РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.03.2016Справа №910/32990/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Історія міста»

до 1) Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської адміністрації)

2) Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві

про повернення сплаченого авансового внеску та тлумачення п. 2.1.3 угоди № 65 від 01.08.2008

Суддя Демидов В.О.

Представники сторін:

від позивача - Гаращенко І.В. (дов. №01 від 11.01.2016);

від відповідача-1 - Кобзіна Т.В. (дов. №05703-16352 від 10.09.2015);

від відповідача-2 - не з'явився;

ВСТАНОВИВ:

30.12.2015 Товариство з обмеженою відповідальністю «Історія міста» звернулось до господарського суду міста Києва із позовом до Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської адміністрації) та Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві про повернення сплаченого авансового внеску у розмірі 2 073 812,46 грн. та тлумачення п. 2.1.3 угоди № 65 від 01.08.2008, як такого, що визначає підставою повернення авансового платежу не укладення (з будь-яких причин) основного зобов'язання - договору купівлі-продажу земельних ділянок, розташованих за адресою: вул. Інститутська, 1-3 у Печерському районі м. Києва.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що протиправні дії Київської міської ради, а саме недотримання визначеної відповідним регламентом процедури прийняття рішення, які призвели до скасування рішення Київської міської ради від 24.12.2009 №951/3020, призвели до безпідставного перерахування позивачем авансу в рахунок оплати земельних ділянок.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 04.01.2016 порушено провадження у справі №910/32990/15, розгляд справи призначено на 26.01.2016.

19.01.2016 позивачем через загальний відділ діловодства суду подано додаткові докази у справі.

Письмовим відзивом на позовну заяву від 19.01.2016 №5-12/82-657 відповідач-2 зазначив, що він не є учасником спірних правовідносин і відповідно до своїх функціональних обов'язків не володіє будь-якими фактичними даними, на підставі яких суд може встановити наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги або заперечення проти вимог та інших обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 26.01.2016 у зв'язку із необхідністю витребування додаткових доказів, розгляд справи було відкладено на 01.03.2016.

24.02.2016 представником відповідача-1 через загальний відділ суду було подано відзив №44/16-юр від 23.02.2016 на позовну заяву, за змістом якого відповідач проти позовних вимог заперечує та просить застосувати строк позовної давності до вимг ТОВ «Історія міста» та відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на те, що Департаментом земельних ресурсів як стороною угоди було виконано всі умови угоди №65, що свідчить про відсутність порушення ним прав позивача, у зв'язку з чим відсутні і підстави для стягнення коштів. Крім того відповідач-2 зазначив, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки 15.06.2011 постановою Окружного адміністративного суду у справі №2а-6076/11/2670, яка набула чинності 28.03.2012, скасовано рішення Київської міської ради від 24.12.2009 №951/3020 «Про продаж ТОВ «Історія міста» земельних ділянок», у зв'язку з чим строк позовної давності щодо вимоги про стягнення коштів, сплачених як авансовий внесок, сплинув 28.03.2015, проте позивач звернувся до суду з цим позовом лише 29.12.2015.

26.02.2016 позивачем через загальний відділ діловодства суду подано додаткові пояснення у справі.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 01.03.2016 продовжено строк вирішення спору на 15 днів, розгляд справи відкладено на 09.03.2016.

09.03.2016 позивачем через загальний відділ діловодства суду подано додаткові пояснення у справі.

Представники позивача та відповідача-1 з'явився у судове засідання 09.03.2016, надали пояснення по суті справи.

У судове засідання 09.03.2016 представник відповідача-2 не з'явився, проте у письмовому відзові від 19.01.2016 №5-12/82-657 на позовну заяву начальник Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві просив справу розглядати без участі його представника.

З урахуванням фактичних обставин справи, суд вважає за можливим розглянути справу за наявними матеріалами у даному судовому засіданні з урахуванням положення ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

В судовому засіданні 09.03.2016 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва встановив такі фактичні обставини справи.

01.08.2008 між Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) (далі - Головне управління) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Історія міста» (далі - товариство) укладено угоду №65 про сплату авансового внеску в рахунок оплати вартості земельних ділянок, розташованих за адресою: вул. Інститутська, 1-3 у Печерському районі міста Києва (далі - угода), за умовами п. 1.1 якої товариство, відповідно до вимог рішення Київської міської ради від 26.09.2000 №14/991 «Про деякі питання продажу земельних ділянок в м. Києві» сплачує в рахунок оплати вартості земельних ділянок, згідно нормативних грошових оцінок земельних ділянок, загальною площею 1,1420 га, що знаходяться на вул. Інститутській, 1-3 у Печерському районі м. Києва (далі - земельні ділянки), аванс у розмірі 15% від суми нормативних грошових оцінок, що складає 2 073 812,46 грн. без ПДВ.

Товариство зобов'язується сплатити авансовий внесок, вказаний у п. 1.1 цієї угоди, в рахунок оплати вартості земельних ділянок, протягом 10 банківських днів з дня набрання чинності цієї угоди (п. 3.1 угоди).

Відповідно до п.п. 2.1.1, 2.1.2 угоди після виконання товариством своїх зобов'язань, викладених у п. п. 2.2.5, 3.1, 5.2 цієї угоди та за умов наявності бюджетних асигнувань на організацію продажу земельних ділянок, Головне управління бере на себе зобов'язання організувати проведення та оплату експертної грошової оцінки та складання технічної документації з продажу земельних ділянок, а з моменту виконання вказаних робіт - підготувати проект рішення про продаж земельних ділянок та направити його на розгляд до Київської міської ради.

За приписами п. 2.1.3 угоди, в разі прийняття Київською міською радою рішення про відмову у продажі земельних ділянок, Головне управління бере на себе зобов'язання повернути кошти, вказані у п. 1.1 цієї угоди, товариству протягом 20 календарних днів з моменту надходження вищевказаного рішення до Головного управління на рахунок товариства, зазначений у цій угоді.

Датою повного виконання зобов'язань Головного управління за цією угодою вважається дата передачі документації та проекту рішення, завіреного у встановленому порядку до Київської міської ради, для подальшого розгляду та затвердження, що підтверджується копією супровідного листа та складання відповідного акту за бажанням сторін.

Згідно з п.3.4 угоди, у випадку прийняття Київською міською радою рішення про продаж земельних ділянок товариству та укладання між Київською міською радою та товариством договору купівлі-продажу земельних ділянок, кошти, сплачені в якості авансу, вказані у п. 1.1 цієї угоди, зараховуються в рахунок оплати вартості земельних ділянок.

Ця угода набуває чинності з моменту її реєстрації в Головному управлінні і діє: до моменту прийняття рішення Київською міською радою про відмову у продажу та повернення коштів товариству відповідно до п.2.1.3 цієї угоди, або до повного виконання товариством зобов'язань, викладених у п.п.3.1 та 5.2 цієї угоди (п.4.1 угоди).

На виконання умов п. 3.1 угоди товариством перераховано на рахунок Головного управління земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) 2 073 812,46 грн., що підтверджується наявним в матеріалах справи платіжним дорученням №137 від 04.08.2008.

Рішенням Київської міської ради від 24.12.2009 №951/3020 встановлено продати ТОВ «Історія міста» земельні ділянки площею 0,0334 га за 1 019 000,00 грн. та площею 1,1086 га за 33 808 000,00 грн. для будівництва, експлуатації та обслуговування Національного художнього музею та Музею історії м. Києва у складі готельного комплексу з вбудовано-прибудованими приміщеннями адміністративного та торговельного призначення, з підземним та наземним паркінгами на вул. Інститутській, 1-3 у Печерському районі м. Києва, які перебувають в оренді у ТОВ «Історія міста» згідно з договором оренди від 09.06.2008 №82-6-00502.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 15.06.2011 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 28.03.2012 та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 30.10.2012, у справі №2а-6076/11/2670, зокрема, було скасовано вказане вище рішення Київської міської ради від 24.12.2009 №951/3020 «Про продаж ТОВ «Історія міста» земельних ділянок для будівництва, експлуатації та обслуговування Національного художнього музею та Музею історії м. Києва у складі готельного комплексу з вбудовано-прибудованими приміщеннями адміністративного та торговельного призначення, з підземним та наземним паркінгами на вул. Інститутській, 1-3 у Печерському районі м. Києва».

Згідно з рішенням Київської міської ради від 25.12.2012 №717/9001 - Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) є правонаступником Головного управління земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації).

04.11.2015 позивач звернувся до Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської адміністрації) з вимогою №13 про повернення сплаченого авансового внеску в порядку ст. 530 ЦК України, однак лист №05703-21020 від 30.11.2015, в якому зазначено про відсутність підстав щодо повернення авансового внеску у зв'язку із тим, що ним виконано обов'язки, передбачені п. 2 угоди №65 від 01.08.2008.

З огляду на вказане позивач звернувся до суду з указаним позовом про повернення сплаченого авансового внеску у розмірі 2 073 812,46 грн. та тлумачення п. 2.1.3 угоди № 65 від 01.08.2008.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

У відповідності з приписами ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

На підставі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 цього Кодексу. У разі тлумачення умов договору можуть враховуватися також типові умови (типові договори), навіть якщо в договорі немає посилання на ці умови.

За приписам ст. 213 ЦК України, якою встановлені правила та способи тлумачення змісту правочину, зокрема, при тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів, а якщо це не дає змоги з'ясувати зміст окремих частин правочину - їх зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін, у разі ж якщо ці правила не дають можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.

Отже, підставою для застосування такого правового інституту як тлумачення змісту угоди має бути наявність спору між сторонами угоди щодо її змісту, невизначеність і незрозумілість буквального значення слів, понять і термінів тексту всієї угоди або її частини, що не дає змоги з'ясувати дійсний зміст угоди або її частини, а волевиявлення сторони правочину не дозволяє однозначно встановити її намір, тобто потребує встановлення справжньої волі, вираженої при вчиненні правочину, та відповідності волі та волевиявлення.

Таким чином, тлумаченню підлягає зміст угоди або її частина у способи, встановлені статтею 213 ЦК України, тобто, тлумачення не може створювати, натомість тільки роз'яснювати вже існуючі умови угоди.

Тобто, у розумінні наведених приписів, на вимогу однієї або двох сторін договору суд може постановити рішення про тлумачення змісту цього договору без зміни його умов. При цьому, зважаючи на те, що метою тлумачення правочину є з'ясування змісту його окремих частин, який складає права та обов'язки сторін, тлумачення слід розуміти як спосіб можливості виконання сторонами умов правочину, тому тлумачення договору можливе до початку виконання сторонами його умов.

З огляду на викладене, тлумаченням правочину є встановлення його змісту відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, усунення неточностей та суперечностей у трактуванні його положень.

Разом з тим, зміст п.2.1.3 угоди №65 про сплату авансового внеску в рахунок оплати вартості земельних ділянок, розташованих за адресою: вул. Інститутська, 1-3 у Печерському районі м. Києва від 01.08.2008 не містить таких умов, які потребують додаткового тлумачення.

Виходячи із сукупності положень угоди №65, зокрема, змісту п.2.1.3 в разі прийняття Київською міською радою рішення про відмову у продажі земельних ділянок, Головне управління бере на себе зобов'язання повернути кошти, вказані у п. 1.1 цієї угоди, товариству протягом 20 календарних днів з моменту надходження вищевказаного рішення до Головного управління на рахунок товариства, зазначений у цій угоді.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач просить надати тлумачення п.2.1.3 угоди, як такого, що визначає підставою повернення авансового платежу не укладення (з будь-яких причин) основного зобов'язання - договору купівлі-продажу земельних ділянок, розташованих за адресою: вул. Інститутська, 1-3 у Печерському районі м. Києва, а тому суд дійшов висновку, що під виглядом прохання надати тлумачення п. 2.1.3 угоди, позивач фактично просить суд змінити умови вказаної угоди, а не тлумачити її зміст.

При дослівному читанні п. 2.1.3 угоди суд не знаходить будь-яких незрозумілих слів та понять, або термінів, які не дають змоги з'ясувати дійсний зміст цієї угоди або її частин та дійсні наміри сторін, що є необхідною умовою за ст. 213 Цивільного кодексу України, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Що стосується позовних вимог в частині повернення сплаченого авансового внеску у розмірі 2 073 812,46 грн., суд зазначає наступне.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з статтею 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ч. 1). Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (ч. 2). Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (ч. 3).

Відповідно до ч.1 статті 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Частиною першою статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У розумінні статті 627 Цивільного кодексу України домовленість сторін є результатом їх добровільного волевиявлення щодо визначення умов договору, якими зафіксовано взаємні права та обов'язки поручителя та банку.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Нормами статті 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Відповідно до рішення Київської міської ради «Про деякі питання продажу земельних ділянок в місті Києві» від 26.09.2000 р. № 14/991 рішення про надання земельних ділянок та про оформлення права користування землею особам, які подали клопотання про купівлю відповідних земельних ділянок, приймаються після сплати такими особами авансу в розмірі 15 % від грошової оцінки цих земельних ділянок. Організацію виконання вказаного рішення покладено на Головне управління земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації.

Як зазначалося вище, відповідно до п. 2.1.3 угоди, в разі прийняття Київською міською радою рішення про відмову у продажі земельних ділянок, Головне управління бере на себе зобов'язання повернути кошти, вказані у п. 1.1 цієї угоди, товариству протягом 20 календарних днів з моменту надходження вищевказаного рішення до Головного управління на рахунок товариства, зазначений у цій угоді.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що рішень про відмову у продажу вищевказаних земельних ділянок Київська міська рада за поданням Департаменту земельних ресурсів не приймала, а постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 15.06.2011 скасовано рішення Київської міської ради від 24.12.2009 №951/3020 «Про продаж ТОВ «Історія міста» земельних ділянок..», зокрема, враховуючи допущення Київською міською радою при прийнятті оскаржуваних рішень регламенту, як в частині подання та включення питання до порядку денного пленарного засідання Київради, так і порушення вимог регламенту в частині внесення питання порядку денного та розгляду питання порядку денного на пленарному засіданні Київради, отже відсутні підстави для задоволення позовних вимог в цій частині.

Щодо строку позовної давності до вимог позивача, про застосування якого згідно ст. ст. 257, 261 Цивільного кодексу України заявлено відповідачем-1, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно статті 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (пункт 1), за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (пункт 5).

Статтею 267 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (пункт 3), сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (пункт 4).

З урахуванням наведеного, оскільки суд відмовляє позивачу у позові по суті в зв'язку з безпідставністю позовних вимог, питання порушення строку позовної давності (за даних обставин) не впливає на суть винесеного рішення і відповідно, строк позовної давності, як спосіб захисту саме порушеного права, при вирішенні даного спору застосуванню не підлягає.

Судовий збір відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається: судом на позивача.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 33, 34, 49, 82-85, 116-118 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складене та підписане - 14.03.2016.

Суддя В.О. Демидов