РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" березня 2016 р. Справа № 918/1206/15

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Тимошенко О.М.

судді Петухов М.Г. ,

судді Коломис В.В.

при секретарі Саган І.О.

за участю представників сторін:

від позивача - не з'явився

від відповідача - не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача СВК "Хлібороб" на рішення господарського суду Рівненської області від 22.12.15 р. у справі № 918/1206/15

за позовом Сільськогосподарський виробничий кооператив "Хлібороб"

до Теслугівська сільська рада Радивилівського району Рівненської області

про визнання права власності

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Рівненської області від 22.12.2015 року у справі № 918/1206/15 (суддя Павленко Є.В.) у позові відмовлено.

Мотивуючи прийняте рішення суд першої інстанції зазначив, що позивачем не було доведено суду належними та допустимими доказами факту порушення або невизнання відповідачем його права власності на спірну нерухомість, а також факту втрати ним правовстановлюючих документів на це майно.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач - СВК "Хлібороб" подав апеляційну скаргу в якій просить останнє скасувати з підстав неповного дослідження усіх матеріалів справи. Зазначає, що він є правонаступником агрофірми "Мир", від якої до СВК "Хлібороб" в порядку правонаступництва відповідно до акту прийому-передачі майнових прав та боргових зобовязань у січні 2001 року було передано спірне нерухоме майно. Чинне на той час законодавство не ставило момент виникнення у юридичних осіб права власності на нерухоме майно в залежність від факту його державної реєстрації, а реєстраційна служба Радивилівського районного управління юстиції відмовляється від реєстрації за позивачем права власності на вищенаведене майно у звязку з відсутністю в останнього відповідних правовстановлюючих документів. За таких обставин, державна реєстрація права власності на об'єкт нерухомого майна не може бути проведена без документа, що підтверджує виникнення (перехід) речових прав на земельну ділянку, а земельна ділянка не може бути належним чином оформлена без правовстановлюючого документа на об'єкт нерухомого майна - приміщення контори (адмінкорпус). Посилаючись на статтю 392 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) просить апеляційну скаргу задоволити, а рішення господарського суду Рівненської області від 22.12.2015 року у справі № 918/1206/15 скасувати та прийняти нове, яким визнати за ним право власності на вищенаведену контору (адмінкорпус) загальною площею 1 388,7 м2, розташовану за адресою: Рівненська область, Радивилівський район, село Теслугів, вулиця Шевченка, 56.

В судовому засіданні 23.02.2016 року представник апелянта підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задоволити.

Відповідач відзиву на апеляційну скаргу не подав, явку представника в судове засідання не забезпечив та про причини неявки суд не повідомив.

З огляду на те, що явка представників сторін в судове засідання обов'язковою не визнавалась та додаткові докази судом не витребовувались, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду скарги за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши матеріали справи та апеляційну скаргу, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду вважає, що у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а рішення господарського суду Рівненської області від 22.12.2015 року у справі № 918/1206/15 залишити без змін виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, сільськогосподарський виробничий кооператив "Хлібороб" (далі Кооператив) є правонаступником всіх прав та обовязків агрофірми "Мир", що підтверджується наявною у матеріалах даної справи копією архівної довідки Радивилівської районної державної адміністрації від 13 серпня 2015 року № 94/04-02 (а.с. 31).

Згідно додатку № 4 до протоколу зборів співвласників колишніх членів агрофірми "Мир" було вирішено передати Кооперативу, зокрема, будівлю контори, що знаходиться в селі Теслугів Радивилівського району Рівненської області.

ОСОБА_1 від 20 вересня 2012 року № 100 (а.с. 30) наведеній конторі (адмінкорпусу) було присвоєно наступну адресу: Рівненська область, Радивилівський район, село Теслугів, вулиця Шевченка, 56. Крім того, даним рішенням позивачу було надано дозвіл на оформлення права власності на згаданий обєкт нерухомості.

З матеріалів справи вбачається, що зазначене нерухоме майно на час розгляду даної справи перебуває на балансі Кооперативу, що підтверджується відповідною довідкою позивача від 10 березня 2015 року (а.с. 32).

Обґрунтовуючи даний позов, Кооператив посилався на те, що реєстраційна служба Радивилівського районного управління юстиції відмовляється від реєстрації за позивачем права власності на вищенаведене майно у звязку з відсутністю в останнього відповідних правовстановлюючих документів. За таких обставин, позивач на підставі статті 392 ЦК України просив суд визнати за ним право власності на вищенаведене нерухоме майно.

Місцевий господарський суд за результатами розгляду даного спору дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

За змістом статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно із статтею 16 ЦК України та частиною 2 статті 20 Господарського кодексу України кожна особа має право на захист своїх прав та законних інтересів, зокрема, шляхом визнання права.

Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право.

З аналізу вищезазначеної норми вбачається, що даний позов може бути заявлений власником індивідуально визначеної речі, права якого оспорюються, заперечуються чи не визнаються третьою особою, яка не знаходиться з власником у зобовязальних чи інших відносних відносинах із приводу спірної речі, а також у разі втрати таким власником правовстановлюючих документів на майно. При цьому, відповідачем у такому позові є третя особа, яка або заявляє про свої права на річ, або не предявляє таких прав, але не визнає за позивачем речового права на майно.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги Кооператив посилався на те, що реєстраційна служба Радивилівського районного управління юстиції відмовляється від реєстрації за позивачем права власності на спірне майно у звязку з відсутністю в останнього відповідних правовстановлюючих документів.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 визнали вимоги Кооперативу та не заперечувала проти їх задоволення.

Відтак, Кооперативом не було доведено належними та допустимими доказами факту вчинення ОСОБА_1 дій, які б могли свідчити про оспорювання чи невизнання останньою права власності позивача на спірне нерухоме майно, що виключає правомірність вищезазначених позовних вимог до вказаного відповідача.

Аналогічна правова позиція щодо відсутності правових підстав для визнання права власності на нерухоме майно на підставі статті 392 ЦК України за відсутності доказів оспорювання чи невизнання відповідачем такого права, викладена у постанові Верховного Суду України від 30 січня 2012 року у справі № 3-145гс11.

Крім того, статтею 392 ЦК України також передбачено, що власник майна може предявити позов про визнання його права власності у разі, зокрема, втрати ним документа, який засвідчує його право.

Частиною 1 статті 182 ЦК України встановлено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом (частина 4 статті 182 ЦК України).

Відносини, повязані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень врегульовано Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" (далі Закон).

Відповідно до частини 1 статті 4 цього Закону обовязковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить, зокрема, фізичним та юридичним особам.

За частиною 7 статті 16 Закону державна реєстрація прав проводиться на підставі заяви власника, іншого правонабувача, сторони правочину, за яким виникло право, уповноваженої ними особи або державного кадастрового реєстратора у випадках, передбачених цим Законом.

Згідно з частиною 1 вищезазначеної статті заява про державну реєстрацію прав та їх обтяжень подається до органу державної реєстрації прав, на території якого розміщений обєкт нерухомого майна або більша за площею його частина.

Разом із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень у паперовій формі подаються оригінали документів, необхідних для державної реєстрації прав та їх обтяжень, їх копії, засвідчені в установленому порядку (частина 3 статті 16 вказаного Закону).

Частиною 1 статті 18 Закону встановлено, що свідоцтво про право власності на нерухоме майно, що підтверджує виникнення права власності при здійсненні державної реєстрації прав на нерухоме майно, видається, зокрема, фізичним особам та юридичним особам, які в разі ліквідації (реорганізації) юридичної особи отримали у власність у встановленому законодавством порядку нерухоме майно юридичної особи, що ліквідується (реорганізується).

Судом першої інстанції було встановлено, що право власності на спірну нерухомість, а також на земельну ділянку, на якій воно розташоване, за будь-якою особою, зокрема і позивачем, зареєстровано не було. Вказане підтверджується витребуваними місцевим господарським судом довідками від Рівненського міського управління юстиції, КП "Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації", КП "Радивилівське районне бюро технічної інвентаризації", ГУ Держгеокадастру у Рівненській області та Управління Держгеокадастру у Радивилівському районі.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що посилання Кооперативу на статтю 392 ЦК України як на підставу своїх вимог (яка передбачає можливість визнання права власності у разі втрати правовстановлюючого документа), є необґрунтованими, оскільки у позивача взагалі був відсутній документ, який засвідчує його право власності на спірне майно.

Як було зазначено вище, рішенням ОСОБА_1 від 20 вересня 2012 року № 100 позивачу було надано дозвіл на оформлення права власності на спірний обєкт нерухомості. У той же час з матеріалів справи вбачається, що дане рішення фактично виконано не було.

З пояснень сільського голови ОСОБА_1 місцевим господарським судом встановлено, що дозвіл надавався на підставі книги розпаювання без надання жодних правовстановлюючих документів. Ні оригіналу, ні належним чином завіреної копії книги розпаювання матеріали справи не містять.

Поряд з цим судом першої інстанції правомірно не прийнято до уваги в якості належного доказу акт прийому-передачі майна на баланс Кооперативу, оскільки факт знаходження спірного майна на балансі особи не є доказом наявності у неї права власності на таке майно.

Враховуючи те, що Кооперативом не було доведено належними та допустимими доказами факту порушення або невизнання ОСОБА_1 його права власності на спірну нерухомість, а також факту втрати ним правовстановлюючих документів на це майно, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог на підставі ст. 392 ЦК України.

Отже, з огляду на викладене вище, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду Рівненської області від 22.12.2015 року відповідає матеріалам справи, ґрунтується на чинному законодавстві і підстав для його скасування немає. Зазначені в апеляційній скарзі доводи скаржника не обґрунтовані та не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу СВК "Хлібороб" від 11.01.2016 р. №11-01/16-01 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Рівненської області від 22.12.2015 року у справі № 918/1206/15 залишити без змін.

3. Постанову може бути оскаржено в касаційному порядку.

Головуючий суддя Тимошенко О.М.

Суддя Петухов М.Г.

Суддя Коломис В.В.