РІШЕННЯ

"25" лютого 2016 р.Справа № 921/1200/15-г/3

Господарський суд Тернопільської області

у складі судді Боровець Я.Я.

Розглянув справу

за позовом: Публічного акціонерного товариства "ТернопільАвто" АДРЕСА_3

до відповідача: Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 АДРЕСА_1

про: cтягнення заборгованості в сумі 7 654,51 грн. ( з врахуванням заяви про зменшення позовних вимог)

За участю представників сторін:

від позивача: Бус К.І. - представник (довіреність б/н від 28.12.2015р.)

від відповідача: не з'явився

Представнику позивача роз'яснено права та обов'язки учасника судового процесу у відповідності до приписів ст.ст. 20, 22, 81-1 ГПК України.

Фіксація (звукозапис) судового процесу за допомогою технічними засобами,в порядку ст. 81-1 ГПК України не здійснювалася через відсутність відповідного клопотання сторін.

В судовому засіданні 25.02.2016 року судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суть справи: Публічне акціонерне товариство "ТернопільАвто" звернулося до господарського суду з позовною заявою до відповідача Фізичної особи- підприємця ОСОБА_2 про cтягнення заборгованості за договором оренди № 01/09/13 від 01.09.2013р. в сумі 7 881,49 грн.

Ухвалою господарського суду від 28.12.2015р. порушено провадження у справі і її розгляд призначено на 26.01.2016р.

26.01.2016 р. суд перейшов до розгляду справи по суті.

У відповідності до ст. 77 ГПК України, у зв'язку із необхідністю оцінки уже поданих та надання можливості сторонам подати додаткові докази, суд відкладав розгляд справи на 11.02.2016р.

Ухвалою суду від 11.02.2016 року заяву позивача б/н від 11.02.2016р. ( вх. №5054) про зменшення позовних вимог прийнято до розгляду, у зв"язку з чим розгляд справи відкладався на 25.02.2016р.

Представник позивача в судових засіданнях позовні вимоги підтримав повністю з підстав, викладених у позовній заяві та з врахуванням заяви про зменшення позовних вимог та просив позов задоволити повністю.

Відповідач участі повноважного представника в судових засіданнях не забезпечив, витребуваних документів суду не надав, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся відповідно до ст. 87 ГПК України. Рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення, а саме ухвал суду від 28.12.2015 р., від 26.01.2016р. та від 11.02.2016 р. направлені відповідачу за адресою: АДРЕСА_1, які повернулися на адресу суду з відміткою пошти "за закінченням терміну зберігання".

Вказана адреса відповідає, також, адресі зазначеній у відомостях про місцезнаходження відповідача у витязі з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців поданого позивачем та сформованим станом на 26.01.2016р.

Згідно п.п. 3.9.1. Постанови Пленуму ВГСУ від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Пунктом 3.9.2. Постанови № 18 від 26.12.2011 р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" визначено, що у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

При даних обставинах, зважаючи на неявку відповідача без зазначення причин та доказів, що вказують на причини такої неявки, неподання пояснень щодо предмету спору, недотримання приписів ст. 22 ГПК України щодо зобов'язання осіб, які беруть участь у справі добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи, за правилами ст. 75 ГПК України, за наявними у ній документами.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши в процесі розгляду справи доводи позивача, оцінивши представлені докази в сукупності, господарський суд встановив наступне.

Згідно ст. 1 ГПК України право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів мають підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності.

Майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і не господарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями (ч. 1 ст. 179 ГК України).

Відповідно до ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Зокрема, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є Договори та інші правочини.

Згідно ст. 67 ГК України відносини підприємств з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов'язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечить законодавству України.

У відповідності до ст. 509 ЦК України, ст. 173 ГК України, в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

До виконання господарських договорів, згідно ч. 1 ст. 193 ГК України, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом.

01 вересня 2013 року між Публічним акціонерним товариством "ТернопільАВТО" (надалі - Орендодавець/позивач) та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 (надалі - Орендар/відповідач) укладено договір оренди № 01/09/13, відповідно до умов якого Орендодавець передає, а Орендар приймає в користування на певний строк нежитлове приміщення (надалі - майно), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 (п.1.1. Договору).

Пунктом 1.2. Договору, визначено, що загальна площа майна, що передається в оренду складає 67,4 кв.м.

Орендар вступає у строкове платне користування Майном у термін, указаний у п. 4.2. цього Договору, але не раніше дати підписання сторонами цього Договору та Акта приймання-передачі Майна. Майно повинно бути передане Орендодавцем і прийняте Орендарем за Актом приймання - передачі протягом 10 (десяти) днів з моменту підписання даного Договору. Акт приймання - передачі підписується уповноваженими представниками Сторін та скріплюється печатками, і є складовою та невід'ємною частиною даного Договору, визначений як Додаток №2. Обчислення строку оренди починається з моменту підписання Акту приймання-передачі. Передача Майна в оренду не тягне за собою виникнення в Орендаря права власності на це Майно. Власником Майна залишається Орендодавець, а Орендар користується ним протягом строку, зазначеного у п. 17.1. даного Договору (п.п. 4.1., 4.2., 4.3., 4.4. Договору).

Згідно п.п. 5.1., 5.2., 5.3., 5.4., 5.7. Договору, за користування орендованим Майном Орендар сплачує Орендодавцю орендні платежі, визначені Сторонами в Додатку № 2. Орендна плата є фіксованим платежем, в який включено плату за користування Майном, земельною ділянкою (амортизаційних відрахувань та витрат Орендодавця, пов'язаних із сплатою земельного податку пропорційно площі орендованого Майна) та який Орендар сплачує Орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Орендар зобов'язаний протягом 10 днів з моменту прийняття Майна, що орендується, перерахувати орендну плату за один місяць авансом. Орендна плата сплачується в безготівковому порядку на поточний рахунок Орендодавця на підставі підписаного Акту виконаних робіт не пізніше 3-х днів з моменту виставлення рахунку. Усі витрати по утриманню та обслуговуванню орендованого майна, в тому числі комунальні платежі та послуги зв"язку, провадяться Орендарем самостійно і за власний рахунок, на підставі наданих Орендодавцем розрахунків або на підставі укладених Орендарем Договорів на обслуговування.

Пунктом 7.4. Договору зазначено, що Орендар зобов"язується своєчасно і у повному обсязі сплачувати орендну плату, визначену у Додатку №3 до цього Договору.

Згідно з п. 17.1., п. 17.2. Договору, останній укладено строком на один рік. У разі відсутності заяви однієї із Сторін про припинення або зміну цього Договору після закінчення строку його чинності протягом одного місяця Договір вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим Договором.

Також, 01.09.2013р. між сторонами укладено додаток №1 до договору оренди, відповідно до якого Орендодавець передав, а Орендар прийняв нерухоме майно, згідно Договору № 01/09/13 від 01.09.2013 р. Майно, передане в оренду (а саме: нежитлове приміщення загальною площею 67,4 кв.м., знаходиться за адресою: АДРЕСА_3. Загальна площа майна, що передається в оренду складає 67,4 кв.м. та додаток №2, згідно якого сторони домовились, що розмір орендної плати за користуванням майном з урахуванням індексації складає на місяць 1011,00 грн., в тому числі ПДВ.

Крім того, сторони уклали між собою додаток №3 до договору оренди "Витяг з технічного паспорту / поетажний план приміщень. Нежитлове приміщення 67,4 кв.м. Адміністративний корпус 2-й поверх" та додаток №4 - "План приміщення, що здається в оренду під столову".

Як вбачається зі змісту укладеного сторонами договору, він по своїй правовій природі є договором оренди.

У свою чергу, правовідносини пов'язані з орендою (наймом) регулюються положеннями глави 58 ЦК України та параграфом 5 глави 38 ГК України.

Згідно ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язаний передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Статтею 762 ЦК України встановлено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Відповідно до ст. 283 ГК України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (не споживна річ).

Орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством (ст. 286 ГК України).

Згідно положень ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, у встановлений строк (термін) його виконання та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Факт передачі позивачем та отримання відповідачем нежитлового приміщення площею 67,4 кв.м. за адресою АДРЕСА_3, підтверджується актом приймання - передачі від 01.09.2013р., підписаний повноважними представниками сторін.

Відповідач в порушення умов договору оренди, не вносив вчасно орендну плату та допустив заборгованість в сумі 6139,02 грн., про що свідчить акт звірки взаємних розрахунків, підписаний повноважними представниками сторін.

Також, відповідно до п. 5.7. Договору відповідач повинен оплатити і за комунальні платежі у розмірі 285,06 грн., що підтверджується актами здачі - прийняття робіт (надання послуг) за липень 2015 р., серпень 2015 р. та вересень 2015 р., підписані повноважними представниками сторін (містяться в матеріалах справи).

Направлена позивачем на адресу відповідача претензія №320 від 10.11.2015 р., яка залишена останнім без відповіді та задоволення.

Таким чином, позивач стверджує, що станом на час розгляду даної справи відповідач має перед позивачем заборгованість за Договором оренди у розмірі 6424,08 грн., з яких 6 139 грн. 02 коп. заборгованості по орендній платі, 285 грн. 06 коп. заборгованості по комунальним платежам.

При цьому відповідач на день розгляду справи будь-яких доказів, які б свідчили про оплату заборгованості суду не надав, а тому згідно вимог ст.ст. 33, 34 ГПК України слід вважати, що за ним рахується заборгованість в сумі 6 139 грн. 02 коп. по орендній платі та заборгованість в сумі 285 грн. 06 коп. по комунальним платежам, а позов в цій частині є належно обґрунтованим та підлягає до задоволення судом.

Щодо стягнення пені, то суд зазначає наступне.

В силу ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема і сплата неустойки.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою.

За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання (частина 1 ст.550 ЦК України).

Приписами ст. 230 ГК України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно з ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Законом України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов"язань" передбачено, що цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань. Суб'єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності.

Згідно ст.ст. 1, 3 цього Закону платники грошових коштів за прострочення платежу сплачують на користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за погодженням сторін. Зазначений розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Аналогічна правова позиція викладена у п. 2.9. Постанови Пленуму ВГСУ від 17.12.2013 р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань".

Із змісту п. 12.1. Договору за невиконання або неналежне виконання зобов'язань за цим Договором сторони несуть відповідальність згідно з чинним законодавством України.

Відповідно до п. 12.4. Договору за не сплату орендних платежів у повному обсязі й у визначений термін, Орендар на користь Орендодавця сплачує пеню в розмірі 1% від суми не перерахованих вчасно платежів за кожен день прострочення.

Матеріалами справи підтверджено порушення відповідачем строків оплати орендної плати, у зв'язку з чим позивачем нараховано пеню за період з 11.08.2015 р. по 25.12.2015 р. у розмірі 1158,09 грн., виходячи із подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня на суму заборгованості у розмірі 6424,08 грн., яка складається із суми - 6 139 грн. 02 коп. по орендній платі та суми - 285 грн. 06 коп. по комунальним платежам.

Проте, зазначене не відповідає п. 12.4. Договору, так як пеня має бути нарахована тільки за не сплату орендних платежів, тобто на суму заборгованості у розмірі 6 139,02 грн.

Судом здійснено перерахунок пені та визначено, що розмір пені становить 580,30 грн. від суми заборгованості по орендній платі в розмірі 6 139,02 грн. та з врахуванням сум та періодів на які повинна нараховуватись пеня.

За таких обставин до задоволення підлягає пеня в розмірі 580,30 грн. В іншій частині нарахована позивачем пені в розмірі 577,79 грн. є необгрунтованою й стягненню не підлягає.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, повинен на вимогу кредитора сплатити борг з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми.

Відповідно до п.п. 4.1, 4.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.13р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Як стверджує позивач, оскільки відповідачем не виконані умови Договору щодо вчасної оплати за оренду майна, тому позивачем нараховано відповідачу 3% річних у розмірі 72,34 грн.

Перевіривши розрахунок 3% річних здійснений позивачем, суд вважає позовні вимоги в частині стягнення 72,34 грн. - 3% річних правомірними та такими, що підлягають до задоволення.

Відповідно ст. 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

З огляду на викладене, змагальність полягає в тому, що сторони у процесуальній формі доводять перед судом свою правоту, за допомогою доказів переконують суд у правильності власної правової позиції. Спір повинен вирішуватись на користь тієї сторони, яка за допомогою відповідних процесуальних засобів переконала суд в обґрунтованості своїх вимог чи заперечень. Відповідно до принципу змагальності сторони, інші особи, які беруть участь у справі, якщо вони бажають досягти бажаного для себе, або осіб, на захист прав яких подано позов, найбільш сприятливого рішення, зобов'язані повідомити суду усі юридичні факти, що мають значення для справи, вказати або надати докази, які підтверджують чи спростовують ці факти, а також вчинити інші передбачені законом дії, спрямовані на те, аби переконати суд у своїй правоті.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що позивач надав суду всі належні та допустимі докази, які дають можливість суду задоволити позовні вимоги частково та стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства "ТернопільАвто" - 6 139 грн. 02 коп. заборгованості по орендній платі, 285 грн. 06 коп. заборгованості по комунальним платежам, 580 грн. 30 коп. пені, 72 грн. 34 коп. - 3% річних. У решті частин позовних вимог суд у задоволенні позову відмовляє.

Щодо судового збору суд зазначає наступне:

Правові засади справляння судового збору, платників, об'єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору врегульовано Законом України "Про судовий збір".

Так, пунктом 1 статті 4 вказаного Закону встановлено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Зокрема, згідно пп. 2.2.1 п. 2.2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 150 розмірів мінімальної заробітної плати (редакція чинна з 01.09.2015 р.).

Згідно зі ст.8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" від 28.12.2014, № 80-VIII, з 1 січня 2015 року мінімальна заробітна плата у місячному розмірі становить 1218 грн 00 коп.

Предметом судового розгляду у справі № 921/1200/15-г/3 є вимога майнового характеру: стягнення заборгованості у розмірі 7 654,51 грн. (з врахуванням заяви про зменшення позовних вимог), за яку належить до сплати 1,5% відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати, що складає 1218,00 грн.

Як вбачається із матеріалів справи при зверненні до суду з даним позовом (25.12.2015р.) позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1378,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 5520 від 24.12.2015 р. Таким чином, сума зайво сплаченого судового збору становить 160,00 грн.

Згідно п. 7 Закону України "Про судовий збір", в разі, зокрема, внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом, сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду.

Для повернення зайво сплаченого судового збору у розмірі 160,00 грн позивачу необхідно звернутися до суду із відповідним клопотанням.

Відповідно до ч. 2 ст. 49 ГПК України, якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору.

Судовий збір, враховуючи те, що спір виник виключно з вини відповідача, згідно ч. 2 ст. 49 ГПК України, покладається на відповідача повністю у розмірі 1 218,00 грн.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 11, 509, 525, 526, 530, 546, 549, 550, 551, 611, 625, 629, 759, 762 Цивільного кодексу України, ст. ст. 67, 173, 179, 193, 230, 232, 283, 286 Господарського кодексу України та ст.ст. 1, 2, 4-3, 12, 32, 33, 34, 44, 49, 82-85, 115, 116 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, АДРЕСА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства "ТернопільАвто", АДРЕСА_3 (ідентифікаційний номер 05441074) 6 139 грн. 02 коп. заборгованості по орендній платі, 285 грн. 06 коп. заборгованості по комунальним платежам, 580 грн. 30 коп. пені, 72 грн. 34 коп. - 3% річних та 1 218 грн. 00 коп. судового збору.

3. Наказ видати згідно ст. 116 ГПК України.

4. У решті частин позовних вимог у задоволенні позову відмовити.

5. Рішення господарського суду набирає законної сили в десятиденний строк з дня його прийняття (виготовлення та підписання повного тексту).

6. Сторони вправі подати апеляційну скаргу на рішення місцевого господарського суду, яке не набрало законної сили протягом десяти днів з дня його прийняття (виготовлення та підписання повного тексту), через місцевий господарський суд.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 22.03.2016 року.

Суддя Боровець Я.Я.