ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.03.2016р. Справа№ 914/116/16

За позовом: Дочірнього підприємства «ОСОБА_1 України» «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м.Київ

до відповідача: Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго», м. Львів

про стягнення боргу, штрафних санкцій, 3% річних та інфляційних втрат в сумі 543 024,16 грн.

Суддя Коссак С.М.

при секретарі Сало О.А.

Представники:

Від позивача: ОСОБА_2 представник за довіреністю №139/16 від 01.02.2016р.;

Від відповідача: ОСОБА_1 - представник за довіреністю від 17.09.2015р. №43.

На розгляд господарського суду Львівської області Дочірнім підприємством «ОСОБА_1 України» «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз Україна» подано позов до Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» про стягнення боргу, штрафних санкцій, 3% річних та інфляційних втрат в сумі 543 024,16 грн.

Ухвалою суду від 15.01.2016 р. провадження у справі порушено, позовну заяву прийнято до розгляду, розгляд справи призначено на 08.02.2016р., про що сторони були повідомлені належним чином під розписку, що підтверджуються повідомленнями про вручення поштового відправлення (оригінали поштівок в матеріалах справи).

З підстав зазначених в ухвалі суду від 08.02.2016р. розгляд справи відкладено на 22.02.2016р.

22.02.2016р. ухвалою суду продовжено строк розгляду спору.

В судовому засіданні 22.02.2016р. з метою повного та всебічного дослідження всіх обставин справи оголошено перерву до 14.03.2016р.

У судовому засіданні 14.03.2016р. представник позивача на підставі ст. 22 ГПК України подав заяву про зменшення позовних вимог і просить позовні вимоги задоволити з врахуванням заяви про зменшення та стягнути 46 842,90 грн. основного боргу, 102 596,54 грн. пені, 39 348,00 грн. штрафу, 158 469,53 грн. інфляційних втрат, 8 377,48 грн. 3 % річних. У звязку із зменшенням суми позову, просить повернути судовий збір у розмірі 2 810,84 грн. Крім цього, подав заперечення на відзив, в яких заперечує проти клопотання відповідача про зменшення пені та штрафу, та надання відстрочки виконання рішення.

У судовому засіданні 14.03.2016р. представник відповідача визнає порушення умови Договору щодо строків оплати коштів згідно договору реструктуризацію заборгованості, частково заперечує позовні вимоги з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву (вх. № 6893/16 від 19.02.2016р.). Подав контррозрахунок заявлених сум до стягнення.

Просить зменшити розмір пені та штрафу, що підлягає до стягнення та відстрочити виконання рішення на шість місяців з часу набрання рішення законної сили.

Справа розглядається з врахуванням заяви про зменшення позовних вимог.

У судовому засіданні 14.03.2016р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, повно, всебічно і обєктивно зясувавши усі обставини справи в їх сукупності, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, судом встановлено таке.

28.05.2012 року між Дочірнім підприємством «ОСОБА_1 України» «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз Україна» (кредитор, позивач у справі) та Львівським міським комунальним підприємством «Львівтеплоенерго» (боржник, відповідач у справі) було укладено Договір про реструктуризацію заборгованості №14/12-221 (надалі по тексту договір), відповідно до порядку та умов якого, кредитор та боржник домовились про розстрочення погашання заборгованості у вигляді основного боргу ( надалі реструктуризація), що виникла у боржника перед кредитором за договором поставки природного газу від 14.10.2010р. № 06/10-1213-ТЕ-21 (п. 1.1. договору).

Загальна сума основного боргу, що підлягає реструктуризації відповідно п.1.1. договору складає 8 431 722,66 грн., станом на 30.04.2012р., що підтверджується Актом звірки розрахунків. ( п.2.1. договору)

Відповідно п.2.2. договору боржник зобовязується сплатити у повному обсязі суму основного боргу, вказану у п.2.1 даного договору, шляхом сплати зобовязання частинами відповідно до графіку погашення заборгованості (зазначеного у п.2.2. договору). Грошові кошти по платежах поточного місяця згідно з графіком повинні надходити від боржника на рахунок кредитора у сумі, визначеній даним графіком, не пізніше останнього числа місяця, в якому платіж підлягає виконанню.

Зобовязання боржника по сплаті чергового платежу вважаються виконаними за умови надходження на рахунок кредитора грошових коштів в термін на сумі, встановлених у п.2.2. даного договору на відповідний місяць (п.2.3. договору).

З матеріалів справи вбачається, що відповідач своєчасно покладені на нього зобовязання щодо сплати основної суми боргу за договором не виконав, у звязку з чим з врахуванням заяви про зменшення позовних вимог у нього на момент розгляду існує заборгованість сумі 46 842,90 грн. за листопад 2015р., що підтримується позивачем та не заперечується відповідачем належними та допустимими доказами.

Належних та допустимих доказів своєчасної та повної оплати заборгованості згідно договору відповідачем не надано.

Відповідачем було допущене порушення умови договору щодо графіку погашення заборгованості, а саме прострочення строку оплати (п.2.2. договору).

Керуючись ст.625 ЦК України, позивач нарахував відповідачу інфляційні втрати у сумі 158 469,53 грн. та три відсотки річних у сумі 8 377,48 грн. (з врахуванням заяви про зменшення позовних вимог).

Пунктом 3.4. договору передбачено, за прострочення виконання зобовязань, вказаних в п.2.2 договору, боржник зобовязується сплатити кредитору пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу, а за прострочення понад тридцять днів додатково сплатити штраф в розмірі 7% від суми простроченого платежу.

За прострочення виконання відповідачем грошового зобовязання, позивачем на підставі п. 3.4. договору нараховано пеню в сумі 102 596,54 грн. та 39 348,00грн. штрафу (з врахуванням заяви про зменшення позовних вимог).

Відповідач просить суд зменшити розмір пені та штрафу яка підлягатиме стягненню та відстрочити виконання рішення на шість місяців з часу набрання рішення законної сили.

При прийнятті рішення суд виходив з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 179 ГК України майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

В силу положень статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу інших актів цивільного законодавства.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Між сторонами у справі виникли зобов'язання на підставі договору в силу пункту 1 частини 2 статті 11 ЦК України.

Статтею 530 ЦК України встановлено - якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання.

Стаття 599 ЦК України вказує на те, що зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Факт проведення відповідачем своєчасної та повної оплати заборгованості за договором підтверджений не був. Відповідач не подав належних та допустимих доказів на заперечення факту існування заборгованості на суму 46 842,90 грн. за листопад 2015р.

Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості в сумі 46 842,90 грн. з врахуванням заяви про зменшення позовних вимог, оскільки такі обґрунтовані та підтверджені матеріалами справи.

Відповідно до п.3.1. договору за невиконання або неналежне виконання умов договору сторони несуть відповідальність відповідно до цього договору та чинного законодавства України.

Відповідачем було допущене порушення умови договору щодо графіку погашення заборгованості, а саме прострочення строку оплати (п.2.2. договору).

Відповідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошових зобовязань. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Суд здійснивши перерахунок 3% річних (з врахуванням ч. 5 ст.254 ЦК України, що якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день, п.2.2. договору та п.1.9 постанови пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошового зобовязань», що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за яким здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені), дійшов висновку, що заявлені до стягнення 3% річних в сумі 8 377,48 грн. підлягають задоволенню, в межах заявлених позовних вимог (заява про зменшення позовних вимог).

Відповідно п. 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» зазначено, що розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Суд здійснивши перерахунок інфляційних втрат, з врахуванням вище наведеного, з врахуванням поданого відповідачем контррозрахунку приходить до висновку, що заявлені до стягнення інфляційні втрати в сумі 158 469,53 грн. (заява про зменшення позовних вимог), в межах заявлених позовних вимог підлягають задоволеню.

(З врахуванням правової позиції відображеної у постанові Вищого господарського суду України від 29.10.2015р. у справі №910/2510/15-г.)

Відповідно до вимог статті 611 ЦК України та статті 230 ГК України у разі порушення зобов'язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Пунктом 3.4. договору передбачено, за прострочення виконання зобовязань, вказаних в п.2.2 договору, боржник зобовязується сплатити кредитору пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу, а за прострочення понад тридцять днів додатково сплатити штраф в розмірі 7% від суми простроченого платежу.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно статті 230 ГК України штрафними санкціями в цьому Кодексі визначаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною четвертою статті 231 ГК України, в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобовязання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій. Така позиція зазначена у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2012року №06/5026/1052/2011 та відображено в інформаційному листі Вищого господарського суду №01-06/908/2012 від 13.07.2012р.

Відповідно до статті 627 ЦК України, враховуючи статтю 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Позивач з врахуванням заяви про зменшення позовних вимог просить стягнути 7 % штраф в сумі 39 348,00 грн. та 102 596,54 грн. пені.

Однак, відповідачем заявлено заяву про застосування позовної давності до вимог про стягнення неустойки.

Згідно з положеннями статті 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені), що передбачено частиною 2 статті 258 ЦК України. При цьому позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до прийняття ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Відповідно до статті 261 ЦК України обчислення позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Заборгованість за договором підлягала до сплати у визначений строк. Таким чином, за умовами цього договору перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання грошового зобовязання.

Як убачається з розрахунку позовних вимог (заява про зменшення позовних вимог) 7% штрафу нараховані за грудень 2014р., однак позовна заява надіслана до господарського суду Львівської області 06.01.2016р., що вбачається з відтиску поштового штемпеля на поштовому конверті, а тому суд відмовляє в стягненні 7% штрафу за грудень 2014р. в сумі 3 279,00 грн. у звязку з спливом строку позовної давності.

Крім цього, судом встановлено, що за травень 2015р. та червень 2015р. заборгованості понад тридцять днів не існувало, оскільки за травень 2015р. платіж в сумі 46 842,90 грн. мав бути здійснений згідно графіку у п.2.2. договору до 31.05.2015р., а відповідачем оплачено даний платіж 17.06.2015р., що підтверджується дорученням від 17.06.2015р. № 7288 на суму 46 842,90 грн. та вбачається з розрахунку заборгованості поданого позивачем (заява про зменшення позовних вимог). Також 30.06.2015р. відповідачем здійснено платіж за червень 2015р., що підтверджується платіжним доручення від 30.06.2015р. № 9291 на суму 46 842,90 грн. та вбачається з розрахунку заборгованості поданого позивачем (заява про зменшення позовних вимог)., який в строк до 30.06.2015р. повинен бути здійснений згідно графіку у п.2.2. договору. Крім цього, з розрахунку поданого позивачем вбачається, що станом на 30.06.2015р. розмір простроченого платежу становить 0,00 грн.

З врахуванням вище наведеного, суд приходить до висновку, що стягненню підлягає 7 % штрафу в сумі 29 511,00 грн. В частині стягнення 9 837,00 грн. 7% штрафу слід відмовити.

Щодо нарахування пені позивачем, судом встановлено, що у заяві про зменшення позовних вимог, позивачем здійснено перерахунок пені, і нарахування пені за прострочення платежів за липень-грудень 2014р. починається з 06.01.2015р., в межах строку позовної давності (позовна заява надіслана 06.01.2016р.).

Згідно ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало були виконати.

Суд здійснивши перерахунок пені (з врахуванням ч.5 ст. 254 ЦК України та п.1.9 постанови пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошового зобовязань», дійшов висновку, що стягненню підлягає 102 596,54 грн. пені заявлених позивачем, в межах заявлених позивних вимог.

Що стосується клопотання відповідача про зменшення розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій, то суд керувався таким.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 83 ГПК України господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Відповідно до п.3.17.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Пунктом 1 статті 233 ГК України закріплено, що суд має право зменшити розмір санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Згідно з частиною третьою статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, суд повинен з'ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов'язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення у виконанні зобов'язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

У резолютивній частині судового рішення зазначається про часткове задоволення позову і розмір суми неустойки, що підлягає стягненню. Судовий збір у разі зменшення судом розміру неустойки покладається на відповідача повністю, без урахування зменшення неустойки.

Зі змісту наведених норм вбачається, що при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки, суд бере до уваги майновий стан сторін і оцінює співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій, зокрема, із розміром збитків кредитора, враховує інтереси обох сторін. Майновий стан сторін та соціальна значущість підприємства мають значення для вирішення питання про зменшення пені.

Відповідачем подано документи про фінансовий стан, а саме: Звіт про фінансові результати за 2015р. та Баланс на 31.12.2015р.

З огляду на те, що порушення зобовязання відповідачем виникло через заборгованість бюджетних установ та організацій, враховуючи ступінь виконання зобовязання боржником часткова погашення суми основного боргу, майновий стан сторін та їх інтереси, відповідно до п. 3 ст. 83 ГПК України, суд задовольняє частково клопотання відповідача і вважає за доцільне зменшити розмір пені та штрафу, який підлягає стягненню з відповідача, на 30% (тридцять) відсотків. Тому стягненню підлягає 71 817,58 грн. пені та 20 657,70 грн. 7% штрафу.

При цьому, суд враховує правову позицію відображену у постанові Вищого господарського суду України від 29 листопада 2012 року у справі №37/5005/5346/2012, постанові Вищого господарського суду України від 14 серпня 2012 року у справі №15/5025/229/12, постанові Вищого господарського суду України від 29 листопада 2012 року у справі №37/5005/5346/2012, постанові Вищого господарського суду України від 08 серпня 2012 року у справі №5008/5005/137/2012.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.83 ГПК України господарський суд, приймаючи рішення, має право відстрочити або розстрочити виконання рішення.

Відповідач у відзиві (вх. № 6893/16 від 19.02.2016р.) просить суд відстрочити виконання рішення у справі строком на шість місяців з часу набрання рішення законної сили, у звязку із важкою фінансовою ситуацією та не своєчасним розрахунком споживачів за послуги опалення.

Відповідач в своїй заяві вказує на те, що сума, присуджена до стягнення сума може призвести до повної втрати платоспроможності відповідача.

Представник позивач в судовому засіданні заперечує проти відстрочки виконання рішення, просить суд відмовити відповідачу в задоволенні заяви.

Відповідно до п.7.2. постанови пленуму Вищого господарського суду № 9 від 17.10.2012р. «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України» підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. При цьому слід мати на увазі, що згоди сторін на вжиття заходів, передбачених статтею 121 ГПК, ця стаття не вимагає, і господарський суд законодавчо не обмежений будь-якими конкретними термінами відстрочки чи розстрочки виконання рішення. Проте, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім'ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

При вирішенні цього питання суд повинен врахувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи.

Проаналізувавши матеріали справи, враховуючи докази, які подав відповідач на підтвердження клопотання про відстрочку виконання рішення, з огляду на той факт, що заявник належить до комунальних підприємств, перебуває у важкому фінансовому становищі, повязаному із збитковістю та економічною нерентабельністю затвердженого тарифу та несвоєчасністю розрахунку споживачів за послуги теплопостачання, зважаючи на необхідність задоволення господарських інтересів обох сторін та не допущення можливих негативних наслідків примусового виконання рішення суду у встановлені законодавством строки, суд вважає за доцільне клопотання відповідача про відстрочку виконання рішення задоволити частково, а саме відстрочити виконання рішення строком на три місяці з часу набрання рішенням законної сили.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 34 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Виходячи зі змісту всього наведеного вище, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог частково.

Судові витрати в розмірі 5 334,52 грн., відповідно до ст. 49 ГПК України, покласти на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Крім цього, суд зазначає, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Отже, судовий збір в сумі 2 810,84 грн. підлягає поверненню позивачу, у звязку з зменшенням розміру позовних вимог.

Враховуючи наведене, керуючись ст. ст. 11, 15, 254, 256, 258, 261, 267, 526, 530, 549, 551, 599, 610- 612, 625, 626, 627, 629 ЦК України, ст. ст. 179, 193, 230, 231, 232, 233 ГК України, ст. ст. 33, 34, 43, 49, 82, 83, 84, 85 ГПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» (79040, м. Львів, вул. Д.Апостола, 1; ідентифікаційний код 05506460) на користь Дочірнього підприємства «ОСОБА_1 України» «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 1; ідентифікаційний код 31301827) 46 842,90 грн. основного боргу, 71 817,58 грн. - пені, 20 657,70 грн. 7% штрафу, 8 377,48 грн. три відсотків річних, 158 469,53 грн. інфляційних втрат та 5 186,96 грн. витрат по сплаті судового збору.

Відстрочити виконання рішення на три місяці з часу набрання рішення законної сили.

3. В задоволенні решті позовних вимог відмовити.

4. Наказ видати відповідно до ст.116 ГПК України.

Повне текст рішення складено та підписано 17.03.2016р.

Суддя Коссак С.М.