згідно діючого законодавства України.".

Як свідчить розрахунок, який є додатком до додаткової угоди від 24.10.2008, розмір орендної плати було визначено виходячи із трикратної ставки земельного податку, встановленої статтею 9 Закону України "Про плату за землю" - 50 відсотків від грошової оцінки одиниці площі ріллі по області.

Згідно листа Управління Держземагенства у Криворізькому районі Дніпропетровської області станом на 01.01.2015 нормативна грошова оцінка несільськогосподарських угідь, розташованих за межами населених пунктів Криворізького району Дніпропетровської області не проведена (а.с.18).

Крім того, у пунктах 4.4. та 7.6. договору сторони погодили, що у разі необхідності розмір, порядок, строки та умови сплати орендної плати можуть змінюватись за взаємним погодженням сторін і згідно діючого законодавства. Будь-які зміни або доповнення до договору оформлюються у письмовій формі і підписуються уповноваженими представниками сторін. У разі недосягнення сторонами згоди щодо внесення змін або доповнень до договору спір вирішується у судовому порядку.

Враховуючи законодавчу зміну граничних розмірів орендної плати за земельні ділянки, позивач протягом 2015 року звертався до відповідача (листи від 15.06.2015 № 5314/1665, від 07.07.2015 № 5314/1830, від 28.09.2015 № 5314/2649, від 25.11.2015 № 5314/3374, а.с.19-25) із пропозиціями про внесення змін до договору в частині розміру орендної плати. Разом з листами позивач направляв на адресу відповідача проект додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки від 25.03.2005 з проханням підписати вищезазначену додаткову угоду та повернути позивачу для здійснення її державної реєстрації. Проте, пропозиція позивача щодо укладення додаткової угоди про зміну умов договору не була погоджена відповідачем, а вказані листи-пропозиції позивача були залишені без відповіді та задоволення.

Звертаючись із даним позовом, позивач вважає, що розмір орендної плати за земельну ділянку у спірному договорі не відповідає вимогам законодавства, зокрема, статті 288 Податкового кодексу України, а саме: маючи дані відносно встановленої нормативної грошової оцінки 1 га ріллі по області (яка станом на 01.01.2015 склала - 27 104 грн. 99 коп. та з огляду на положення статей 277, 288, 289 Податкового кодексу України, позивач вважає, що погоджений сторонами у пункті 4.2 договору, розмір орендної плати не відповідає граничним розмірам, встановленим статтею 288 Податкового кодексу України.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахування вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, інших вимог розумності та справедливості.

Згідно з частиною 1 статті 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

За статтею 1 Закону України "Про оренду землі", оренда землі це - засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Порядок укладення договору оренди земельної ділянки визначено статтею 16 зазначеного Закону, а частиною 2 статті 14 Закону передбачено затвердження Кабінетом Міністрів України типової форми договору оренди землі.

Згідно з частиною 1 статті 15 Закону України "Про оренду землі" однією із істотних умов договору оренди землі є орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за несплату.

Відповідно до статті 21 Закону України "Про оренду землі" розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюється за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України). Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюються з урахуванням індексу інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди.

Відповідно до частини 1 пункту 289.1 статті 289 Податкового кодексу України та частини 1 статті 13 Закону України "Про оцінку земель", для визначення розміру орендної плати для земель державної та комунальної власності проводиться та використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок, яка являє собою капіталізований рентний дохід (дохід, який можна отримати із землі як фактора виробництва залежно від якості та місця розташування земельної ділянки), визначений за встановленими та затвердженими нормативами (стаття 1 Закону України "Про оцінку земель").

Отже, законодавець чітко визначив, що нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної та комунальної власності.

Згідно з пунктом 14.1.72 статті 14 Податкового кодексу України, земельний податок це обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів.

Водночас, відповідно до пункту 14.1.136 статті 14 Податкового кодексу України, орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності це обов'язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.

Отже, земельний податок і орендна плата за своєю правовою природою є різними видами платежів, які мають різний порядок обчислення та нарахування, при цьому основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності є нормативна грошова оцінка земель.

Наведене узгоджується з позицією Верховного Суду України, яка викладена у постанові від 08.04.2015 у справі № 916/2439/14 (3-41гс15), що є обов'язковим для застосування господарським судом відповідно до статті 111-28 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною 5 статті 5 Закону України "Про оцінку земель" передбачено, що нормативна грошова оцінка земельних ділянок використовується для визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності.

Нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться у разі визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності (абзац 3 частини 1 статі 13 Закону України "Про оцінку земель").

За змістом частини 1 статті 15 Закону України "Про оцінку земель" підставою для проведення нормативної грошової оцінки земельних ділянок є рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.

Відповідно до частини 3 статті 18 цього ж Закону нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться юридичними особами, які є розробниками документації із землеустрою відповідно до Закону України "Про землеустрій".

Згідно з частинами 1 та 2 статті 20 Закону України "Про оцінку земель" за результатами бонітування ґрунтів, економічної оцінки земель та нормативної грошової оцінки земельних ділянок складається технічна документація, а за результатами проведення експертної грошової оцінки земельних ділянок складається звіт. Дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель.

Відповідно до частин 1 - 3 статті 23 Закону України "Про оцінку земель" технічна документація з бонітування ґрунтів, економічної оцінки земель та нормативної грошової оцінки земельних ділянок у межах населених пунктів затверджується відповідною сільською, селищною, міською радою. Технічна документація з бонітування ґрунтів, економічної оцінки земель та нормативної грошової оцінки земельних ділянок, розташованих за межами населених пунктів, затверджується районними радами. Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Згідно з пунктом 4 Положення про державне агентство земельних ресурсів України, затвердженого Указом Президента України від 08.04.2011 № 445, витяги з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельних ділянок видає відповідно до покладених на нього завдань Держземагентство України.

Управління Держземагентства у Криворізькому районі Дніпропетровської області листом від 14.05.2015 повідомило про відсутність на 01.01.2015 рік нормативної грошової оцінки несільськогосподарських угідь, розташованих за межами населених пунктів Криворізького району Дніпропетровської області.

Відповідно до підпунктів 288.1, 288.2 статті 288 Податкового кодексу України, підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки; платником орендної плати є орендар земельної ділянки.

Згідно з підпунктами 288.5.1, 288.5.2 статті 288 Податкового кодексу України (в редакції Законів України №1166 від 27.03.2014 та №71-VІІІ від 28.12.2014) розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою 3 відсотків нормативної грошової оцінки та не може перевищувати, зокрема, для інших земельних ділянок, наданих в оренду, - 12 відсотків нормативної грошової оцінки.

Таким чином, для визначення розміру орендної плати за землю, використовується виключно нормативна грошова оцінка земельних ділянок (підпункт 289.1. статті 289 Податкового кодексу України).

Запропонований розмір орендної плати, беручи за основу нормативну грошову оцінку одиниці площі ріллі по області, що встановлюється Податковим кодексом України, не відповідає чинному законодавству.

При цьому, господарський суд враховує, що не проведення нормативної грошової оцінки несільськогосподарських угідь, розташованих за межами населених пунктів Криворізького району Дніпропетровської області не є підставою для застосування іншого механізму формування розміру орендної плати, ніж визначений вищенаведеними нормами чинного законодавства та передбачає сплату орендної плати в розмірі, що не відповідає чинним приписам Податкового кодексу України.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що позивачем не доведено правомірності своєї позиції та враховуючи безпідставність заявлених позовних вимог в частині внесення змін до пункту 4.2. договору оренди земельної ділянки від 07.11.2005 суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судові витрати по справі відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

Враховуючи вищевикладене, керуючись статтями 1, 4-5, 33, 34, 43, 49, 75, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Витрати по сплаті судового збору покласти на позивача.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 18.03.2016.

Суддя ОСОБА_2