ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2016 року Справа № 922/5513/15

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Рогач Л.І. - головуючого, доповідача
Алєєвої І.В., Мачульського Г.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
на постанову Харківського апеляційного господарського суду від 12.01.2016
у справі№ 922/5513/15
Господарського суду Харківської області
за позовомПублічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
до Комунального підприємства "Теплоенерго" Лозівської міської ради Харківської області
простягнення 283012,78 грн
за участю представників:
позивача Смакота Н І.- предст. дов. від 18.04.2014
відповідача - не з'явився (про час та місце судового засідання повідомлений належно)

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулось до господарського суду з позовом про стягнення з Комунального підприємства "Теплоенерго" Лозівської міської ради Харківської області пені у розмірі 67996,02 грн, трьох відсотків річних у розмірі 93937,20 грн та інфляційних втрат у розмірі 121079,56 грн на загальну суму 283012,78 грн.

Позов мотивований неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за договором купівлі-продажу природного газу, що полягає у несвоєчасній сплаті за поставлений природний газ, у зв'язку з чим, на підставі умов договору та статей 526, 625, Цивільного кодексу України, статті 193 Господарського кодексу України підлягає стягненню сума штрафних санкцій.

Відповідач проти позову заперечив, вказавши на невірний розрахунок позивача та неврахування правових позицій Верховного Суду України щодо подібних правовідносин, оскільки при укладенні договору про організацію взаєморозрахунків сторони змінюють тим самим порядок і строк проведення розрахунків за природний газ, що в свою чергу передбачає відсутність підстав для стягнення пені та застосування наслідків за порушення грошових зобов'язань.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 12.11.2015 (суддя Яризько В.О.) позовні вимоги задоволено частково; стягнуто з Комунального підприємства "Теплоенерго" Лозівської міської ради Харківської області на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 0,97 грн. пені та 0,63 грн. 3% інфляційних, в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 12.01.2016 (судді Сіверін В.І., - головуючий, Терещенко О.І., Россолов В.В.) рішення господарського суду змінено; викладено абзац 2 резолютивної частини в наступній редакції: "Стягнути з Комунального підприємства "Теплоенерго" Лозівської міської ради Харківської області (64602, Харківська область, м. Лозова, вул. Ломоносова, 23, код 38076191) на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01001, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6, код 20077720) 6,97 грн. пені та 1,29 грн. 3% річних ", в іншій частині рішення залишено без змін.

Не погоджуючись із прийнятими у справі рішеннями позивач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою в якій просить скасувати прийняте у справі рішення та постанову в частині відмови у стягненні пені, інфляційних втрат та 3% річних та прийняти нове рішення, яким стягнути з відповідача суму пені, 3% річних та інфляційні на суму, в якій було відмовлено у позові, в іншій частині рішення та постанову залишити без змін.

Касаційну скаргу вмотивовано доводами про порушення судами норм матеріального та процесуального права, а саме: всупереч вимогам статей 599 та 625 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України суди дійшли хибного висновку про те, що підписання договору про взаєморозрахунки звільняє сторони від обов'язку належно виконувати свої зобов'язання за договором та від відповідальності за наслідки неналежного виконання договірних зобов'язань, порушили статті 625, 631 Цивільного кодексу України, застосувавши, натомість, без належних підстав статтю 614 Цивільного кодексу України, неправильно застосували практику Верховного Суду України; судами не враховано, що при здійсненні нарахувань пені, річних та інфляційних позивачем враховувалися розрахунки поза межами договору про проведення взаєморозрахунків в тому числі до моменту укладення договору.

Відповідач не надіслав відзиву на касаційну скаргу та не скористався правом на участь представника в судовому засіданні.

Позивач у судовому засіданні підтримав доводи, викладені у касаційній скарзі.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представника позивача, присутнього у судовому засіданні, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в судовому рішенні, застосування судом норм матеріального та процесуального права колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 1117 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати чи вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду або відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або перевіряти докази.

Попередніми судовими інстанціями встановлено, що 26.10.2012 Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (продавець) та Комунальним підприємством "Теплоенерго" Лозівської міської ради Харківської області, м. Лозова (покупець) було укладено договір № 14/6436/12, відповідно до умов якого позивач зобов'язується передати у власність відповідачу у 2012 році природний газ, ввезений на митну територію України ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" за кодом згідно УКТ ЗЕД , а відповідач, в свою чергу, прийняти та оплатити цей природний газ за умовами цього договору (п.1.1 договору).

Пунктом 6.1 договору сторони погодили, що оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14 числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

На виконання умов вказаного договору позивачем було поставлено відповідачу в грудні 2012 року природний газ на загальну суму 5853860,01 грн., що підтверджується актом приймання-передачі природного газу за грудень 2012, який наявний в матеріалах даної справи.

Судами було встановлено, що відповідач в порушення умов укладеного договору у встановлені строки свої зобов'язання по оплаті отриманого ним природного газу виконав частково, внаслідок чого у відповідача перед позивачем станом на 27.05.2013 утворилась заборгованість за використаний ним природний газ у сумі 3698740,38 грн, що підтверджується відповідачем.

12.02.2014 між Головним управлінням Державної казначейської служби України в Харківській області, Департаментом фінансів Харківської обласної державної адміністрації, Департаментом житлово - комунального господарства та розвитку інфраструктури Харківської обласної державної адміністрації, Комунальним підприємством "Теплоенерго" Лозівської міської ради Харківської області та Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" м. Київ укладено договір про організацію взаєморозрахунків № 121/30, відповідно до умов якого сторони погодили перелік підприємств, установ та організацій, що беруть участь у проведенні взаєморозрахунків, та послідовність виконання сторонами договору дій, спрямованих на погашення існуючої заборгованості відповідача за природний газ, в тому числі отриманий на підставі договору № 14/6436/12 від 26.10.2012.

Суди також встановили, що відповідно до умов вказаного договору про організацію взаєморозрахунків, Казначейство перераховує кошти, які надійшли до спеціального фонду державного бюджету від продажу облігацій внутрішньої державної позики згідно з пунктом 2 статті 16 Закону України "Про державний бюджет України на 2014 рік" Головному управлінню Державної казначейської служби України в Харківській області в сумі 4145525,61 грн, та в результаті відповідач перераховує позивачу кошті в сумі 4145525,61 грн, у тому числі 3698689,00 грн. для погашення заборгованості за спожитий природний газ за 2012 рік за договором від 26.10.2012 № 14/6436/12, у тому числі податок на додану вартість 616448,17 грн.; 446836,61 грн. для погашення заборгованості за спожитий природний газ за 2013 рік згідно з договором від 28.12.2012 № 13/3030-ТЕ-32.

Пунктом 9 договору сторони погодили, що у графі платіжного доручення "призначення платежу" додатково зазначають пункт 24 статті 14 та пункт 2 статті 16 Закону України "Про державний бюджет України на 2014 рік", а також номер договору.

Також пунктом 15 договору про організацію взаєморозрахунків сторони погодили, що після виконання договору вони не мають одна до одної жодних претензій стосовно предмету договору.

Як встановлено судами та вбачається з матеріалів справи (виписка Держказначейства про рух коштів по рахунку відповідача за 01.04.2014, платіжне доручення № 1 від 01.04.2014, копія листа № 248 від 01.04.2014), відповідачем отримано згідно умов договору № 121/30 від 12.02.2014 грошові кошти у загальній сумі 4145525,61 грн. та перераховано позивачу отримані кошти в рахунок погашення заборгованості, отже відповідачем згідно з умовами договору № 121/30 від 12.02.2014 перераховані позивачу кошти в загальній сумі 4145525,61 грн., в тому числі в рахунок погашення заборгованості в сумі 3698689,00 грн. за спожитий природний газ за 2012 рік за договором від 26.10.2012 № 14/6436/12.

Відмовляючи у позові, в частині стягнення пені, річних та інфляційних місцевий господарський суд виходив з встановлених ним обставин справи, що, уклавши договір № 121/30 від 12.02.2014 сторони організували взаєморозрахунки із заборгованості за природний газ, отриманий у 2012 році за договором купівлі-продажу природного газу № 14/6436/12 від 26.10.2012 для виробництва теплової енергії, яка була спожита населенням та релігійними організаціями, змінивши порядок і строк проведення розрахунків за природний газ, поставлений за договором купівлі-продажу; при цьому для застосування санкцій, передбачених договором купівлі-продажу, та наслідків порушення грошового зобов'язання необхідно, щоб оплата була здійснена поза межами порядку і строків, встановлених договором № 121/30 від 12.02.2014 про організацію взаєморозрахунків, зобов'язання за якими виконано без прострочення оплати; задовольняючи позов в частині стягнення пені на суму 0,97 грн, 3% річних на суму 0,63 грн, суд встановив, що станом на 27.05.2013 у відповідача існувала заборгованість в сумі 3698740,38 грн, з яких сума в розмірі 51,38 грн була погашена 21.10.2013 за рахунок власних коштів відповідача, відповідно на вказану суму підлягає стягненню нараховані 0,97 грн пені та 0,63 грн - 3% річних, інфляційні за період червень-жовтень не нараховуються у зв'язку із дефляцією.

Переглядаючи справу в повному обсязі відповідно до приписів статті 101 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції погодився з висновком місцевого господарського суду, також вказавши, що для застосування санкцій, передбачених пунктом 7.2 договору поставки природного газу, та наслідків за порушення грошового зобов'язання, передбачених частиною 2 статті 625 ЦК України, необхідно, щоб оплата була здійснена поза межами порядку і строків, встановлених договором про організацію взаєморозрахунків, який діяв на момент розгляду справи і відповідно до пункту 15 якого сторони засвідчили, що після виконання договору вони не мають одна до одної жодних претензій стосовно предмета договору; разом з тим апеляційний суд змінив рішення в частині стягнення сум пені та річних, виправивши їх розрахунки.

Судова колегія зазначає, що відповідно до статей 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, належними та допустимими доказами.

Відповідно до статей 11, 509 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків (зобов'язань), які повинні виконуватися належним чином і у встановлений строк відповідно до вказівок закону, договору, а одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається (статті 525, 526 Цивільного кодексу України, стаття 193 Господарського кодексу України).

Згідно з частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За частинами 1, 2 статті 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму; до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру правовідносин сторін. Згідно з частиною 2 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару; за частиною 3 статті 692 Цивільного кодексу України у разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати, зокрема, оплати товару. Відтак, прийнявши обумовлений договором товар, відповідач набув обов'язку оплатити його вартість в строки, визначені договором.

За змістом статей 610, 611 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), у випадку чого настають правові наслідки, передбачені законом або договором; частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суди вірно відзначили, що для застосування санкцій, передбачених договором купівлі-продажу природного газу, та наслідків порушення грошового зобов'язання, передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, необхідно, щоб оплату було здійснено поза межами порядку і строків, встановлених договором про організацію взаєморозрахунків, відповідно до пункту 16 якого сторони засвідчили, що після виконання договору вони не мають одна до одної жодних претензій стосовно предмета договору.

Разом з тим, слід погодитися з висновком судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для стягнення пені, передбаченої договором купівлі-продажу природного газу, та застосування наслідків за порушення грошового зобов'язання, передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, оскільки, уклавши договір про організацію взаєморозрахунків, сторони тим самим змінили порядок і строк проведення розрахунків за природний газ, поставлений відповідно до договору купівлі-продажу природного газу.

Як встановили суди у справі, що розглядається, розрахунок за поставлений природний газ відбувся у порядку та строки, передбачені договором про організацію взаєморозрахунків. доказів того, зворотного матеріали даної справи не містять.

Суд апеляційної інстанції відповідно до частини 1 статті 101 Господарського процесуального кодексу України, повторно розглядаючи справу, не погодився із висновками місцевого суду щодо розрахунків суми пені та 3% річних, що підлягають стягненню, виходячи із суми 3698689,00 грн, яка була погашена відповідачем з коштів, отриманих відповідно до договору про організацію взаєморозрахунків, змінив рішення в цій частині, вказавши, що сума пені повинна становити 6,97 грн., 3% річних - 1,29 грн.

Висновки апеляційного суду, якими спростовано обставини, на які посилався скаржник в обґрунтування своїх вимог і заперечень, ґрунтуються на доказах, наведених в постанові суду, та відповідають положенням чинного законодавства.

Висновки господарських судів відповідають правовій позиції, викладеній Верховним Судом України у постановах від 16.09.2014 у справі № 5011-42/1230-2012-69/542-2012, від 23.09.2014 у справі № 5011-35/1271-2012, від 30.09.2014 у справі №5011-35/1534-2012-42/553-2012; доводи позивача про невірне застосування судами практики Верховного Суду України спростовуються змістом зазначених вище постанов.

Доводи позивача про невірне застосування апеляційним судом положень статей 614, 625, 631 Цивільного кодексу України не спростовують обставин, на яких ґрунтуються висновки судів про відмову в задоволенні позовних вимог.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин; обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Перевіривши у відповідності до частини 2 статті 1115 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у постанові апеляційного суду, колегія суддів дійшла висновків про те, що господарські суди вирішили спір відповідно до вимог статей 4-2, 4-3, 33, 34, 43, 101, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції, розглянувши повно та об'єктивно в судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності, надав оцінку доказам, наявним у матеріалах справи, та доводам сторін, обґрунтовано змінив рішення місцевого суду, відповідно відобразивши це в постанові.

Доводи касаційної скарги не спростовують належно та повно встановлених судами істотних обставин справи та законності їх правових висновків відповідно до наведених вище положень законодавства; підстав для скасування постанови суду апеляційної інстанції з мотивів, викладених у касаційній скарзі, не вбачається.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 43, 1117, пунктом 1 статті 1119, статтями 11110, 11111, 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" залишити без задоволення.

Постанову Харківського апеляційного господарського суду від 12.01.2016 у справі № 922/5513/15 Господарського суду Харківської області залишити без змін.

Головуючий Л. Рогач

Судді І. Алєєва

Г. Мачульський