РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.03.2016Справа №910/31598/15

За позовом Приватного акціонерного товариства "Гніванський завод спецзалізобетону"

до Приватного підприємства "МІКАТОР"

про визнання договору недійсним

Суддя Л.М. Шкурдова

Представники сторін:

від позивача: Прігоцька О.А. - предст. за дов.;

від відповідача: Руденко В.М. - предст. за дов.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство "Гніванський завод спецзалізобетону" звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до приватного підприємства "МІКАТОР" про визнання недійсним договору № 12-П від 05.02.2015, укладеного між сторонами.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що спірний договір укладений під впливом обману та має бути визнаний судом недійсним відповідно до приписів ч. 1 ст. 230 та ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, оскільки за умовами вказаного правочину відповідач зобов'язався поставити, а позивач прийняти товар, якість якого повинна відповідати ТУ У 27.3-2:2007, які в свою чергу мають бути погоджені Укрзалізницею відповідно до вимог ГСТУ 32.0.10.019-97, проте станом на момент укладання договору таке погодження Укрзалізницею ТУ У 27.3-2:2007 скасовано в судовому порядку, що, на думку позивача, свідчить про введення його в оману щодо істотних умов договору.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 18.12.2015 року порушено провадження у справі № 910/31598/15.

Від відповідача 20.01.2016 до Господарського суду міста Києва надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач заперечує проти позовних вимог з підстав того, що Приватне підприємство "МІКАТОР" не було стороною або ж іншим учасником адміністративної справи № 826/14672/14, а відтак відсутні підстави стверджувати, що на час укладання спірного правочину відповідач був обізнаний про скасування погодження Укрзалізницею ТУ У 27.3-2:2007 в судовому порядку. Також відповідач зазначив, що в судовому порядку було скасовано рішення Державної адміністрації залізничного транспорту про погодження технічних умов, а не самі технічні умови, зокрема, ТУ У 27.3-2:2007. Крім того, відповідач у відзиві зазначає, що з 03.01.2015 набув чинності Закон України "Про стандартизацію" відповідно до ст. 16 якого підприємства, установи та організації мають право у відповідних сферах діяльності та з урахуванням своїх господарських і професійних потреб організовувати та виконувати роботи із стандартизації, зокрема, розробляти, приймати, перевіряти, переглядати та скасовувати стандарти, кодекси усталеної практики, технічні умови і зміни до них, установлювати процедури їх розроблення, прийняття, перевірки, перегляду, скасування та застосування; стандарти, кодекси усталеної практики та технічні умови, прийняті підприємствами, установами та організаціями, застосовуються на добровільній основі.

Ухвалами суду від 26.01.201 та від 16.02.2016 розгляд справи відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України відкладався на 16.02.2016 та 04.03.2016 відповідно. Ухвалою суду від 16.02.2016 відповідно до ст. 69 Господарського процесуального кодексу України продовжено строк розгляду спору у даній справі на п'ятнадцять днів.

Від позивача 04.03.2016 до суду надійшли додаткові пояснення по суті позовних вимог.

У судовому засіданні 04.03.2016 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, присутніх в судовому засіданні, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд м. Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Між сторонами у справі був укладений договір поставки № 12-П від 05.02.2015 (далі - договір), відповідно до умов якого постачальник - відповідач зобов'язався поставити та передати у власність покупцю - позивачу певну продукцію, далі товар, визначений в асортименті, кількості та за цінами відповідно до специфікацій, а покупець зобов'язався прийняти та оплатити цей товар на умовах даного договору (п. 1.1 договору).

Відповідно до п. 1.2 договору найменування товару - анкер закладний АЗ-1 або АЗ-1-6, виробник - ТОВ "АТ Механіка", м. Київ.

Згідно п. 2.1 договору якість товару, яка поставляється постачальником, повинна відповідати ТУ У 27.3-2:2007, що підтверджується сертифікатом відповідності та паспортом якості.

Цей договір набирає чинності з моменту підписання і діє до 31.12.2015 (п. 10.1 договору).

Позивач звертаючись до суду з даним позовом зазначає, що під час укладення оскаржуваного договору відповідач ввів його в оману, не повідомивши про прийняття Окружним адміністративним судом міста Києва постанови від 30.10.2014 у справі № 826/14672/14, якою скасовано погодження Укрзалізницею ТУ У 27.3-2:2007, що є підставою для визнання відповідного договору недійсним в порядку ст. 230 Цивільного кодексу України.

За приписами частини 1 статті 230 Цивільного кодексу України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина 1 статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Під обманом законодавець мав на увазі як активну поведінку сторони правочину, яка проявляється в запереченні обставин, так і пасивну поведінку, яка полягає в тому, що особа замовчує існування істотних обставин. Визначальною ознакою обману є умисні дії правочину.

Правочин, вчинений під впливом обману, належить до правочинів з вадами волі, оскільки у сторони, яка діяла під впливом обману, внутрішня воля сформувалася невірно під впливом хибних відомостей про обставини правочину, спричинених діями інших осіб.

Відповідно до пункту 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 № 9 правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Згідно п. 3.10 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013 № 11у вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статей 230 - 233 ЦК України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину. Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв'язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб'єктом введення в оману є сторона правочину, - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Позивач стверджує, анкери закладні АЗ-1 або АЗ-1-6 (виробник ТОВ "АТ Механіка") за ТУ У 27.3-2:2007, які є предметом поставки за оскаржуваним договором, не можуть застосовуватися позивачем за призначенням при виготовленні шпал, які постачаються на залізниці України, та в подальшому не можуть бути застосовані залізницями.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.10.2014 у справі № 826/14672/14 адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Корпорація КРТ" до Державної адміністрації залізничного транспорту України (Укрзалізниця) задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано рішення Державної адміністрації залізничного транспорту про погодження, зокрема, технічних умов ТУ У 27.3-2:2007 «Анкер закладний до пружного скріплення СБ-3» та змін до них.

Суд зазначає, що Окружним адміністративним судом міста Києва у справі № 826/14672/14 розглянуто та вирішено спір між Товариством з обмеженою відповідальністю "Корпорація КРТ" та Державною адміністрацією залізничного транспорту України щодо визнання протиправним та скасування рішення Державної адміністрації залізничного транспорту України про погодження технічних умов, зокрема, ТУ У 27.3-2:2007 "Анкер закладний до пружного скріплення СБ-3" та змін до них.

При цьому, Приватне підприємство "МІКАТОР" не було стороною або ж іншим учасником адміністративної справи № 826/14672/14. Крім того, відповідач не є виробником продукції залізничного транспорту України, зокрема, анкеру закладного АЗ-1 або АЗ-1-6.

З огляду на зазначене, твердження позивача про те, що відповідач станом на час укладання оскаржуваного договору знав та замовчував про наявність вказаної постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.10.2014 у справі № 826/14672/14 є безпідставними та необґрунтованими.

Суд також звертає увагу на те, що постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.10.2014 у справі № 826/14672/14 скасовано рішення Державної адміністрації залізничного транспорту про погодження технічних умов, а не самі технічні умови, зокрема, ТУ У 27.3-2:2007.

Також суд вважає за необхідне зазначити, що постанова Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.10.2014 у справі № 826/14672/14, якою скасовано рішення Державної адміністрації залізничного транспорту про погодження, зокрема, технічних умов ТУ У 27.3-2:2007 «Анкер закладний до пружного скріплення СБ-3» та змін до них мотивована тим, що в порушення порядку, визначеного в пунктах 3.1.-3.6., 4.1., 4.2., 5.1., 5.2., 5.8., 7.1.-7.3. галузевого стандарту ГСТУ 32.0.10.019-97, затвердженого наказом Міністерства транспорту України № 134 від 17.04.1998 "Про затвердження Порядку узгодження, затвердження та реєстрації технічних умов на продукцію підприємств залізничного транспорту України", Державною адміністрацією залізничного транспорту України було погоджено ТУ У 27.3-2:2007 на анкер закладний до пружного проміжного скріплення КПП-1 та зміни до них без попереднього проходження експертизи та узгодження в ДП "Укрзалізстандарт".

Однак, 03.01.2015 набув чинності Закону України "Про стандартизацію" який регулює відносини, пов'язані з діяльністю у сфері стандартизації та застосуванням її результатів.

Відповідно до ст. 21 зазначеного Закону проекти національних стандартів, кодексів усталеної практики та змін до них не підлягають погодженню з центральними органами виконавчої влади, іншими державними органами.

Згідно п. 1 ч. 1, ч. 2 ст. 16 цього ж Закону підприємства, установи та організації мають право у відповідних сферах діяльності та з урахуванням своїх господарських і професійних потреб організовувати та виконувати роботи із стандартизації, зокрема: розробляти, приймати, перевіряти, переглядати та скасовувати стандарти, кодекси усталеної практики, технічні умови і зміни до них, установлювати процедури їх розроблення, прийняття, перевірки, перегляду, скасування та застосування. Стандарти, кодекси усталеної практики та технічні умови, прийняті підприємствами, установами та організаціями, застосовуються на добровільній основі.

Крім того, наказом Міністерства транспорту України № 50 від 11.02.2015 "Про визнання таким, що втратив чинність, наказу Міністерства транспорту України від 17 квітня 1998 року № 134" визнано таким, що втратив чинність наказ Міністерства транспорту України від 17 квітня 1998 року N 134 "Про затвердження Порядку узгодження, затвердження та реєстрації технічних умов на продукцію підприємств залізничного транспорту України", зареєстрований у Міністерстві юстиції 08 травня 1998 року за N 295/2735.

Також з огляду на долучені відповідачем до відзиву на позовну заяву документи, зокрема листи виробника анкерів закладних, що є предметом оскаржуваного договору, - ТОВ "АТ Механіка" до Міністерства юстиції України № 139 від 12.12.2014, № 31 від 19.03.2015, ДП "Укрметтестстандарт" № 22 від 11.03.2015, ДП "Хмельницькстандартметрологія" № 29 від 16.03.2015 щодо узгодження ТУ на продукцію для залізничного транспорту України та відповіді на них, зокрема, лист Міністерства економічного розвитку і торгівлі України № 3411-09/14668-07 від 06.05.2015, лист ДП "Укрметтестстандарт" № 20-37/90 від 16.03.2015 та ДП "Хмельницькстандартметрологія" № 346 від 17.03.2015 вбачається, що Законом України "Про стандартизацію" не регламентовано порядок розроблення, оформлення, прийняття, позначання та реєстрації стандартів і ТУ, прийнятих підприємствами, установами та організаціями. Законодавчі акти, нормативно-правові акти, акти міністерств, відомств не повинні містити положення, які передбачають: погодження стандартів і ТУ підприємств, установ та організацій з будь-якими установами; процедури розроблення (зокрема вимоги щодо змісту, форми, структури), погодження, прийняття, перевірки, перегляду, скасування та застосування стандартів та ТУ, прийнятих підприємствами, установами та організаціями. Саме підприємства, установи та організації установлюють відповідні процедури. Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, щодо скорочення кількості документів дозвільного характеру" № 1193-VII від 09.04.2014 з 26.04.2014 обов'язкова державна реєстрація технічних умов та змін до них відмінена. Якщо законодавством не передбачено погодження ТУ з замовником та іншими зацікавленими організаціями, потребу погодження проекту ТУ згідно пункту 5.9 ДСТУ 1.3:2004 "Національна стандартизація. Правила побудови, викладення, оформлення, погодження, прийняття та позначення технічних умов" визначає розробник ТУ. Погодження ТУ відбувається на добровільних засадах за бажанням розробника ТУ. Законом не регламентовано порядок розроблення, оформлення, прийняття, позначання та реєстрації стандартів і ТУ, прийнятих підприємствами, установами та організаціями. Жодна організація не має права вимагати погодження ТУ.

Крім того, відповідачем долучено до матеріалів справи сертифікат відповідності, зареєстрований за № UA1.110.0151680-12 (термін дії з 12.09.2012 до 09.09.2015) та атестат виробництва зареєстрований 10.09.2012 за № UA3.110.0335-12 (дійсний до 09.09.2015), а також сертифікат відповідності, зареєстрований за № UA1.097.0068035-15 (термін дії з 04.09.2015 до 03.09.2018) та атестат виробництва зареєстрований 04.09.2012 за № UA3.097.0332-15 (дійсний до 03.09.2018) на анкери закладні до пружного проміжного скріплення КПП-1, отримані ТОВ "АК Механіка", як виробником зазначеного товару.

Також суд зазначає, що згідно положень ст. 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 Цивільного кодексу України).

Під час укладання зазначеного договору поставки № 21-П від 05.02.2015 сторони визначили права і обов'язки на підставі вільного волевиявлення, відповідно до указаних норм цивільного законодавства. Крім того, на виконання зазначеного договору позивачем була прийнята поставлена відповідачем продукція, що не заперечується сторонами.

З огляду на вищевикладене та враховуючи те, що позивачем не доведено, що під час укладення договору поставки № 21-П від 05.02.2015 він був ведений в оману та наявності відповідного умислу в діях відповідача, що свідчить про недоведеність обставин, з якими законодавство пов'язує можливість визнання договору недійсним, вимоги позивача про визнання недійсним вказаного договору є безпідставними та необґрунтованими у зв'язку з чим суд відмовляє у їх задоволенні.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України залишаються за позивачем.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.22, 43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позовних вимог.

Суддя Л.М. Шкурдова

Повне рішення складено: 14.03.2016р.