РІШЕННЯ

10 березня 2016 року Справа № 913/35/16

Провадження №26/913/35/16

За позовом Дочірньої компанії Газ України Національної акціонерної компанії Нафтогаз України, м.Київ

до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації Луганськгаз, м.Сєвєродонецьк, Луганської області

про стягнення 17374064 грн 88 коп.

Суддя Масловський С.В.

У засіданні брали участь:

від позивача: ОСОБА_1, представник за довіренічстью №135/16 від 01.02.2016;

від відповідача: ОСОБА_2С, представник за довіреністю №23 31.12.2015.

В судовому засіданні 10.03.2016 судом у відповідності до статті 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

11.01.2016 дочірня компанія Газ України Національної акціонерної компанії Нафтогаз України звернулась до господарського суду Луганської області з позовом про стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 17374064 грн 88 коп., з яких 11980737 грн 25 коп. основний борг; 2090001 грн 55 коп. пеня; 542656 грн 95 коп. штраф; 2489174 грн 35 коп. інфляційні витрати; 271494 грн 78 коп. 3 % річних.

Ухвалою господарського суду Луганської області від 11.01.2016 порушено провадження у справі та її розгляд призначений на 20.01.2016, ухвалою від 20.01.2016 відкладено на 04.02.2016. В судовому засіданні 04.02.2016 оголошено перерву до 25.02.2016. Ухвалою господарського суду Луганської області від 25.02.2016 відкладено на 10.03.2016.

25.01.2016 позивач, через канцелярію господарського суду Луганської області, подав заяву про уточнення позовних вимог, в якій зазначає, що в позовній заяві №31/13-4909 від 30.12.2015 при розрахунку 3 % річних допущено помилку та при перерахунку 3 % річних вірна сума складає 269703 грн 31коп.

Відповідно до п.3.11 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» ГПК, зокрема статтею 22 цього Кодексу, не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про "доповнення" або "уточнення" позовних вимог, або заявлення "додаткових" позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: подання іншого (ще одного) позову, чи збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи об'єднання позовних вимог, чи зміну предмета або підстав позову.

Відповідно до ч.4 ст.22 ГПК України, позивач вправі до прийняття рішення по справі зменшити розмір позовних вимог.

З огляду на викладене, судом розцінюється подана позивачем заява про уточнення позовних вимог №31/13-206 від 21.01.2016, як заява про зменшення позову, яка подана з дотриманням вимог ст.22 Господарського процесуального кодексу України.

04.02.2016 в судовому засіданні відповідач надав відзив на позовну заяву №01-02-54/163 від 01.02.2016, відповідно до якого Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації Луганськгаз просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог та зазначає, що з підстав настання форс мажорних обставин підприємство не може нормально провадити господарську діяльність та належним чином відповідати за зобов'язаннями перед контрагентами. Відповідно до п.3.2. договору сторони звільняються від відповідальності у випадку настання обставин непереборної сили; відповідно до п.4.1. у випадку виникнення обставин непереборної сили, що унеможливлюють виконання сторонами своїх зобовязань, сторони звільняються від виконання своїх зобовязань на час дії зазначених обставин

11.02.2016 позивачем, через канцелярію господарського суду Луганської області, подано заперечення на відзив на позовну заяву. Позивач заперечує проти доводів та вимог викладених у відзиві на позовну заяву. Щодо впливу дії форс-мажорних обставин на порядок нарахування та стягнення основного боргу, інфляційних втрат та 3% річних, позивач посилаючись на ч.1, ч.2 ст.625 ЦК України та п.1.10 постанови Пленуму ВГС України №14 від 17.12.2013, зазначає , що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання через відсутність у нього необхідних коштів. Щодо зменшення неустойки, позивач, посилаючись на ч.3 ст.551 ЦК України, зазначає, що єдиною умовою для зменшення розміру неустойки є підтверджений факт, що її розмір значно перевищує розмір збитків кредитора, або за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Щодо впливу дії форс-мажорних обставин на порядок нарахування та стягнення неустойки, позивач, зазначає, що відповідно до ч.1 ст.624 ЦК України якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків. Також, позивачем подані роздруківки з ЄДРСР, а саме: ухвала господарського суду Луганської області по справі 10/142 від 20.07.2015; постанова Донецького апеляційного господарського суду по справі №10/142 від 12.10.2015; постанова Вищого господарського суду по справі №10/142 від 15.12.2015.

25.02.2016 в судовому засіданні відповідач надав пояснення, в яких зазначає, що стягнення заборгованості з урахуванням суми на яку збільшився борг внаслідок інфляційних витрат та 3% річних є відповідальністю за порушення грошових зобовязань, застосування якої передбачає врахування вини боржника, та на підтвердження вищезазначеного, додає до матеріалів справи постанову ВГСУ по справі №7/163 (32/523) (10/12/78) від 22.02.2007.

В судовому засіданні 10.03.2016 представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд позов задовольнити. Представник відповідача проти заявлених вимог заперечував посилаючись на те, що з підстав настання форс мажорних обставин підприємство не може нормально провадити господарську діяльність та належним чином відповідати за зобов'язаннями перед контрагентами.

Розглянувши наявні матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суду Луганської області,-

В С Т А Н О В И В:

31.03.2012 представниками сторін складено акт звірки взаєморозрахунків по договору поставки природного газу №06/09-2247 від 31.12.2009, сума основного боргу за цим договором складає 169139820 грн 50 коп. Акт підписано представниками сторін, а також скріплено печатками юридичних осіб, без жодних зауважень та заперечень.

28 травня 2012 року між ДК «Газ України» НАК «Нафтогаз України», як кредитором, та публічним акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації «Луганськгаз», як боржником, був укладений договір про реструктуризацію заборгованості №14/12-173 від 28.05.2012 (далі договір). Згідно з цим договором, кредитор та боржник домовились про розстрочення погашення заборгованості у вигляді основного боргу, що виник у боржника перед кредитором за договором поставки природного газу № 06/09-2247 від 31.12.2009 (п. 1.1 Договору). Відповідно до п.2.1 загальна сума основного боргу, що підлягає реструктуризації відповідно до п.1.1 цього договору, складає 169139820,50 грн (сто шістдесят девять мільйонів сто тридцять девять тисяч вісімсот двадцять), станом на 31.03.2012, що підтверджується актом звірки взаєморозрахунків. Згідно п.2.2 договору боржник зобовязується сплатити у повному обсязі суму основного боргу, вказану в п.2.1 цього договору, шляхом сплати зобовязання частинами відповідно до графіку погашення заборгованості (який додається до договору). Грошові кошти по платежах поточного місяця згідно з графіком повинні надходити від боржника на рахунок кредитора у сумі визначеній цим графіком, не пізніше останнього числа місяця, в якому платіж підлягає виконанню. Згідно п.2.3 договору зобовязання боржника по сплаті чергового платежу вважаються виконаними за умови надходження на рахунок кредитора грошових коштів в термін та сумі, встановлених у п.2.2 договору на відповідний місяць. Пунктом 2.5 договору передбачено, що у випадку, якщо у боржника існує прострочення оплати щомісячних платежів за попередні місяці, кредитор зараховує кошти, що надійшли від боржника як погашення заборгованості за простроченими платежами попередніх місяців незалежно від зазначеного в платіжному дорученні призначення платежу. Пунктом 3.1 договору сторони узгодили, що за невиконання або за неналежне виконання умов цього договору вони несуть відповідальність відповідно до договору та чинного законодавства України. Відповідно до п.3.4 договору за прострочення виконання зобовязань, вказаних у п.2.2 договору, боржник зобовязується сплатити кредитору пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу, а за прострочення понад тридцять днів додатково сплатити штраф в розмірі 7% (сім відсотків) від суми простроченого платежу. Згідно п.5.1. договір набирає чинності з моменту підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками та діє до 30.04.2032, в частині зобовязання за договором до їх повного виконання.

Як зазначив позивач у позові, в період з травня 2012 по червень 2014, відповідачем здійснено часткову оплату заборгованості по договору про реструктуризацію заборгованості №14/12-173 від 28.05.2012. В період з липня 2014 по листопад 2015 (період за який заявлено вимогу про стягнення заборгованості), відповідачем свій обовязок щодо погашення заборгованості не виконано, а тому за розрахунками позивача у відповідача існує заборгованість в сумі 11980737,00 грн.

04.02.2016 в судовому засіданні відповідач надав відзив на позовну заяву №01-02-54/163 від 01.02.2016, відповідно до якого Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації Луганськгаз просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог та зазначає, що з підстав настання форс мажорних обставин підприємство не може нормально провадити господарську діяльність та належним чином відповідати за зобов'язаннями перед контрагентами. Відповідно до п.3.2. договору сторони звільняються від відповідальності у випадку настання обставин непереборної сили; відповідно до п.4.1. у випадку виникнення обставин непереборної сили, що унеможливлюють виконання сторонами своїх зобовязань, сторони звільняються від виконання своїх зобовязань на час дії зазначених обставин.

Статтею 10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» встановлено, що протягом терміну дії цього Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов'язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України.

Частиною 1 ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» (в редакції Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції») Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб'єкта господарської діяльності за собівартістю.

Відповідно до підпункт 1.1 пункту 1 постанови Пленуму ВГСУ №14 від 17.12.2013 грошовим, за змістом статей 524, 533-535, 625 Цивільного кодексу України , є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору

З урахуванням приписів статті 549, частини 2 статті 625 ЦК України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Згідно п.5.3 постанови Пленуму ВГСУ №10 від 29.05.2013 Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів суми процентів та інфляційних нарахувань є складовою загальної суми боргу.

З огляду на те, що згадану статтю 625 ЦК України вміщено в розділі 1 книги 5 цього Кодексу - "Загальні положення про зобов'язання", ця стаття застосовується до всіх грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, які регулюють відносини, пов'язані з виникненням, зміною чи припиненням окремих видів зобов'язань.

Згідно ч.1 ст.625 боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно ч.1 ст.229 ГК України учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов'язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов'язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов'язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами.

Частина 1 статті 175 Господарського кодексу України встановлює, що майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Зобов`язання, в силу вимог ст.526 Цивільного кодексу України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог даного Кодексу та інших актів законодавства.

Згідно ст.655 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Пунктом 1 ст.692 Цивільного кодексу України, встановлено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до п1. ст.530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частин 1 ст.33 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст.43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи вищевикладене, суд встановив, що за договором про реструктуризацію заборгованості №14/12-173 від 28.05.2012 позивач, як кредитор, та відповідач, як боржник, домовились про розстрочення погашення заборгованість в сумі 169139820 грн 50 коп., за договором поставки природного газу №06/09-2247 від 31.12.2009, шляхом сплати зобовязання частинами відповідно до графіку погашення заборгованості, зазначеному у п.2.2 договору (а.с. 18-22). Згідно з графіком погашення заборгованості в період з липня 2014 по листопад 2015, відповідач зобовязаний сплачувати кожного місяця грошові кошти в сумі 704749,25 грн., однак останній, як боржник, свій обовязок в повному обсязі щодо своєчасного погашення заборгованості у встановленій п.2.2. договору строк не виконав.

Відповідач заявлених до нього вимог не спростував, доказів належного виконання ним зобовязань щодо погашення заборгованості за договором про реструктуризацію заборгованості №14/12-173 від 28.05.2012 не надав.

Твердження відповідача про те, що для підприємства існували форс мажорні обставини, судом до уваги не приймаються, адже відповідно до ст.10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов'язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України.

З огляду на вище викладене, суд приходить до висновку, що відповідачем було порушено умови договору про реструктуризацію заборгованості №14/12-173 від 28.05.2012, а також положень ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України щодо своєчасного погашення заборгованості. За таких обставин позовна вимога позивача про стягнення з відповідача суми заборгованості є законною, обґрунтованою, доведеною належним та допустимими доказами, та такою, що підлягає задоволенню в повному обсязі, а саме в сумі 11980737 грн 25 коп. (704749,25 (сума платежу в місяць) х 17 (місяців: період за який заявлено вимогу, а саме: липень 2014 листопад 2015) =11980737)

Також, у відповідності до п.3.4 договором реструктуризації заборгованості №14/12-173 від 28.05.2012 позивач просить стягнути з відповідача пеню у розмірі 2090001 грн 55 коп., штраф у розмірі 542656 грн 95 коп., а також на підставі ст.625 Цивільного кодексу України 3% річних у розмірі 269703 грн 31 коп., інфляційні витрати в розмірі 2489174 грн 35 коп.

Відповідно до ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Пунктом 1 ст.612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Виходячи зі змісту ч.2 ст.193 Господарського кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ч.1 ст.230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ч.6 ст.232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Якщо зобовязання виконано неналежним чином, то воно не припиняється, а, навпаки, на сторону, яка допустила неналежне виконання, покладаються додаткові обовязки, в тому числі встановлені статтею 625 Цивільного кодексу України.

За положеннями частини 2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 17.07.2012 №01-06/928/2012 сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція).

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу.

Як зазначено у пункті 3.2 Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Судом було перевірено надані позивачем розрахунки пені, штрафу, 3% річних та інфляційних витрат з якими суд погоджується, а тому вимоги позивача про стягнення з відповідача пені в сумі 2090001 грн 55 коп., штрафу в сумі 542656 грн 95 коп., 3% річних у сумі 269703 грн 31 коп та інфляційних витрат у сумі 2489174 грн 35 коп. є законними, обґрунтованими, доведеними належними та допустимими доказами, та такими що підлягає задоволенню повністю.

Твердження відповідача про те, що стягнення заборгованості з урахуванням суми на яку збільшився борг внаслідок інфляційних витрат та 3% річних є відповідальністю за порушення грошових зобовязань, застосування якої передбачає врахування вини боржника, з посиланням на постанову ВГСУ по справі №7/163 (32/523) (10/12/78) від 22.02.2007, судом до уваги не приймаються, адже відповідно до пп.3.1 п.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від №14 Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання. Відповідно до пп.4.1 п.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від №14 Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню повністю, а саме: сума основного боргу 11980737 грн 25 коп.; пеня в розмірі - 2090001 грн 55 коп.; штраф у розмірі 542656 грн 95 коп, а також інфляційні витрати в розмірі 2489174 грн 00 коп. 3% річних в розмірі - 269703 грн 31 коп.;

У відповідності до ст. 44, 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача у сумі 182700 грн 00 коп.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 44, 49, 82, 84, 85, 116 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд Луганської області,-

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації Луганськгаз (, місцезнаходження: м. Сєвєродонецьк, вул. Гагаріна, буд. 87, Луганська обл., 93400) на користь Дочірньої компанії Газ України Національної акціонерної компанії Нафтогаз України (, місцезнаходження: вул.Шолуденка, буд.1, м.Київ, 04116) суму основного боргу 11980737 (одинадцять мільйонів девятсот вісімдесят тисяч сімсот тридцять сім) грн 25 коп.; пеню в розмірі 2090001 (два мільйони девяносто тисяч одна) грн 55 коп.; 3% річних в розмірі - 269703 (двісті шістдесят девять тисяч сімсот три) грн 31 коп.; штраф у розмірі 542656 (пятсот сорок дві тисячі шістсот пятдесят шість) грн 95 коп, інфляційні витрати в розмірі 2489174 (два мільйони чотириста вісімдесят девять тисяч сто сімдесят чотири) грн 78 коп., а також судовий збір у розмірі 182700 (сто вісімдесят дві тисячі сімсот) грн 00 коп.

3. Видати наказ відповідно до статті 116 Господарсько процесуального кодексу України.

Відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 15.03.2016.

Суддя С.В. Масловський