КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" березня 2016 р. Справа№ 903/1005/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Отрюха Б.В.

Тищенко А.І.

За участю представників:

від позивача: Мисилюк С.В. - за дов.; Бродоса В.О. - керівник

від відповідача: не з'явився

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Сваор»

на рішення Господарського суду міста Києва від 09.10.2015

у справі №903/1005/15 (суддя Отрош І.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Сваор»

до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит»

про зобов'язання вчинити дії та стягнення 22 645,44 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Сваор» (далі, позивач) звернулось до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» (далі, відповідач або Банк) про зобов'язання відповідача здійснити банківський переказ (виконати) платіжні доручення №85 від 29.05.2015 про перерахування грошових коштів у розмірі 44 900 грн. 30 коп. та № 86 від 05.06.2015 про перерахування грошових коштів у розмірі 245 114 грн. 66 коп. та стягнення пені у розмірі 22 645,44 грн., з яких 3 771,62 грн. пені за невиконання відповідачем платіжного доручення № 85 від 29.05.2015 за період з 04.06.2015 по 26.08.2015 та 18 873,82 грн. пені за невиконання відповідачем платіжного доручення №86 від 05.06.2015 за період з 11.06.2015 по 26.08.2015.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем умов Договору №2481/76849-980 на розрахунково-касове обслуговування від 21.02.2013.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.10.2015 у справі №903/1005/15 у задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі.

Рішення суду мотивоване тим, що з 18.09.2015 у Банку була запроваджена процедура тимчасової адміністрації, а тому, оскільки вимоги позивача про перерахування коштів, які знаходяться на його рахунках у відповідача, та вимога про стягнення пені у розмірі 22645 грн. 44 коп. є майновими вимогами кредитора банку, а у відповідності до імперативних приписів пункту 1 частини 5 статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог кредиторів банку, у задоволенні позову було відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить рішення Господарського суду міста Києва від 09.10.2015 у справі №903/1005/15 скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначив, що приймаючи рішення у даній справі, суд першої інстанції не дослідив підписаний сторонами Договір №2481/76849-980 на розрахунково-касове обслуговування від 21.02.2013 та неправильно визначився із характером спірних правовідносин, не застосував закон, який підлягає застосуванню, у зв'язку з чим прийняв помилкове рішення, яке підлягає скасуванню.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Сваор» було передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Лобань О.І., судді: Майданевич А.Г., Федорчук Р.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 13.11.2015 (головуючий суддя Лобань О.І., судді: Майданевич А.Г., Федорчук Р.В.) апеляційну скаргу було прийнято до провадження та призначено до розгляду на 14.12.2015.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 14.12.2015 у зв'язку з неявкою у судове засідання представника відповідача розгляд справи відкладено на 13.01.2016.

У зв'язку із перебуванням головуючого судді Лобаня О.І. на лікарняному, розпорядженням керівника апарату Київського апеляційного господарського суду від 13.01.2016 №09-52/29/15 призначено повторний автоматичний розподіл справи.

Відповідно до протоколу повторного автоматичного розподілу справ між суддями апеляційну скаргу Київської міської ради передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді: Отрюх Б.В., Тищенко А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 14.01.2016 (головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді: Отрюх Б.В., Тищенко А.І.) апеляційну скаргу прийнято до провадження та розгляд справи призначено на 16.02.2016.

Представник відповідача у судове засідання, призначене на 16.02.2016, не з'явився, про причини неявки суд не повідомив.

Представник позивача заявив у судовому засіданні 16.02.2016 усне клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 16.02.2016 розгляд справи було відкладено на 10.03.2016.

У судове засідання, призначене на 10.03.2016, представник відповідача вкотре не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується наявним у матеріалах справи повідомленням про вручення поштового відправлення, у зв'язку з чим колегія суддів, з огляду на встановлені статтями 69 та 102 Господарського процесуального кодексу України строки розгляду апеляційної скарги, вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку за наявними матеріалами справи та без участі представника відповідача.

Представники позивача у судових засіданнях підтримували доводи, викладені у апеляційній скарзі, просили її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог позивача та вважає, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Частина 1 статті 202 Цивільного кодексу України передбачає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до частини 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як підтверджується матеріалами справи, 21.02.2013 між Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» (Банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Сваор» (клієнт) укладено Договір № 2481/76849-980 на розрахунково-касове обслуговування, відповідно до умов якого банк відкриває клієнту поточний рахунок у національній валюті №9980 та зобов'язується здійснювати його розрахунково-касове обслуговування, а клієнт зобов'язується оплачувати послуги банку згідно тарифів банку в порядку і на умовах, визначених Договором.

Відповідно до пункту 2.1. Договору банк здійснює розрахунково-касове обслуговування рахунку в операційний день банку у порядку і на умовах, визначених чинним законодавством України та банківськими правилами.

Списання банком грошових коштів з рахунку здійснюється за дорученням клієнта або без його доручення у випадках, передбачених чинним законодавством України (пункт 2.2. Договору).

Відповідно до пункту 3.1.1. Договору банк має право використовувати грошові кошти на рахунках, гарантуючи при цьому право клієнта безперешкодно розпоряджатися цими коштами.

Банк має право визначати і контролювати напрями використання клієнтом грошових коштів на рахунку і встановлювати інші обмеження його права у випадках, передбачених чинним законодавством України (пункт 3.1.3. Договору).

Клієнт має право самостійно розпоряджатися грошовими коштами на рахунку, окрім випадків обмеження такого права, встановлених чинним законодавством України (пункт 3.2.1. Договору).

Банк зобов'язується вести комплексне розрахунково-касове обслуговування рахунку та виконувати за дорученням клієнта розрахункові, касові і інші операції, які не суперечать та передбачені для даного виду рахунків чинним законодавством України та банківськими правилами. Надання інших послуг, що безпосередньо не відносяться до розрахунково-касового обслуговування (кредитування, операції з цінними паперами, факторинг, лізинг та інші операції), здійснюється на підставі окремих договорів, укладених між банком та клієнтом (пункт 3.3.2. Договору); здійснювати розрахунково-касове обслуговування рахунку у визначений час крім суботи, неділі та святкових і неробочих днів (пункт 3.3.3. Договору); забезпечувати своєчасне зарахування грошових коштів на рахунок (пункт 3.3.4. Договору).

Відповідно до пункту 8.1. Договору договір набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін і діє протягом невизначеного строку.

У подальшому між сторонами було укладено ряд додаткових угод, якими вносились зміни та доповнення до Договору.

Як вбачається із матеріалів справи, листом вих. № 1838/191 від 20.09.2013 (том 1, а.с. 36-37) відповідач повідомив позивача про те, що з 18.11.2013 рахунок №9980, відкритий позивачем у Публічному акціонерному товаристві «Банк «Фінанси та Кредит» згідно Договору, буде закрито у зв'язку із реорганізацією з 18.11.2013 Філії «Північно-Західне регіональне управління» АТ «Банк «Фінанси та Кредит» у Відділення №51 та замість вказаного рахунку буде відкрито новий рахунок № 5301.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, 29.05.2015 позивач звернувся до відповідача з платіжним дорученням №85 від 29.05.2015 про перерахування грошових коштів у розмірі 44900 грн. 30 коп. з рахунку № 5301 на рахунок УДКСУ у м. Луцьку Волинської області № 0002.

Вказане платіжне доручення було отримане відповідачем 29.05.2015, що підтверджується відтиском штампу банку на ньому (том 1, а.с. 22).

Крім того, 05.06.2015 позивач звернувся до відповідача із платіжним дорученням №86 від 05.06.2015 про перерахування грошових коштів у розмірі 245 114 грн. 66 коп. з рахунку №5301 на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «Сваор» №7744, відкритий у Публічному акціонерному товаристві «Ощадбанк».

Вказане платіжне доручення було отримане відповідачем 05.06.2015, що підтверджується відтиском штампу банку на ньому (том 1, а.с. 21).

Відповідно до пункту 3.5. Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, яку затверджено Постановою №22 від 21.01.2004 правління Національного банку України, Банк платника приймає платіжне доручення до виконання протягом 30 календарних днів з дати його виписки. День оформлення платіжного доручення не враховується.

Судом встановлено, що на дату звернення позивача до Банку із платіжними дорученнями №85 від 29.05.2015 та №86 від 05.06.2015 на рахунку позивача №5301 було достатньо коштів для їх виконання, що підтверджується банківськими виписками по рахунку №5301 станом на 29.05.2015 та 05.06.2015 відповідно.

Однак, відповідач свій обов'язок за Договором в частині виконання поданих позивачем платіжних доручень № 85 від 29.05.2015 та № 86 від 05.06.2015 не виконав.

Враховуючи зазначене, позивач просив суд зобов'язати Банк виконати зазначені платіжні доручення позивача про перерахування грошових коштів. Крім того, у зв'язку з невиконанням банком свого обов'язку з виконання поданих позивачем платіжних доручень, позивачем було нараховано та заявлено до стягнення пеню у загальному розмірі 22645 грн. 44 коп. (3771 грн. 62 коп. пені за невиконання відповідачем платіжного доручення № 85 від 29.05.2015 за період з 04.06.2015 по 26.08.2015 та 18873 грн. 82 коп. пені за невиконання відповідачем платіжного доручення № 86 від 05.06.2015 за період з 11.06.2015 по 26.08.2015).

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, погоджується із висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 7.1.2 статті 7 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» поточний рахунок - це рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання коштів і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України.

Відповідно до частин першої, третьої статті 1066 Цивільного кодексу України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Водночас, банк згідно з частиною другою статті 1066 Цивільного кодексу України має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами.

Статтею 1074 Цивільного кодексу України встановлено, що обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, які знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

Відповідно до статті 1089 Цивільного кодексу України за платіжним дорученням банк зобов'язується за дорученням платника за рахунок грошових коштів, що розміщені на його рахунку у цьому банку, переказати певну грошову суму на рахунок визначеної платником особи (одержувача) у цьому чи в іншому банку у строк, встановлений законом або банківськими правилами, якщо інший строк не передбачений договором або звичаями ділового обороту.

За змістом пункту 1.24 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» переказ коштів - рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі.

Відповідно до статті 177 Цивільного кодексу України, об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Згідно з частиною 1 статті 190 Цивільного кодексу України, майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки.

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (частина 1 статті 509 Цивільного кодексу України).

Отже, враховуючи наведені вище положення, та, зокрема, положення статей 177, 190, 509 Цивільного кодексу України, зобов'язальні правовідносини, що склалися між сторонами на підставі договору банківського рахунка, мають майново-грошовий характер, відтак, у цьому випадку позивач є кредитором за майновою вимогою щодо розпорядження належними йому коштами.

На підставі постанови Правління Національного банку України від 17 вересня 2015 №612 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 17 вересня 2015 року №171 «Про запровадження тимчасової адміністрації в Публічному акціонерному товаристві «Банк «Фінанси та Кредит» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку».

Згідно з даним рішенням у Публічному акціонерному товаристві «Банк «Фінанси та Кредит» запроваджено тимчасову адміністрацію на три місяці з 18 вересня 2015 року до 17 грудня 2015 року включно.

Процедура виведення неплатоспроможного банку з ринку та питання запровадження і здійснення тимчасової адміністрації регулюються нормами Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Пунктом 16 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом, а відповідно до пункту 6 статті 2 цього Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

За змістом частини п'ятої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, зокрема щодо майнових зобов'язань, які здійснюються виключно у межах процедури ліквідації банку.

Статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що кредитор банку - юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язань.

Таким чином, статус кредитора ТОВ «Сваор» поширюється на обмеження щодо задоволення його вимог до Банку під час запровадження у ньому тимчасової адміністрації, встановлені приписами пункту 1 частини 5 статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 25.03.2015 у справі № 3-24гс15, від 29.04.2015 у справі № 3-61гс15, від 10.06.2015 у справі № 3-223гс15.

Відповідно до статті 111-28 Господарського процесуального кодексу України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України; невиконання судових рішень Верховного Суду України тягне за собою відповідальність, установлену законом.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що на відповідача поширюються обмеження, встановлені пунктом 1 частини 5 статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а тому від часу запровадження в ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» тимчасової адміністрації не можуть бути задоволені вимоги позивача.

При цьому, колегія суддів зазначає, що позивач не позбавлений можливості захистити свої майнові права за договором банківського рахунку в порядку, передбаченому Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Посилання позивача у апеляційній скарзі на те, що Банком були порушені істотні умови Договору, оскільки одноособово, листом вих. № 1838/191 від 20.09.2013 змінено предмет Договору, а саме, номер рахунку у національній валюті №9980 на №5301, колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки у матеріалах справи відсутні докази, що позивач, з моменту отримання вказаного листа, заперечував проти зміни вказаного номеру рахунку. Окрім того, сам позивач, подаючи Банку спірні платіжні доручення, зазначав у них саме розрахунковий рахунок №5301, відкритий йому у Банку. Водночас, зазначені твердження скаржника у будь-якому випадку на впливають на ту обставину, що позовні вимоги ТОВ «Сваор» не можуть бути задоволені в силу обмежень, встановлених пунктом 1 частини 5 статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Враховуючи вищевикладене, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов'язків сторін, які грунтуються на належних та допустимих доказах.

Водночас, колегія суддів, керуючись частиною 2 статті 49 Господарського процесуального кодексу України, погоджується із висновками суду першої інстанції про покладення на відповідача судового збору за подання ТОВ «Сваор» позовної заяви, оскільки спір у даній справі виник внаслідок неправильних дій відповідача, Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», який своєчасно не виконав своїх зобов'язань за Договором №2481/76849-980 на розрахунково-касове обслуговування від 21.02.2013 та додаткових договорів до нього в частині виконання платіжних доручень № 85 від 29.05.2015 про перерахування грошових коштів у розмірі 44900 грн. 30 коп. та № 86 від 05.06.2015 про перерахування грошових коштів у розмірі 245114 грн. 66 коп., які були подані позивачем до дати запровадження у відповідача тимчасової адміністрації, та відповідно, позовна заява була подана до дати запровадження тимчасової адміністрації у відповідача. Крім того, суд зазначає, що Законом України «Про судовий збір» (у редакції на дату вирішення справи у суді першої інстанції) не встановлено будь-яких обмежень щодо можливості покладання судового збору на банк, який перебуває у тимчасовій адміністрації.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на вищевикладене, заперечення скаржника, викладені у апеляційній скарзі, не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки не підтверджуються матеріалами справи та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає рішення суду у даній справі обґрунтованим та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається. Апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Сваор» є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Сваор» на рішення Господарського суду міста Києва від 09.10.2015 у справі №903/1005/15 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 09.10.2015 у справі №903/1005/15 залишити без змін.

Матеріали справи №903/1005/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий суддя Ю.Б. Михальська

Судді Б.В. Отрюх

А.І. Тищенко