ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

23.03.16р. Справа № 904/1339/16

За позовом Комунального підприємства Дніпродзержинської міської ради "Дніпродзержинськтепломережа" (м. Дніпродзержинськ, Дніпропетровської області)

до Житлово-будівельного кооперативу "Строітель" (м. Дніпродзержинськ, Дніпропетровської області)

про стягнення заборгованості за договором на відпуск теплової енергії для потреб опалення, вентиляції та гарячого водопостачання № 26 від 01.10.1999 у розмірі 28 825 грн. 23 коп.

Суддя Фещенко Ю.В.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1 - представник (довіреність № 00.01.186 від 01.03.2016)

від відповідача: ОСОБА_2 - керівник (протокол № 1 загальних зборів від 27.04.2005)

СУТЬ СПОРУ:

Комунальне підприємство Дніпродзержинської міської ради "Дніпродзержинськтепломережа" (далі - позивач) звернулося до господарського суду Дніпропетровської області із позовом, в якому просить суд стягнути з Житлово-будівельного кооперативу "Строітель" (далі - відповідач) заборгованість за договором на відпуск теплової енергії для потреб опалення, вентиляції та гарячого водопостачання № 26 від 01.10.1999 у розмірі 28 825 грн. 23 коп.

Сума позову складається з суми основного боргу.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов'язань за договором на відпуск теплової енергії для потреб опалення, вентиляції та гарячого водопостачання № 26 від 01.10.1999 в частині розрахунків за спожиту в період по 31.12.2004 теплову енергію у встановлений договором строк, наявністю боргу у сумі 28 825 грн. 23 коп.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 02.03.2016 порушено провадження у справі та її розгляд призначено в засіданні на 23.03.2016.

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх.суду 16123/16 від 16.03.2016), в якому він проти задоволення позовних вимог заперечує у повному обсязі, посилаючись на те, що позовні вимоги позивача є недоведеними. Крім того, заборгованість в сумі 28 825 грн. 23 коп. виникла до 01.11.2007, у зв'язку з чим сплинув строк позовної давності за вказаним боргом. Отже, відповідач у відзиві на позов просить суд застосувати позовну давність до вимог позивача.

Також відповідачем подана заява (вх.суду 17847/16 від 23.03.2016), в якій він просить суд долучити до матеріалів справи договір на відпуск теплової енергії № 11Т від 06.09.2007, технічні умови № 924, а також платіжну вимогу № 1705 від 30.11.2017 та платіжне доручення № 350 від 17.12.2007.

У судове засідання 23.03.2016 з'явилися представники позивача та відповідача.

У судовому засіданні 23.03.2016 представник позивача підтримав позовні вимоги, просив суд задовольнити їх у повному обсязі, але зазначив, що докази на підтвердження наявності заборгованості на теперішній час не збереглися, у зв'язку з чим надати їх до суду немає можливості.

Представник відповідача у судовому засіданні 23.03.2016 проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву, просив суд застосувати позовну давність до вимог позивача про стягнення боргу в сумі 28 825 грн. 23 коп., яка утворилась станом на 31.12.2014.

У судовому засіданні 23.03.2016 було зауважено, що для правильного вирішення спору існує необхідність у долучені до матеріалів справи наступних доказів:

- доказів на підтвердження надання послуг теплопостачання у спірному періоді на суму 28 825 грн. 23 коп. (акти про постачання теплової енергії по кожному місяцю спірного періоду, рахунки тощо);

- докази часткової оплати вартості поставленої теплової енергії (платіжні доручення, банківські виписки тощо);

- обґрунтований розрахунок суми заборгованості із обов'язковим зазначенням:

1) періоду нарахування суми боргу (по кожному місяцю спірного періоду окремо),

2) обсягу фактично спожитої теплової енергії за кожний місяць спірного періоду окремо,

3) тарифу, який було застосовано при обчисленні вартості спожитої теплоенергії.

З приводу необхідності надання вказаних документів представник позивача пояснив, що у зв'язку зі спливом тривалого часу, первинна документація за спірний період на його підприємстві була втрачена, надати вказані вище докази він не має можливості.

При цьому наполягав на наявності заборгованості за спірним договором, посилаючись на те, що наявність вказаної заборгованості підтверджується підписаними між сторонами актами звірки розрахунків станом на 01.01.2003 та на 01.11.2007, наявні в матеріалах справи.

Судом враховано, що всіма учасниками судового процесу висловлена своя правова позиція у даному спорі, а також представниками позивача та відповідача у судовому засіданні 23.03.2016 наголошено на тому, що ними долучені до матеріалів справи всі докази, необхідні для правильного вирішення спору.

Враховуючи те, що норми статті 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а пункт 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами.

У пункті 2.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 роз'яснено: якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 Господарського процесуального кодексу України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Клопотання про здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не заявлялось.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши представників позивача та відповідача, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Так, 01.10.1999 між Комунальним підприємством "Дніпродзержинськтепломережа", правонаступником якого є Комунальне підприємство Дніпродзержинської міської ради "Дніпродзержинськтепломережа" (далі - постачальник, позивач) та Житлово-будівельним кооперативом "Строітель (далі - споживач, відповідач) та було укладено договір на відпуск теплової енергії для потреб опалення, вентиляції та гарячого водопостачання № 26 (далі-договір, а.с.10-12), відповідно до умов якого постачальник здійснює відпуск теплової енергії для потреб централізованого опалення та вентиляції відповідно до глави СНІП 2.04. 07-86 "Теплові мережі" та здійснює централізоване гаряче водопостачання відповідно до глави СНІП 2.04. 01-85 "Внутрішній водопровід та каналізації будівель" об'єктам споживача, розташованим за адресами: вул. Єрмака, 15 від джерела теплопостачання ДТЕЦ. (пункт 1.1. договору).

Відповідно до пунктів 1.2. та 1.3. договору планове середньомісячне споживання теплової енергії на опалення та вентиляцію, витрати гарячої та холодної води в системі центрального гарячого водопостачання характеризується наступними показниками (таблиця № 1). Початок та кінець опалювального періоду встановлюється розпорядженням обласної (міської) держадміністрації.

У розділі 2 договору сторони визначили умови щодо системи цін та тарифів на теплову енергію, гарячу та холодну воду, а саме:

- нарахування оплати за теплову енергію, гарячу та холодну воду здійснюється постачальником на підставі документа, затвердженого відділом цін облвиконкому або іншими уповноваженими держадміністрацією органами за наступними тарифами:

- дата затвердження та номер рішення ВИК № 109 від 30.04.1999;

- тариф на 1 кв. м. загальної площі 0,53 грн. в т.ч. ПДВ 20% - на протязі року;

- тариф на гаряче водопостачання для 1 люд. - 6,60 грн.;

- тариф на холодну воду для гарячого водопостачання - 0,68 грн. (пункт 2.1. договору);

- інформація про зміну тарифів доводиться до відомо споживача через засоби масової інформації без додаткового узгодження з споживачем та не є підставою для переукладення договору (пункт 2.2. договору);

- внесення нових даних в пункт 2.1. договору проводиться постачальником при продовженні або перереєстрації договору (пункт 2.3. договору).

У пунктах 5.1. та 5.2. договору сторони визначили, що договір укладений на строк з 1 жовтня 1999 року по 1 жовтня 2000 року. Якщо не пізніше 6-ти місяців до закінчення строку дії договору жодна із сторін не висловить бажання розірвати його, строк дії договору автоматично вважається продовженим на один рік. Споживач, який бажає розірвання договору до початку чергового опалювального сезону, зобов'язаний повідомити про це постачальника до 31 березня поточного року з метою своєчасного внесення змін в планові розрахунки по паливоспоживанню та вартості теплової енергії. В протилежному випадку сторони керуються пунктом 5.3. договору.

Так, представник позивача у судовому засіданні 23.03.2016 пояснив, що на виконання умов договору позивачем до 31.12.2004 відпускалась теплова енергія у відповідності до щорічних розпоряджень виконавчого комітету Дніпродзержинської міської ради Дніпропетровської області щодо початку та закінчення опалювального періоду, яка оплачувалась відповідачем не в повному обсязі.

У розділі 3 договору сторони визначили умови щодо порядку обліку та оплати за теплову енергію та гарячу воду, а саме:

- споживач зобов'язується здійснювати передоплату за теплову енергію, гарячу та холодну воду у безакцептному порядку по рахункам (або іншим платіжним документам) постачальника, які надходить не раніше 5-го числа оплачуваного місяця (пункт 3.1. договору);

- оплата в поточному місяці нараховується по плановому середньомісячному розрахунку теплової енергії, гарячої та холодної води, передбаченому пунктом 1.2 договору (для жовтня та квітня розрахунок тепла для потреб опалення та вентиляції складає 50% від планових середньомісячних витрат), з урахуванням різниці планових та фактичних показників за минулий місяць (пункт 3.2. договору).

Позивач посилається на те, що вказані зобовязання відповідачем були порушені, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість перед позивачем з оплати спожитої теплової енергії станом на 31.12.2004 в сумі 28 825 грн. 23 коп., що і є причиною спору.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено, що укладений договір № 26 від 01.10.1999 за своїм змістом та правовою природою є договором енергопостачання, який підпадає під правове регулювання норм § 5 "Постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу" глави 54 розділу ІІІ Цивільного кодексу України, норм § 3 "Енергопостачання" глави 30 розділу VІ Господарського кодексу України та спеціального закону.

Відповідно до частин 1, 2 статті 275 Господарського кодексу України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується. Відпуск енергії без оформлення договору енергопостачання не допускається.

Приписами статті 25 Закону України "Про теплопостачання" встановлено, що теплогенеруюча, теплотранспортна та теплопостачальна організації мають право укладати договори купівлі-продажу теплової енергії із споживачами.

За змістом статті 1 Закону України "Про теплопостачання" споживачем теплової енергії визнається особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору. Зазначене кореспондує з положеннями Правил користування тепловою енергією, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2007 № 1198, за змістом яких споживач теплової енергії - фізична особа, яка є власником будівлі або суб'єкт підприємницької діяльності, чи юридична особа, яка використовує теплову енергію відповідно до договору.

У відповідності до статі 24 Закону України "Про теплопостачання" основним обов'язком споживача теплової енергії є своєчасне укладання договору з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії.

Згідно статті 19 зазначеного закону споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. Також, законом визначений обов'язок споживача сплачувати за отриману теплову енергію саме теплопостачальній організації.

Частиною 6 статті 25 Закону України "Про теплопостачання" разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку.

У судовому засіданні 23.03.2016 було зауважено, що для правильного вирішення спору існує необхідність у долучені до матеріалів справи наступних доказів:

- доказів на підтвердження надання послуг теплопостачання у спірному періоді на суму 28 825 грн. 23 коп. (акти про постачання теплової енергії по кожному місяцю спірного періоду, рахунки тощо);

- докази часткової оплати вартості поставленої теплової енергії (платіжні доручення, банківські виписки тощо);

- обґрунтований розрахунок суми заборгованості із обов'язковим зазначенням:

1) періоду нарахування суми боргу (по кожному місяцю спірного періоду окремо),

2) обсягу фактично спожитої теплової енергії за кожний місяць спірного періоду окремо,

3) тарифу, який було застосовано при обчисленні вартості спожитої теплоенергії.

З приводу необхідності надання вказаних документів представник позивача пояснив, що у зв'язку зі спливом тривалого часу, первинна документація за спірний період на його підприємстві була втрачена, надати вказані вище докази він не має можливості.

При цьому наполягав на наявності заборгованості за спірним договором, посилаючись на те, що наявність вказаної заборгованості підтверджується підписаними між сторонами актами звірки розрахунків станом на 01.01.2003 та на 01.11.2007, наявні в матеріалах справи.

Представник відповідача у судовому засіданні 23.03.2016 також пояснив, що надати вказані документи він не має можливості.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Приймаючи рішення, суд виходив також із наступного.

Відповідно до частини 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи те, що норми статті 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а пункт 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів.

Так, позивачем не надано належних доказів наявності заборгованості за договором на відпуск теплової енергії для потреб опалення, вентиляції та гарячого водопостачання № 26 від 01.10.1999 у розмірі 28 825 грн. 23 коп., а саме: доказів, що підтверджували б надання послуг теплопостачання у спірному періоді (акти про постачання теплової енергії по кожному місяцю спірного періоду, рахунки тощо); обґрунтованого розрахунок суми заборгованості із зазначенням: 1) періоду нарахування суми боргу (по кожному місяцю спірного періоду окремо); 2) обсягу фактично спожитої теплової енергії за кожний місяць спірного періоду окремо; 3) тарифу, який було застосовано при обчисленні вартості спожитої теплової енергії. Позивачем при звернення з позовною заявою навіть не визначено точний період, за який утворилась заборгованість. Розрахунок заборгованості, що доданий до позовної заяви, складається лише з двох строчок, де зазначено, що борг станом на 31.12.2004 складає 31 203 грн. 55 коп., а нижче вказано, що борг станом на 29.12.2005 складає 28 825 грн. 23 коп.

З приводу клопотання відповідача про застосування позовної давності до спірних правовідносин, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно пункту 2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" від 29.05.2013 № 10 суддя не повинен з власної ініціативи зазначати про сплив позовної давності. Якщо ж зацікавлена сторона посилається на сплив такої давності, суддя вправі запропонувати кожній із сторін подати відповідні докази з даного питання, в тому числі в порядку підготовки справи до розгляду.

Законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності. Відтак її може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання, письмового чи усного. В останньому випадку воно обов'язково має бути зазначене в протоколі судового засідання (пункт 6 частини другої статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України); господарський суд може також запропонувати відповідачеві викласти таку заяву в письмовій формі та долучити її до матеріалів справи.

Так, вказане клопотання відповідачем заявлено у відзиві на позов (вх. суду 16123 від 16.03.2016).

Як зазначено у пункті 2.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" за змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

З огляду на відсутність підстав для задоволення позову в частині стягнення заборгованості за договором на відпуск теплової енергії для потреб опалення, вентиляції та гарячого водопостачання № 26 від 01.10.1999 у розмірі 28 825 грн. 23 коп., у зв'язку з недоведенням порушення прав позивача, у суду, відповідно, відсутні підстави для застосування строку позовної давності.

Відповідно до частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справив їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача заявленої суми коштів є необґрунтованими, не доведеними позивачем належними та допустимими доказами, а тому не підлягають задоволенню.

Судовий збір відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладається на позивача.

Враховуючи вищевикладене, керуючись статтями 1, 4-5, 33, 34, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Витрати по сплаті судового збору покласти на позивача.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя ОСОБА_3