КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" березня 2016 р. Справа№ 910/25369/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Отрюха Б.В.

Михальської Ю.Б.

За участю представників сторін:

від позивача: Якушев Ю.В. - представник

від відповідача:Мащенко О.М. - представник

розглянувши апеляційну скаргу Державного підприємства "Артемсіль"

на рішення

Господарського суду м. Києва

від 04.12.2015р.

у справі № 910/25369/15 (суддя Пукшин Л.Г.)

за позовом Державного підприємства "Артемсіль"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Транспортно-експедиційна компанія "Енерготранс"

про розірвання договору та стягнення 22 340 178, 31 грн.

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство "Артемсіль" звернулось до Господарського суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Транспортно-експедиційна компанія "Енерготранс" про розірвання договору № Є-15/04/09-45 від 15.04.2009р. та стягнення суми попередньої оплати у розмірі 22 340 178,31 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 04.12.2015 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на неповне з'ясуванням обставин справи, на підтвердження чого в своїй апеляційній скарзі виклав ряд обставин, які, на його думку, виступають підтвердженням його правової позиції та спростовують правильність винесеного рішення, а також на порушення місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач посилається на те, що місцевий суд дійшов помилкового висновку про те, що договір № Є-15/04/19 від 15.04.2009 р. є розірваним з 28.07.2015р. (дати отримання листа відповідачем), у суду відсутні підстави для його повторного розірвання. Однак позивач листом від 15.07.2015р. № 27/05-20 не повідомляв відповідача, що вважає договір розірваним, а скерував додаткову угоду про розірвання спірного договору, оскільки відповідачем порушувались умови договору.

Апелянт звертає увагу суду, що він посилається на ст. 615, 907 ЦК України так як ними передбачено односторонню відмову від договору в разі його порушення, а від так, керуючись ст. 188 ГК України підприємство скерувало лист з вимогою повернути аванс і підписати додаткову угоду про розірвання договору на яку не отримало відповіді до даного часу. Спірним договором не було передбачено його розірвання шляхом направлення повідомлення іншій стороні а згідно ст. 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом, тому підприємством і була скерована додаткова угода про розірвання договору.

Крім того, апелянт вважає, що висновок місцевого суду про те, що грошові кошти позивачем були перераховані у якості оплати послуг за договором транспортного експедирування № Є-15/04/19 від 15.04.2009 р., а отже не можуть бути кваліфіковані як безпідставне збагачення і норми ст. 1212 Цивільного кодексу України у даному випадку не підлягають застосуванню.

Апелянт зазначає, що згідно ст. 570 ЦК України сума передплати за своєю правовою природою с завдатком, а фактично згідно п. 3.1 договору № 3-15/04/09 від 15.04.2009р. сторони чітко домовились, що «клієнт для організації перевезення вантажів сплачує авансові платежі». На думку апелянта, оскільки як забезпечувальної функції, властивої завдатку, спірна сума не має, сторонами про це не обумовлено договором, до даних правовідносин підлягає застосуванню положення п. 2 ст. 570 ЦК України.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні матеріали справи у повному обсязі, перевіривши повноту встановлення обставин справи та їх юридичну оцінку, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, заслухавши пояснення представників сторін, колегія встановила наступне.

15 квітня 2009 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Транспортно-експедиційна компанія "Енерготранс" (експедитор за договором) та Державним підприємством об'єднання "Артемсіль" (клієнт за договором) було укладено договір № Є-15/04/19, відповідно до умов якого за плату та за рахунок клієнта експедитор зобов'язується організувати у відповідності до затвердженого плану перевірок вантажів клієнта виконання експедиторських послуг, пов'язаних з перевезенням вантажів, як у вагонах парка УЗ, так і у власному рухомому складі, які включають в себе:

- здійснення розрахунків з залізницями за перевезення вантажів клієнта (оплата залізничного тарифу, плата за користування вагонами, збір за подачу та прибирання вагонів, додаткові збори за інші послуги, які надаються залізницею та погоджені з клієнтом);

- організацію по заявці клієнта подачі під завантаження вагонів парку УЗ, власних вагонів;

- оплата збору за видачу довідок та телеграм по коду експедитора.

Відповідно до п. п. 2.1.1 та п. п. 2.1.3 п. 2.1 договору експедитор зобов'язаний організувати перевезення вантажів клієнта залізничним транспортом та надавати інші транспортні послуги як самостійно, так і шляхом укладення відповідних договорів із залізницею або іншими юридичними особами від свого імені за рахунок клієнта. Своєчасно здійснювати розрахунки із залізницею або іншими юридичними особами за надані послуги (по перевезенню вантажів клієнта, подачу та прибирання вагонів та ін.).

Згідно з п. 2.1.4 та 2.1.5 договору експедитор зобов'язаний співпрацювати в оформленні позапланових перевезень протягом періоду, що планується та узгоджувати основні та додаткові плани перевезень клієнта з Донецької залізниці.

Відповідно до 3.1 договору клієнт для організації перевезень вантажів здійснює авансові платежі. Авансові платежі здійснюються клієнтом не пізніше, ніж за 3 банківських дні до початку перевезень платежів на суму вартості перевезень вантажів та інших транспортних послуг. Вартість перевезень та інших транспортних послуг визначається не вище тарифів, встановлених Міністерством транспорту України.

Пунктом 3.2 договору передбачено, що за організацію перевезень вантажів, передбачених цим договором, клієнт виплачує експедитору винагороду в розмірі 2 % від вартості перевезень та інших транспортних послуг протягом 1-го банківського дня після здійснення перевезень на підставі рахунку експедитора. Якщо при здійсненні платежу клієнт не виділяє суму винагороди та не сплачує окремим платіжним дорученням, то експедитор залишає за собою право утримувати суму винагороди експедитора самостійно з авансових платежів клієнта та закривати виставлені рахунки в хронологічному порядку.

Відповідно до п.3.6 договору сторони не пізніше 10-го числа кожного місяця, наступного за місяцем надання послуг, проводять звірку розрахунків. У випадку наявності заперечень з боку клієнта з приводу документів, наданих експедитором, які потребують підписання або погодження клієнта (рахунки, акти звірок, звіти експедитора та ін.), клієнт протягом 5 робочих днів з моменту їх отримання повинен повідомити експедитора про свої вмотивовані заперечення в письмовій формі. Якщо протягом вказаного строку письмових заперечень з боку клієнта не надійшло, документи вважаються прийнятими сторонами.

Згідно з п 6.1 цей договір набирає сили з моменту його підписання сторонами та діє до 31.12.09р. У випадку відсутності заяв однієї із сторін про припинення чи зміну договору протягом одного місяця до закінчення строку його дії, договір вважається продовженим на наступний календарний рік на тих самих умовах.

Пунктом 4.1. договору передбачено, що сторони несуть відповідальність за невиконання чи неналежне виконання умов цього договору відповідно до законодавства України.

Сторонами неодноразово вносились зміни до договору № Є-15/04/19 шляхом укладення додаткових угод до нього, зокрема, в частині вартості послуг експедитора, порядку внесення передплати та строку дії договору. Так, відповідно до додаткової угоди № 139/3 від 01.06.2010р. сторони дійшли згоди, що договір № Є-15/04/19 від 15.04.09 діє до 31.12.2020р. Згідно з додатковою угодою № 11/31 від 23.10.13 сторони узгодили, що клієнт здійснює авансові платежі на суму вартості перевезень вантажів та інших послуг та витрати експедитора, які плануються на кожний наступний місяць надання послуг, виходячи з 25-ти добової вартості послуг.

На виконання умов укладеного договору з урахуванням додаткових угод до нього позивач перерахував відповідачу суми попередніх оплат, які за вирахуванням наданих відповідачем послуг складають 22 326 646,11 грн., що підтверджується актом звірки взаємних розрахунків за договором № Є-15/04/19 від 15.04.09, підписаним представниками сторін та скріплений їх печатками.

Позивач посилається на те, що починаючи з 01.04.2014 року в порушення п.п. 2.1.4. та 2.1.5 договору не погоджував додаткові плани перевезень продукції позивача, а з 02.04.14 в порушення п.2.1.1 відповідач заблокував коди платника тарифу по території України в програмному забезпеченні залізниці на оформлення перевізних документів, що присвоєні ДП "УТЛЦ" ТОВ "ТЕК "Енерготранс" і вносяться ДП "Артемсіль" в перевізні документи на завантажені вагони ДП "УТЛЦ" згідно інструкції експедитора в результаті чого, позивач не мав можливості проводити завантаження і відправлення продукції споживачам у вагонах ДП "УТЛЦ".

У зв'язку з фактичною відмовою відповідача від виконання зобов'язань за договором, позивач звернувся до суду та просить визнати договір № Є-15/04/19 від 15.04.09 розірваним та у зв'язку з цим на підставі ст. 1212 ЦК України стягнути з відповідача 22326646,11 грн., що набуті та утримуються відповідачем без достатньої правової підстави.

Позивач зазначає, що у зв'язку припиненням правовідносин за договором № Є-15/04/19 від 15.04.09 р. відповідач без належних правових підстав утримує грошові кошти у сумі 22326646,11 грн, що сплачені у якості авансу за договором.

Аналізуючи положення укладеного між позивачем та відповідачем договору № Є-15/04/19 від 15.04.09 р., колегія приходить до висновку про те, що за своєю правовою природою укладений договір є договором транспортного експедирування.

Відповідно до частин 1, 3 ст. 929 Цивільного кодексу України за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу.

Договором транспортного експедирування може бути встановлено обов'язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов'язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов'язання, пов'язані з перевезенням.

Договором транспортного експедирування може бути передбачено надання додаткових послуг, необхідних для доставки вантажу (перевірка кількості та стану вантажу, його завантаження та вивантаження, сплата мита, зборів і витрат, покладених на клієнта, зберігання вантажу до його одержання у пункті призначення, одержання необхідних для експорту та імпорту документів, виконання митних формальностей тощо).

Умови договору транспортного експедирування визначаються за домовленістю сторін, якщо інше на встановлено законом, іншими нормативно-правовими актами.

Як вбачається з матеріалів справи, з 01.04.2014 року мало місце порушення умов договору з боку відповідача, а саме: відповідачем не погоджувались додаткові плани перевезень продукції позивача у вагонах власності компаній України, які знаходяться в оперативному управлінні ДП "УТЛЦ". У результаті зазначених дій експедитора (відповідача) позивач не мав можливості проводити завантаження і відправлення продукції споживачам у вагонах ДП "УГЛЦ", так як без узгодження плану перевезень залізницею вагони до перевезення не приймались і знаходились в користуванні вантажовідправника з оплатою часу користування до моменту узгодження плану і прийняття до перевезення.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 12.11.2014.р у справі № 910/11446/14 за позовом Державного підприємства "Артемсіль" до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕК "Енерготранс" про стягнення збитків в розмірі 9 551,40 грн., яке було залишене без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 22.01.2015р. та постановою Вищого господарського суду України від 25.03.2015р., було встановлено факт неналежного виконання відповідачем (Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕК "Енерготранс") своїх зобов'язань за Договором № Є-15/04/19 від 15.04.2009 р.

Відповідно до статті 35 Господарського процесуального кодексу України факти, встановлені рішенням господарського суду під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до відповідача з претензією від 03.04.2014 р. вих. № 27/11-01-21 щодо повернення переоплати за договором № Є-15/04/19 від 15.04.2009 р., яка була отримана відповідачем 08.04.14, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Однак відповідач відповідь на претензію не надав, грошові кошти не повернув.

Позивач листом від 15.07.2015 р. вих. № 27/05-20 заявив про свою відмову від договору та направив відповідачу додаткову угоду про розірвання договору № Є-15/04/19 від 15.04.2009 р. та акт звірки розрахунків, а також повторно заявив вимогу про повернення йому суми передоплати. Зазначений лист був отриманий відповідачем 28.07.15р, що підтверджуєтсья рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 907 Цивільного кодексу України визначено, що договір про надання послуг може бути розірваний, зокрема, шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін. Порядок і наслідки розірвання договору про надання послуг визначаються домовленістю сторін або законом.

Відповідно до ст. 935 ЦК України клієнт або експедитор має право відмовитися від договору транспортного експедирування, попередивши про це другу сторону в розумний строк. Сторона, яка заявила про таку відмову, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки, завдані їй у зв'язку із розірванням договору.

Мотиви реалізації сторонами такого права контрагентами у статті 935 Цивільного кодексу України не визначені, а отже, за висновками суду, право на одностороннє розірвання договору № Є-15/04/19 від 15.04.2009 р. може бути реалізовано кожною стороною з будь-яких підстав, за власним бажанням та особистим волевиявленням. Тобто, у даному випадку одностороннє розірвання не ставиться у виключну залежність від належного виконання іншим контрагентом умов договору (як вид відповідальності), а виступає чинником який призводить до припинення договірних відносин сторін та обумовлює закінчення строку його дії.

Умовами договору № Є-15/04/19 від 15.04.2009 р. не було погоджено особливого порядку оформлення такого розірвання, зокрема, не визначено необхідності підписання відповідної додаткової угоди тощо.

Відповідно до ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 2 статті 653 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до відповідача з листом від 15.07.2015 р. вих. № 27/05-20 про розірвання спірного договору, який був отриманий відповідачем 28.07.15.

Таким чином, враховуючи норми ст.ст. 907, 935 ЦК України колегія приходить до висновку про те, що договір № Є-15/04/19 від 15.04.2009 р. є розірваним з 28.07.2015р. (тобто, ще до моменту звернення позивача до суду з розглядуваним позовом), а отже відсутні підстави для його повторного розірвання.

На підставі вищевикладеного колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду про відмову у задоволенні позовних вимог про визнати розірваним договору № Є-15/04/19 від 15.04.2009 р.

Посилання Державного підприємства "Артемсіль" в обґрунтування вимоги про стягнення коштів, перерахованих на виконання договору № Є-15/04/19 від 15.04.2009 р., на норми ст. 1212 Цивільного кодексу України є необґрунтованими, оскільки за змістом наведеної норми особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

При цьому, за змістом ч. 3 ст. 1212 Цивільного кодексу України положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Колегія зазначає, що вказаний вид позадоговірних зобов'язань зумовлений такими юридичними фактами, як набуття особою майна, або його збереження за рахунок іншої особи, а також відсутність для цього правових підстав, або якщо такі підстави відпали.

Враховуючи, що між сторонами у даній справі було укладено договір транспортного експедирування № Є-15/04/19 від 15.04.2009 р., грошові кошти позивачем були перераховані у якості оплати послуг, що обумовлені вищевказаним договором, тобто за наявності відповідної правової підстави, а отже не можуть бути кваліфіковані як безпідставне збагачення, а отже норми ст. 1212 Цивільного кодексу України у даному випадку не підлягають застосуванню.

Правовідносини сторін у даній справі врегульовані нормами зобов'язального права, в той час як договірних характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень ст. 1212 Цивільного кодексу України, у тому числі і щодо вимоги повернути попередньо сплачені кошти у зв'язку з неналежним виконанням експедитором умов договору.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного суду України від 14.10.2014 р. у справі № 922/1136/13 та від 22.01.2013 р. у справі № 5006/18/13/2012, а також застосовані Вищим господарським судом України при касаційному перегляді справ та наведені у відповідних постановах від 11.03.2015 р. у справі № 925/1418/14, від 23.02.2015 р. у справі № 927/1276/14 та від 04.02.2015 р. у справі № 914/740/14.

При цьому, суд обмежений предметом та підставами позову, що заявлені позивачем та не праві самостійно визначати та/або змінювати їх.

Інших обґрунтувань своїх вимог, ніж ті, що наведені у позовній заяві позивачем суду не надано.

Заяв про вихід за межі позовних вимог в порядку ст. 83 Господарського процесуального кодексу України або про зміну предмету позову відповідно до ст. 22 Господарського процесуального кодексу України від позивача не надходило.

Враховуючи, що відповідно до ст.ст. 4-3, 33, 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, суть якого полягає у обґрунтуванні сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, своїх вимог і заперечень поданими суду доказами, які господарський суд оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, виходячи із заявлених позивачем вимог та наведених ним обґрунтувань, з огляду на встановлені судом обставини та наявні правові позиці Верховного Суду України з приводу спірних правовідносин, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача грошових коштів, сплачених на виконання договору № Є-15/04/19 від 15.04.2009 р. в порядку ст. 1212 Цивільного кодексу України.

На підставі вищевикладеного, колегія приходить до висновку про те, що у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.

Одночасно колегія зазначає, що позивач не позбавлений права звернутись за судовим захистом у порядку, визначеному нормами чинного законодавства України, що регулюють спірні відносини.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Колегія не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, оскільки апелянтом не надано суду доказів, які б свідчили про обґрунтованість позовних вимог, а доводи, викладені в апеляційній скарзі спростовуються матеріалами справи.

Статтями 33, 34 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що рішення місцевого суду обґрунтоване, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже, підстав для його скасування не вбачається, у зв'язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства "Артемсіль" на рішення Господарського суду м. Києва від 04.12.2015р. у справі № 910/25369/15 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду м. Києва від 04.12.2015р. у справі № 910/25369/15 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/25369/15 повернути до Господарського суду м. Києва.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді Б.В. Отрюх

Ю.Б. Михальська