РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.02.2016Справа №910/4358/15-г
Суддя Мудрий С.М., розглянувши справу

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Фірма "С і Б"

до Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

за участю прокуратури Голосіївського району міста Києва

про визнання недійсним договору

Представники сторін:

від позивача: Клітна А.В. - представник за довіреністю № б/н від 15.10.20165 року;

від відповідача: Тертичний О.М. - представник за довіреністю № 050/05-11503О від 25.12.2015 року;

від прокуратури: Константинова І.В. - службове посвідчення 040864 від 29.01.2016 року.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Фірма "С і Б" звернулось до господарського суду міста Києва з позовною заявою до Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання недійсним договору.

Рішенням господарського суду м. Києва від 18.08.2015 року у справі №910/4358/15-г у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 05.10.2015 року апеляційну скаргу залишено без задоволення. Рішення господарського суду м. Києва від 18.08.2015 року у справі №910/4358/15-г залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 15.12.2015 року касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Фірма "С і Б" задоволено частково. Рішенням господарського суду м. Києва від 18.08.2015 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 05.10.2015 рокуу справі №910/4385/15-г - скасовано, а справу передано на новий розгляд до господарського суду м. Києва.

Розпорядженням керівника апарату господарського суду м. Києва №04-23/2280 від 25.12.2015 року, відповідно до п. 2.3.52 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, було призначено повторний автоматичний розподіл справи №910/4358/15-г.

В результаті зазначеного автоматичного розподілу справу №910/4358/15-г передано на новий розгляд судді Мудрому С.М.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 12.01.2016 року прийнято справу до провадження, розгляд справи призначено на 02.02.2016 року.

26.01.2016 року до загального відділу діловодства господарського суду міста Києва відповідач подав заперечення на позовну заяву.

У судове засідання 02.02.2016 року представник позивача не з'явився, вимоги ухвали суду від 12.01.2016 року не виконав, про поважні причини неявки суд не повідомив, хоча про час та дату судового засідання повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 012, але 01.02.2016 року до загального відділу діловодства господарського суду міста Києва подав клопотання про відкладення розгляд у справи.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 02.02.2016 року розгляд справи відкладено на 22.02.2016 року.

В судовому засіданні 22.02.2016 року представник позивача позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити позов.

Представник відповідача заперечував проти позову та просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Прокурор заперечував проти позову та просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши пояснення представників сторін та прокуратури, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Частина 1 статті 202 ЦК України передбачає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч.1 статті 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 2 статті 509 ЦК України, зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно п. 1 ч. 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

07.08.2015 року між Головним управлінням економіки та інвестицій виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації), правонаступником якого є Департамент економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та товариством з обмеженою відповідальністю "Фірма "С і Б" (забудовник) укладено договір пайової участі у створенні соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Києва.

Відповідно до п.1.1 договору, предметом договору є сплата забудовником пайової участі (внесків) на створення соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури м. Києва (надалі - пайовий внесок) у зв'язку із будівництвом торговельно-офісного комплексу (загальна площа офісних приміщень - 1345,93 кв.м, магазину - 92,22 кв.м) на Саксаганського 37 у Голосіївському районі м. Києві.

Пунктом 1.2 договору передбачено, що розмір пайового внеску, згідно із розрахунками 1, 2 та 3 від 25.07.2008 року становить 2 603,72 тис грн. і підлягає уточненню після введення в експлуатацію об'єкту і визначення фактичної вартості будівництва.

Забудовник зобов'язаний після закінчення будівництва об'єкту надати Головному управлінню економіки та інвестицій Акт про приймання в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта, зареєстрований в Держархбудконтролі та документи, що підтверджують фактичну вартість будівництва (п.2.3 договору).

Відповідно до п.3.1 договору забудовник сплачує пайовий внесок у сумі, вказаній у п. 2.1. договору, у строк з серпня 2008 року по липень 2009 включно рівними частками щомісячно, але не пізніше 28 числа кожного місяця.

Спір у справі виник у зв'язку з тим, що на думку позивача, спірний договір укладено між сторона з порушенням норм законодавства, та керуючись ст.ст. 203, 215 ЦК України, ст. 27-1 Закону України «Про планування і забудову територій», статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», п.1.1, 1.2 договору №434 пайової участі у створенні соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Києва просить суд визнати недійним договір №434 від 07.08.2008 року.

Відповідно до ч.1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч.1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права або інтересу.

Цією статтею визначено перелік способів судового захисту, одним із яких є визнання правочину недійсним.

Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Відповідно до статті 215 ЦК України, що кореспондуються з положеннями ст. 207 ГК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже, вирішуючи спір про визнання правочину недійсним, господарському суду належить встановити наявність саме тих обставин, з якими закон пов'язує недійсність правочинів, зокрема, відповідність змісту правочину вимогам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 Цивільного кодексу України).

Свобода договору означає можливість сторін вільно визначати зміст договору, який вони укладають і формувати його конкретні умови. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Відповідно до абз. 4 п. 2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» № 11 від 29.05.2013 року, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Щодо посилання позивача на статтю 27-1 Закону України «Про планування і забудову територій» та статтю 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», то суд зазначає наступне.

З договору №434 пайової участі у створенні соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Києва вбачається, що він укладений між сторонами 07.08.2008 року, а, Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності» прийнятий 17.02.2011 року.

Також, на момент укладання оспорюваного договору в Законі Україні «Про планування і забудову територій» відсутня стаття 27-1. Даною статтею закон було доповнено 16.09.2008 року, згідно Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сприяння будівництву» № 509-VI від 06.09.2008 року.

Як вбачається з договору №434 від 07.08.2008 року, він укладений відповідно до рішення Київської міської ради „Про пайову участь (внески) інвесторів (забудовників) у створенні соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури м. Києва" від 27.02.2003 р. № 271/431.

Вищезазначене рішення втратило чинність з 01.09.2008 року.

Так, рішенням Київської міської ради від 17.07.2008 року №16/16 доповнено рішення Київської міської ради від 17 січня 2008 року №3/4475 пунктом 94, в якому зазначено: «затвердити з 1 вересня 2008 року нормативи для визначення розмірів пайової участі (внесків) інвесторів (забудовників) у створенні соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури м. Києва та порядок залучення і використання пайових коштів, а також Методику розрахунку розмірів пайової участі (внесків) інвесторів (забудовників) у створенні соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури м. Києва (додаток 19).

Рішення Київради від 27.02.2003 N 271/431 "Про пайову участь (внески) інвесторів (забудовників) у створенні соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури м. Києва" визнати таким, що втратило чинність з 1 вересня 2008 року.

Таким чином, рішення Київради від 27.02.2003 № 271/431 "Про пайову участь (внески) інвесторів (забудовників) у створенні соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури м. Києва" на момент укладання договору було чинним.

Оскільки, на момент вчинення оскаржуваного правочину вищезазначене рішення Київради було чинним, а сторони при підписанні договору були вільними в укладенні договору та визначенням умов договору, тому умови оспорюваного договору не суперечать чинному на момент укладання законодавству України.

В постанові Вищого господарського суду України від 15.12.2015 року у справі №910/4358/15-г зазначено, що суду першої інстанції необхідно встановити: чи визначено розмір пайового внеску, чи укладено договір на підставі документів, що підтверджують вартість будівництва об'єкта містобудування, з техніко-економічними показниками.

Так, листом вих. № 2 від 07.07.2008 року ТОВ Фірма «С і Б» звернулось до Головного управління економіки та інвестицій з проханням визначити розмір пайового внеску у зв'язку із будівництвом торгово-офісного комплексу по вул. Саксаганського, 37 у Голосіївському районі м. Києва. До листа від 07.07.2008 за № 2 ТОВ «Фірма «С і Б» додано наступні документи: 1) проект Том 1; 2) рішення КМР № 512/569 від 21.12.2006; 3) лист-погодження проектної документації на будівництво № 07-10989 від 19.12.2006; 4) позитивний висновок комплексної державної експертизи від 04.09.07; 5) державний акт права власності на земельну ділянку серія КВ № 137532, зареєстрований за № 07-8-00116 від 01.06.2006.

Відповідно до ч. 5 статті 22 Закону України «Про столицю України - місто-герой Київ» (в редакції яка діяла на момент укладення договору) - у зв'язку зі здійсненням містом Києвом функцій столиці України Київська міська рада та Київська міська державна адміністрація, кожна в межах своєї компетенції, встановленої законами України, мають право залучати кошти інвесторів (забудовників) в порядку пайової участі у створенні соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста за нормативами, затвердженими Київською міською радою, з метою поліпшення фінансового забезпечення комплексної забудови міста.

Нормативи, які регулювали питання сплати пайової участі на території міста Києва на момент укладення договору, були встановленні рішенням Київської міської ради N 271/431 від 27.02.2003 «Про пайову участь (внески) інвесторів (забудовників) у створенні соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури м. Києва».

Таким чином при розрахунках розміру пайової участі за договором №434 від 07.08.2008 року Департамент економіки та інвестицій керувався рішенням Київської міської ради N271/431 від 27.02.2003 та позитивним висновком комплексної державної експертизи проекту нового будівництва торговельно-офісного комплексу на вул. Саксаганського, 37 у Голосіївському районі м. Києва від 26.10.2004 (в якому визначено загальну кошторисну вартість будівництва).

Також, 27.08.2008 року позивач на виконання умов договору №434 від 07.08.2008 року добровільно сплатив 216 980,00 грн.

Рішенням господарського суду міста Києва від 15.01.2013 року у справі №5011-9/15826-2012 за позовом Заступника прокурора Голосіївського району м. Києва в інтересах держави в особі Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) до товариства з обмеженою відповідальністю Фірма «С і Б» про стягнення 3 700 830,00 грн. позов задоволено повністю.

Дане рішення суду не оскаржувалося та набрало законної сили 01.02.2013 року.

Господарський судом міста Києва встановив те, що товариство з обмеженою відповідальністю Фірма «С і Б» своїми діями по не сплаті пайових внесків за договором №434 від 07.08.2008 року порушило умови укладеного ним з позивачем договору та вимоги законодавства щодо обов'язку сплати пайових внесків до місцевого бюджету України на створення соціальної та інженерно - транспортної інфраструктури м. Києва.

Відповідно до ч.3 статті 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Отже, зважаючи на встановлені обставини справи та враховуючи те, що на момент укладення договору він не суперечив чинному законодавству та був спрямований на реальне настання правових наслідків, тому суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання оскаржуваного договору недійсним, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Відповідно до ч.1 статті 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з ч.1 статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 44 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Судовий збір, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ч.1 ст. 32, ч.1 ст.ст. 33, 34, 44, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Відповідно до частини 5 статті 85 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата підписання рішення: 16.03.2016 року.

Суддя С.М.Мудрий