КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" березня 2016 р. Справа№ 910/10254/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Калатай Н.Ф.

суддів: Ропій Л.М.

Рябухи В.І.

при секретарі Фесенко А. В.

За участю представників:

від відповідача 4: ОСОБА_2 - представник за довіреністю НАМ 690789 від 13.11.2015

від інших учасників судового процесу: не з'явились

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Приватного підприємства Фірми «АВ-К»

на рішення Господарського суду міста Києва від 23.11.2015

у справі № 910/10254/15 (головуючи суддя Яковенко А. В., судді: Курдельчук І. Д., Маринченко Я. В.)

за позовом Приватного підприємства Фірми «АВ-К»

до 1. Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

2. Асоціації «Всеукраїнський союз закладів підготовки водіїв»

3. Товариства з обмеженою відповідальністю «Автодром»

4. Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5

про визнання третейської угоди недійсною

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про визнання недійсної третейської угоди, викладеної в п. 4.5 розділу 4 договору про надання послуг № 9/02-12, укладеного 07.02.2012 між відповідачем 1 та позивачем, як такого, що суперечить вимогам чинного законодавства України, зокрема, Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж».

Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.11.2015, повний текст якого підписаний 23.11.2015, у справі № 910/10254/15 у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції ґрунтується на тому, що позивачем не доведено наявність та обґрунтованість обставин, викладених у позовній заяві, та підстав для визнання недійсною спірної третейської угоди з викладених у позові правових підстав.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, Приватне підприємство Фірма «АВ-К» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 23.11.2015 по справі № 910/10254/15 скасувати та прийняти нове, яким позов задовольнити повністю.

В апеляційній скарзі позивач послався на те, що спірне рішення прийняте з порушенням вимог чинного законодавства України, при прийнятті вказаного рішення суд першої інстанції не в повному обсязі з'ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору, не дослідив докази, подані позивачем і долучені до матеріалів справи, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи, а також невірно застосував норми як матеріального, так і процесуального права.

Так, апелянт послався на те, що суд першої інстанції розглянув справу за відсутності належним чином повідомлених про час та місце судового засідання, призначеного на 23.11.2015, сторін, оскільки ухвала суду від 21.10.2015, в якій зазначено час і місце наступного засідання, надіслана не в порядку, встановленому п. 3.9.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», згідно з яким доказом належного повідомлення про час та місце розгляду справи може бути долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду.

Крім того, апелянт зазначив про те, що судом першої інстанції не прийнято до уваги, що при винесенні оспорюваного рішення в судовому засіданні був присутній представник позивача ОСОБА_6 за довіреністю № 22 від 16.09.2014, зі змісту якої слідує, що вона дійсна до 16.09.2015, тобто представник позивача на момент розгляду та вирішення справи не мав належних повноважень і не повинен був бути допущений до судового засідання.

Також апелянт послався на те, що ухвалами суду першої інстанції від 27.05.2015, 07.09.2015, 16.09.2015, 23.09.2015 та 21.10.2015 явка представників сторін у судове засідання була визнана обов'язковою.

Апелянт зазначив і про те, що суд першої інстанції не вирішив у визначеному законодавством порядку, а саме шляхом винесення відповідної ухвали, питання про залучення до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача ТОВ «Експерементал» та ПП «Освіта-Авто».

Щодо порушення норм матеріального права апелянт послався на ті самі обставини, що й при зверненні до суду з цим позовом.

Ухвалою від 15.02.2016 колегії суддів Київського апеляційного господарського суду в складі: головуючий суддя - Калатай Н.Ф., судді Ропій Л. М., Рябуха В. І. відновлено строк подання апеляційної скарги, апеляційну скаргу Приватного підприємства Фірма «АВ-К» прийнято до розгляду та порушене апеляційне провадження.

Позивач та відповідачі 1, 2, 3 в судове засідання представників не направили, про причини неявки суду не повідомили.

Враховуючи належне повідомлення всіх учасників про час і місце судового розгляду апеляційної скарги, а також те, що явка представників сторін в судове засідання не визнана обов'язковою, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги у відсутність представників позивача та відповідачів 1, 2, 3 за наявними матеріалами апеляційного провадження.

Під час розгляду справи представник відповідача 4 проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив залишити її без задоволення, а оспорюване рішення суду першої інстанції - без змін.

Дослідивши матеріали апеляційної скарги, матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача 4, з урахуванням правил ст. ст. 99, 101 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі, колегія суддів встановила таке.

Зі змісту постанови Вищого господарського суду України від 06.08.2014 справі № 910/15639/13 за позовом Приватного підприємства Фірми «АВ-К» до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, фізичної особи-підприємця ОСОБА_5, третя особа асоціація «Всеукраїнський союз закладів підготовки водіїв» про визнання недійсним договору слідує, що 07.02.2012 між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 (повірений) і Асоціацією «Всеукраїнський союз закладів підготовки водіїв» (поручитель) укладено договір доручення, на умовах якого сторони погодили, що поручитель, який експлуатує автодром (майно) згідно договору оренди, доручає повіреному організувати роботи, пов'язані із комплексним обслуговуванням, утриманням у належному стані та поточним ремонтом орендованого майна, а також укладати від власного імені з автошколами відповідні договори, пов'язані з виконанням цього доручення.

07.02.2012 на виконання договору-доручення б/н від 07.02.2012, укладеного між відповідачем 1 та відповідачем 2, відповідач 1 як виконавець та позивач як замовник уклали договір про надання послуг № 9/02-12 (далі Договір) (а.с. 11, 11 зворот), в п. 1.1 якого сторони домовились, що відповідач 1 згідно договору доручення, бере на себе обов'язок організувати та контролювати виконання робіт, пов'язаних із утриманням у належному стані, поточним ремонтом, а також комплексним обслуговуванням майна ТОВ «Автодром», котре передане відповідачу 2 на підставі договору оренди, а позивач бере на себе обов'язок оплатити виконання даних послуг відповідно до умов Договору.

Пунктом 4.5 Договору передбачено, що при наявності спору по Договору сторони намагаються вирішити його шляхом переговорів. Якщо сторони не змогли прийти до згоди, спірні питання підлягають остаточному врегулюванню у постійно діючому Третейському суді при Асоціації «Український правовий альянс», відповідно до регламенту цього суду.

Позивач вважає, що пункт 4.5 Договору суперечать вимогам чинного законодавства України, оскільки регламент Постійно діючого Третейського суду при Асоціації «Український правовий альянс» не розглядався як невід'ємна частина угоди, також не визначений предмет спору, з якого сторони можуть звернутися з позовом до третейського суду.

Також позивач зазначив про те, що зазначення у типовій формі Договору (договору приєднання) конкретного третейського суду позбавило права позивача на вибір третейського суду, що також є порушенням.

Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог, з чим колегія суддів погоджується з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьої, п'ятою, шостою ст. 203 ЦК України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що:

- судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.;

- зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України);

- відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до ст. 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Згідно з ч. 2 ст. 12 ГПК України підвідомчий господарським судам спір може бути передано сторонами на вирішення третейського суду, крім спорів про визнання недійсними актів, а також спорів, що виникають при укладанні, зміні, розірванні та виконанні господарських договорів, пов'язаних із задоволенням державних потреб, спорів, передбачених пунктом 4 частини першої цієї статті, та інших спорів, передбачених законом.

Відповідно до ч 2 ст. 1 Закону України «Про третейські суди» до третейського суду за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, що виникає з цивільних та господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.

У статті 2 Закону України «Про третейські суди» встановлено, що третейська угода - це угода сторін про передачу спору на вирішення третейським судом.

Частина 1 ст. 5 Закону України «Про третейські суди» визначає, що юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

У статті 12 Закону України «Про третейські суди» встановлено, що:

- третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди (ч. 1);

- якщо сторони не домовилися про інше при передачі спору до постійно діючого третейського суду, а також при вказівці у третейській угоді на конкретний постійно діючий третейський суд регламент третейського суду розглядається як невід'ємна частина третейської угоди (ч. 2);

- третейська угода укладається у письмовій формі. Третейська угода вважається укладеною, якщо вона підписана сторонами чи укладена шляхом обміну листами, повідомленнями по телетайпу, телеграфу або з використанням засобів електронного чи іншого зв'язку, що забезпечує фіксацію такої угоди, або шляхом направлення відзиву на позов, в якому одна із сторін підтверджує наявність угоди, а інша сторона проти цього не заперечує (ч. 4);

- третейська угода має містити відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, предмет спору, місце і дату укладання угоди (ч. 5);

- у разі недодержання правил, передбачених цією статтею, третейська угода є недійсною (ч. 7).

Позивач стверджує, що зміст третейського застереження, викладеного в п. 4.5 Договору, не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки не визначено предмет спору, з якого сторони можуть звернутися з позовом до третейського суду.

Щодо вказаних посилань слід зазначити таке.

Згідно з п. 4 ст. 1 Регламенту постійно діючого Третейського суду при Асоціації «Український правовий альянс» третейська угода - означає угоду, укладену між сторонами про передачу на розгляд Третейського суду всіх або певних спорів, які виникли або можуть виникнути між ними у зв'язку з будь-якими конкретними правовідносинами, незалежно від того, чи мають вони договірний характер.

Зі змісту п. 4.5 Договору слідує, що на розгляд постійно діючого Третейського суду при Асоціації «Український правовий альянс» фактично передаються всі спори та вимоги, що виникають при виконанні Договору, тобто сторонами був визначений предмет спору, що включає в себе всі можливі спори, які можуть виникнути між сторонами в рамках Договору, не обмежуючись якимись конкретними спорами.

Аналіз приписів ст.ст. 2, 12 Закону України «Про третейські суди» дає підстави для висновку, що предметом третейської угоди може бути не лише спір, який існує на момент укладення такої угоди, а й будь-які спори, які виникатимуть між сторонами договору в майбутньому та передбачені третейською угодою.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 08.04.2015 у справі № 910/8043/14.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статті 627 ЦК України встановлює, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Враховуючи вказані правові норма та зміст пункту 4.5 Договору, посилання відповідача та третьої особи на невідповідність третейського застереження вимогам ст. 12 Закону України «Про третейські суди» є безпідставними.

Щодо посилань позивача на те, що при укладанні Договору регламент Постійно діючого Третейського суду при Асоціації «Український правовий альянс» не розглядався, слід зазначити таке.

Регламент постійно діючого третейського суду - документ, яким визначаються порядок та правила вирішення спорів у третейському суді, правила звернення до третейського суду, порядок формування складу третейського суду, інші питання, пов'язані з вирішенням спорів третейським судом (ст. 2 Закону України «Про третейські суди»).

Згідно з приписами ч. 1 ст. 10 Закону України «Про третейські суди» положення про постійно діючий третейський суд та регламент третейського суду затверджуються його засновником і публікуються.

З оскаржуваного третейського застереження вбачається, що у ньому визначено конкретний третейський суд, а відтак, позивач не був позбавлений можливості ознайомитись зі змістом регламенту вказаного третейського суду як до моменту укладення Договору, так і після його укладення, матеріали справи не свідчать про те, що позивачу чинились перешкоди в ознайомленні з Регламентом третейського суду.

Слід зазначити і про те, що регламент Постійно діючого Третейського суду при Асоціації «Український правовий альянс» знаходиться у вільному доступі у мережі Інтернет (http://aula.com.ua/index.php?option=com_content&view=article&id=83:2010-02-01-02-54-27&catid=1:latest-news), що також свідчить про наявність у позивача можливості ознайомитись з вказаним документом до укладення Договору.

Щодо посилань позивача на те, що третейське застереження, викладене в п. 4.5 Договору, позбавило права позивача на вибір третейського суду, слід зазначити таке.

В обґрунтування зазначеної позиції позивач фактично послався на те, що Договір є типовим договором, в якому вже було зазначено про передачу спорів саме на розгляд постійно діючого Третейського суду при Асоціації «Український правовий альянс».

Відповідно до приписів ст. 627 ЦК України сторони є вільними як в укладенні договору, так і у визначенні умов договору.

Матеріали справи не містять доказів того, а позивач не посилається на те, що Договір ним було укладено під впливом примусу з боку відповідача, так саме як матеріали справи не містять доказів визнання Договору недійсним з вказаних підстав, а відтак, колегія суддів виходить з того, що, укладаючи Договір, позивач погодився зі всіма його умовами, в тому числі і щодо передачу спорів на розгляд саме постійно діючого Третейського суду при Асоціації «Український правовий альянс».

Водночас колегія суддів зауважує позивачеві на тому, що в випадку наявності відповідних підстав він не позбавлений права звернутись до суду з позовом про визнання Договору недійсним як такого, який вчинено під впливом помилки (ст. 229 ЦК України), або під впливом обману (ст. 230 ЦК України), або під впливом насильства (ст. 231 ЦК України) або під впливом тяжкої обставини (ст. 233 ЦК України).

Посилання позивача на те, що постійно діючим Третейським судом при Асоціації «Український правовий альянс» спір сторін, який виник на підставі Договору, було розглянуто однобоко, упереджено та з відвертим ігноруванням письмових доказів (тобто фактично винесено незаконне рішення - примітка суду), колегією суддів до уваги не приймається, оскільки вказані твердження не доведені у встановленому чинним законодавством порядку, проте колегія суддів зауважує позивачеві на тому, що у випадку незгоди з рішення третейського суду у сторін є можливість оскаржити його у встановленому чинним законодавством порядку.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Дослідивши наявні в матеріалах справи документальні докази, колегія суддів дійшла висновку, що позивачем не доведено наявності встановлених цивільним законодавством умов для визнання недійсною третейської угоди, викладеної в п. 4.5 розділу 4 договору про надання послуг № 9/02-12, укладеного 07.02.2012 між відповідачем 1 та позивачем, з підстав, зазначених у позовній заяві. Суд першої інстанції правомірно відмовив позивачу у задоволенні позову.

Щодо клопотання, поданого позивачем 07.09.2015 до канцелярії суду, про залучення до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Експерементал» та Приватного підприємства «Освіта-Авто» слід зазначити таке.

Як на підставу задоволення вказаного клопотання позивач послався на те, що між вказаними особами та відповідачем 1 укладені договори, аналогічні за змістом оспорюваному у цій справі договору.

Проте, як слідує з матеріалів справи, предметом позову у цій справі є позовні вимоги про визнання недійсним укладеного між відповідачем 1, який діяв на виконання договору-доручення б/н від 07.02.2012, та відповідачем 2 договору, сторонами якого не є а ні Товариство з обмеженою відповідальністю «Експерементал», а ні Приватне підприємство «Освіта-Авто», і, відповідно, Договір не створює, не змінює та не припиняє для вказаних осіб жодних прав та обов'язків, а відтак, рішення у цій справі жодним чином не може вплинути на права та обов'язки вказаних осіб щодо однієї з сторін, що відповідно до приписів ч. 1 ст. 27 ГПК України і є підставою для залучення до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору.

Сам лише факт, що вказані особи уклали договори, аналогічні за змістом оспорюваному у цій справі Договору, не є достатньою підставою для залучення зазначених осіб до участі у справі.

При цьому, посилання апелянта на те, що судом першої інстанції не було розглянуто вказане клопотання, колегія суддів вважає обґрунтованим, проте, з огляду на те, що вказане порушення норм процесуального права не призвело до прийняття неправильного рішення, в силу приписів ч. 2 ст. 104 ГПК України воно не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Щодо посилань позивача на те, що суд першої інстанції розглянув справу за відсутності належним чином повідомлених про час та місце судового засідання, призначеного на 23.11.2015, сторін, на те, що судом першої інстанції не прийнято до уваги, що при винесенні оспорюваного рішення в судовому засіданні був присутній представник позивача ОСОБА_6 за довіреністю № 22 від 16.09.2014, зі змісту якої слідує, що вона дійсна до 16.09.20145, тобто представник позивача на момент розгляду та вирішення справи не мав належних повноважень і не повинен був бути допущений до судового засідання, та на те, що ухвалами суду першої інстанції від 27.05.2015, 07.09.2015, 16.09.2015, 23.09.2015 та 21.10.2015 явка представників сторін у судове засідання була визнана обов'язковою, слід зазначити таке.

Відповідно до п. 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»:

- особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК;

- у разі присутності сторони або іншого учасника судового процесу в судовому засіданні протокол судового засідання, в якому відображені відомості про явку сторін (пункт 4 частини другої статті 81-1 ГПК), є належним підтвердженням повідомлення такої сторони (іншого учасника судового процесу) про час і місце наступного судового засідання;

- за змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців) і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду.

З матеріалів справи слідує, що ухвали суду першої інстанції були вручені позивачу та відповідачам 1, 3 та 4, а з адреси відповідача 2 кореспонденція повернулась з відміткою відділення зв'язку: «за закінченням терміну зберігання», тобто судом першої інстанції вжито заходів для повідомлення сторін про розгляд цієї справи.

Визнання судом явки сторін обов'язковою та нез'явлення в судове засідання будь-якої з сторін не є підставою вважати, що спір не повинен бути вирішеним, а справа розглянутою за наявними у справі документальними доказами у встановлені ГПК України строки.

Слід зазначити і про те, що відповідно до приписів чинного процесуального законодавства господарський суд обмежений у строках розгляду спору.

Посилання апелянта на те, що при винесенні оспорюваного рішення в судовому засіданні був присутній представник позивача ОСОБА_6 за довіреністю № 22 від 16.09.2014, зі змісту якої слідує, що вона дійсна до 16.09.2015, тобто представник позивача на момент розгляду та вирішення справи не мав належних повноважень і не повинен був бути допущений до судового засідання, як на підставу для скасування оспорюваного рішення колегією суддів не приймається, оскільки в силу приписів ч. 2 ст. 104 ГПК України порушення або неправильне застосування норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до прийняття неправильного рішення, чого в цьому випадку не сталося.

Водночас колегія суддів зауважує апелянтові на тому, що апеляційну скаргу у цій справі підписано представником позивача ОСОБА_6, який діяв на підставі довіреності № 11 від 27.11.2015. Враховуючи відсутність доказів відзиву вказаної довіреності позивачем, є підстави вважати, що на даний час вказана особа також є повноважним представником позивача та на тому, що відповідно до приписів ст. 22 ГПК України сторони мають добросовісно користуватись наданими їм правами, в той час як направлення в судове засідання представника з довіреність строк дії якої закінчився та в подальшому зазначення вказаних обставин як підстав для скасування рішення суду свідчить про недобросовісне користуватися належними позивачу процесуальними правами.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга Приватного підприємства Фірми «АВ-К» задоволенню не підлягає, рішення Господарського суду міста Києва від 23.11.2015 у справі № 910/10254/15 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи, підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до приписів ст. 49 ГПК України судові витрати по справі за звернення з апеляційною скаргою покладаються на позивача.

Керуючись ст. 99, ст.ст. 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного підприємства Фірми «АВ-К» на рішення Господарського суду міста Києва від 23.11.2015 у справі № 910/10254/15 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 23.11.2015 у справі № 910/10254/15 залишити без змін.

3. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/10254/15.

Повний текст постанови складено: 18.03.2016

Головуючий суддя Н.Ф. Калатай

Судді Л.М. Ропій

В.І. Рябуха