ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" березня 2016 р. Справа № 925/86/16

Господарський суд Черкаської області в складі: головуючого - судді Спаських Н.М. з секретарем судового засідання Волна С.В., за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1, ОСОБА_2 - за довіреностями;

від відповідача: ОСОБА_3, ОСОБА_4 - за довіреностями;

від третіх осіб: ОСОБА_1, ОСОБА_2 - за довіреностями;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси справу за позовом Фермерського господарства ОСОБА_5 "Маяк" до приватного акціонерного товариства ім. Шевченка про стягнення 154 160,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся з позовом до відповідача про стягнення 154 160,00 грн. збитків у виді неотриманого прибутку внаслідок незаконного використання відповідачем орендованих позивачем земель.

Представники позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному об'ємі та просять їх задовольнити.

Представники відповідача в судовому засіданні заперечили проти задоволення позову в повному об'ємі та вважають вимоги позивача безпідставними та необґрунтованими.

Представники третіх осіб підтримали позовні вимоги позивача.

Заслухавши доводи та пояснення представників сторін і третіх осіб, дослідивши наявні у справі письмові докази й оцінивши їх у сукупності, суд відмовляє в задоволенні позову повністю з наступних підстав:

У відповідності до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

З матеріалів справи вбачається, що 21 червня 2010 року між ОСОБА_6 (далі - Орендодавець) та закритим акціонерним товариством ім. Шевченка (відповідач) було укладено договір оренди землі (далі - Договір 1, а.с. 20-21), зареєстрований у Шполянському районному відділі Черкаської регіональної філії ДП "Центр ДЗК", про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 05.10.2010 за № 15, згідно умов якого Орендодавець надає, а Орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться в адмінмежах Терешківської сільської ради Шполянського району Черкаської області (п. 1 Договору 1). Відповідно до п. 2.1. Договору 1 в оренду передається земельна ділянка загальною площею 4,089 га у тому числі: рілля.

Також 21 червня 2010 року між ОСОБА_7 (далі - Орендодавець) та закритим акціонерним товариством ім. Шевченка (відповідач) було укладено договір оренди землі (далі - Договір 2, а.с. 22-23), зареєстрований у Шполянському районному відділі Черкаської регіональної філії ДП "Центр ДЗК", про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 05.10.2010 за № 14, згідно умов якого Орендодавець надає, а Орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться в адмінмежах Терешківської сільської ради Шполянського району Черкаської області (п. 1 Договору 2). Відповідно до п. 2.1. Договору 2 в оренду передається земельна ділянка загальною площею 3,96 га у тому числі: рілля.

Відповідно до п. 2.4 Договорів 1, 2 нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить: станом на 1995 рік 20 188,13 грн. Станом на 2010 рік з врахуванням коефіцієнту індексації 3,2 відсотки 64 602,00 грн.

Відповідно до п. 3.1 Договорів 1, 2 договір укладено на 5 років з урахуванням вегетації с/г культур до 31.12.2014 року. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ОСОБА_8 набув право власності на земельну ділянку площею 4,09 га (успадкувавши від батька ОСОБА_6Ф.) в с. Терешки Шполянського району Черкаської області згідно свідоцтва про право на спадщину за законом № 1431 від 23.12.2013.

Права орендодавців на розпорядження земельними ділянками сторонами не оспорюються.

За доводами позивача, після закінчення дії обох договорів оренди між третіми особами та відповідачем у справі 31.12.2014 року, обидві ділянки були передані в оренду позивачу, що оформлено договорами оренди та зареєстровано у державному реєстрі прав.

Так, 12 лютого 2015 року між ОСОБА_8 (далі - Орендодавець) та фермерським господарством ОСОБА_5 "Маяк" (позивач) було укладено договір оренди землі (далі - Договір 1, а.с. 52-54), зареєстрований у Шполянському районному відділі Черкаської регіональної філії ДП "Центр ДЗК", про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 12.02.2015 за № 8734843, згідно умов якого Орендодавець надає, а Орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Терешківської сільської ради Шполянського району Черкаської області Кадастровий номер земельної ділянки: :03:001:0062 (п. 1 Договору 1). Відповідно до п. 1 Договору 1 в оренду передається земельна ділянка загальною площею 4,0894 га у тому числі ріллі. Межі земельної ділянки перенесені в натуру в установленому порядку.

Також, 12 лютого 2015 року між ОСОБА_7 (далі - Орендодавець) та фермерським господарством ОСОБА_5 "Маяк" (позивач) було укладено договір оренди землі (далі - Договір 2, а.с. 49-51), зареєстрований у Шполянському районному відділі Черкаської регіональної філії ДП "Центр ДЗК", про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 12.02.2015 за № 8734916, згідно умов якого Орендодавець надає, а Орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Терешківської сільської ради Шполянського району Черкаської області Кадастровий номер земельної ділянки: :03:001:0061 (п. 1 Договору 2). Відповідно до п. 1 Договору 2 в оренду передається земельна ділянка загальною площею 3,96 га у тому числі ріллі. Межі земельної ділянки перенесені в натуру в установленому порядку.

Відповідно до п. 2.4 Договорів 1, 2 нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 43 440 грн., яка щороку підлягає індексації на офіційно повідомлений коефіцієнт індексації за поточний рік.

Відповідно до п. 8 Договорів 1, 2, кожен договір укладено на 10 років з моменту підписання сторонами. Строк дії договору оренди земельної ділянки визначається з урахуванням періоду ротації основної сівозміни згідно з проектами землеустрою. Після закінчення строку договору Орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі Орендар повинен не пізніше ніж за два місяці до закінчення строку дії договору повідомити письмово Орендодавця про намір продовжити його дію.

За доводами позивача, Орендодавці-треті особи на виконання зобов'язань за договорами оренди землі передали позивачу в оренду за актами приймання-передачі земельні ділянки загальною площею 4,089 га (а.с. 54 зворот) та загальною площею 3,96 га (а.с. 51 зворот). Однак судом встановлено, що дані акти не мають дати, належним чином оформленого посилання на договір, до якого вони складені та не містять вказівки на осіб, що підписали ці акти.

З доводів представників позивача вбачається, що після державної реєстрації договорів оренди землі і отримання в оренду відповідних земельних ділянок у лютому 2015 року, фермерське господарство ОСОБА_5 "Маяк", як орендар, не змогло приступити до самостійного господарювання на орендованих земельних ділянках, оскільки ними фактично користувалося приватне акціонерне товариство ім. Шевченка (відповідач), яке весною 2015 року вчинило, на думку позивача, протиправні дії шляхом самовільного початку здійснення на земельних ділянках обробітку та вирощування сільськогосподарської продукції.

Позивач доводить, що протиправні дії відповідача по обробітку орендованих позивачем земельних ділянок призвели до того, що позивач не зміг засіяти ділянки кукурудзою, виростити та продати врожай, що свідчить про упущену вигоду позивача в розмірі 154 160,00 грн.

На вимогу суду позивач уточнив, що кошти, які складають предмет позову, ним стягуються саме як збитки у вигляді упущеної вигоди, а не шкода.

За змістом ЦК України, за загальним правилом збитки відшкодовуються у договірному зобов'язанні за його порушення чи неналежне виконання, а шкода -- у позадоговірних відносинах між особами. Це випливає зі змісту ст. 1166 ЦК (майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала) та ст. 623 ЦК (боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки).

Крім того, окремі статті у законодавстві України прямо можуть встановлювати відповідальність у вигляді відшкодування саме збитків чи шкоди за правопорушення в окремо визначених взаємовідносинах суб'єктів господарювання.

Господарський Кодекс України містить главу 25 про відшкодування збитків у сфері господарювання та не містить окремої глави про відшкодування шкоди. При цьому ч. 2 ст. 49 ГК України передбачає, що за завдані шкоду і збитки підприємець (до яких віднесені громадяни та юридичні особи) несе майнову та іншу встановлену законом відповідальність.

Позивач в якості правової підстави для позову посилається на ст. 224 ГК України, якою визначено, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Дана норма Господарського Кодексу про підстави відповідальності у вигляді збитків не суперечить положенням ЦК України, який містить наприклад, ст. 623 про те, що боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки (приклад порушення договірного зобов'язання) та ст. 1073, яка визначає, що у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом (приклад порушення вимог щодо здійснення господарської діяльності).

Пунктом 1 Інформаційного листа ВГСУ від 07.04.2008 р. N 01-8/211 "Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України" вирішено питання про те, чи співвідносяться ЦК України та ГК України як загальний та спеціальний закони та норми якого кодексу підлягають переважному застосуванню? Дано відповідь, що при вирішенні даного питання слід виходити з того, що при правозастосуванні застосовується не в цілому закон як нормативно-правовий акт, а відповідна правова норма чи її частина, за змістом якої і визначається чи є ця норма (її частина) спеціальною чи загальною. Спеціальні норми ГК України, які встановлюють особливості регулювання майнових відносин суб'єктів господарювання, підлягають переважному застосуванню перед тими нормами ЦК України, які містять відповідне загальне регулювання. Наприклад, правила частини першої статті 232 ГК України, відповідно до якої збитки відшкодовуються в частині, не покритій штрафними санкціями (залікова неустойка), підлягають переважному застосуванню перед правилами частини першої статті 624 ЦК України, відповідно до якої неустойка підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків (штрафна неустойка). При цьому слід враховувати, що відповідно до частини другої статті 4 ЦК України основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Тому в разі, якщо норми ГК України не містять особливостей регулювання майнових відносин суб'єктів господарювання, а встановлюють загальні правила, які не узгоджуються із відповідними правилами ЦК України, слід застосовувати правила, встановлені ЦК України.

На думку суду, норми Господарського Кодексу України про відповідальність у вигляд збитків, які просить застосувати позивач, повністю відповідають нормам ЦК України та не містять специфічних особливостей регулювання даного питання.

Отже, для доведення правомірності своїх позовних вимог про стягнення з відповідача саме збитків на підставі ст. 224 ГК України позивач повинен довести, що відповідач своїми протиправними діями порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності.

Доказів про настання цих обставин позивач суду не надав, виходячи з такого:

Згідно ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Ст. 11 ЦК України передбачає, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Представниками обох сторін визнається, що між сторонами не існує жодного договірного чи іншого виду зобов'язання, яке б тягнуло відшкодування

збитків за своє порушення.

Пряму норму чинного законодавства про те, що у випадку виниклих обставин між сторонами відповідач повинен відшкодувати позивачу саме збитки, позивачем суду також не вказано. Ст. 49 ГК, на яку посилається позивач про те, що підприємці зобов'язані не порушувати права інших суб'єктів господарювання є загальною та не містить жодної вказівки на обставини, які настали між сторонами у сфері земельних відносин і на відповідальність у вигляді відшкодування збитків.

Представники позивача також не вказали суду, норма якого закону прямо свідчить, що вчинені відповідачем дії є порушенням відповідачем стосовно позивача установлених вимог щодо здійснення господарської діяльності.

Доводи позивача про те, що відповідач не повернув орендодавцям-третім особам земельні ділянки і в цьому є порушення установлених вимог щодо здійснення господарської діяльності суд відхиляє, бо це порушення з боку відповідача може мати місце лише щодо третіх осіб, а не щодо позивача.

Суд не погоджується із доводами позивача, що у діях відповідача має місце безспірно встановлене самовільне захоплення земельних ділянок, оскільки у відповідності до ст. 1 ЗУ "Про державний контроль за використанням та охороною земель", самовільним зайняттям земельної ділянки є будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Відповідач доводить, що він реалізував своє право на продовження користування орендованими земельними ділянками із третіми особами у справі у відповідності до ч. 6 ст. 33 ЗУ "Про оренду землі" та навіть намагається довести його судовим позовом. Сторонам не надано суду жодного судового рішення про те, що відповідач втратив переважне право на продовження дії договорів оренди від 21.06.2010 року із третіми особами на новий строк.

Таким чином, суд приходить до висновку, що оскільки між сторонами немає договірних стосунків і позивач не довів існування норми чинного законодавства, яка у відносинах сторін передбачає стягнення саме збитків, то позивач не вправі стягувати з відповіла збитки, а повинен ставити питання про відшкодування шкоди та доводити наявність всіх 4х складових для її стягнення (протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; шкідливий результат такої поведінки (шкода); причинний зв'язок між протиправною поведінкою та

збитками; вина правопорушника).

Суд також не погоджується із доведеністю суми стягнення за позовними вимогами, виходячи з такого:

Як вказав позивач, він просить стягнути з відповідача 154 160,00 грн. в якості збитків у вигляді упущеної вигоди.

Відповідно до вимог ст. 22 Цивільного кодексу України, на яку також посилається позивач, особа якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Частиною 2 ст. 224 Господарського кодексу України встановлено, що під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Як встановлено із пояснень представників позивача, позивач взагалі не приступав до обробітку орендованих ним за договорами із третіми особами земельних ділянок у 2015 році, не засівав поля кукурудзою та не збирав врожай, бо обробіток землі здійснював відповідач у справі.

Позивач вказав лише на потенційну можливість вчинення таких дій, оскільки на весну 2015 року він мав достатньо коштів на банківських рахунках для придбання зерна і добрив та техніку для обробітку ґрунту і збору врожаю.

При розрахунках позовних вимог позивач розрахував вартість усталеної ціни реалізації кукурудзи по врожаю 2015 року (170 280,00 грн.) та відмінусував витрати на вирощування врожаю (16 120,00 грн.), які він вважає (хоча і не понесеними в натурі) але нормально необхідними для вирощування врожаю кукурудзи ( а.с. 11).

На думку суду, оскільки позивачем не було понесено будь-яких витрат з метою вирощування врожаю кукурудзи, то безпідставним є твердження про те, що позивач отримав збитки у вигляді упущеної вигоди від невирощеного ним врожаю.

Упущеній вигоді завжди передують дії, які потенційно можуть призвести до створення чи отримання якогось блага, але їм перешкодили протиправні дії певних осіб.

Це випливає із ст. 22 ЦК України та ст. 22 ГК України, які передбачають, що в першу чергу збитки характеризуються втратами і витратами задля досягнення певного результату, а лише потім доходами, які не отримала потерпіла особа (упущена вигода).

Також із пояснень представників сторін та третіх осіб випливає, що між учасниками процесу в даний час є спір про право на користування земельними ділянками, власниками яких є треті особи у справі.

Так, позивач свої права на оренду землі доводить укладеними та зареєстрованими у встановленому порядку договорами оренди із третіми особами від 12.02.2015 року, а відповідач - договорами із цими ж третіми особами від 21.06.2010 року, стосовно закінчення яких у справі немає актів на повернення земельних ділянок з оренди.

З урахуванням ч. 6 ст. 33 ЗУ "Про оренду землі", відповідач вважає своє право на користування земельними ділянками поновленим на новий строк і тому обробіток землі у 2015 році та по даний час, на думку позивача, є законним.

Треті особи вважають чинними лише відносини оренди із позивачем у справі за договорами від 12.02.2015 року.

Обидві сторони стверджують, що саме вони в даний час здійснюють обробіток земельних ділянок третіх осіб у справі.

Спір про чинність права оренди земельних ділянок третіх осіб для відповідача у справі може бути вирішеним лише в іншому судовому провадженні та у спорі про право між відповідачем і третіми особами. Встановлення таких обставин не відноситься до предмету спору і до предмету доказування у даній справі.

З цих підстав суд відхиляє всі клопотання сторін про врахування, перевірку доводів та про витребування додаткових доказів у справі для доведення чи спростування факту дотримання відповідачем вимог ст. 33 ЗУ "Про оренду землі" щодо його права на поновлення договору оренди землі, зокрема про належне виконання відповідачем умов договорів оренди від 21.06.2010 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 157 Земельного кодексу України порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно із п. 3.7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011р. № 6 "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" передбачено, що власники землі та землекористувачі мають право на захист своїх прав шляхом стягнення збитків з особи, яка вчинила неправомірні дії щодо відповідних земельних ділянок, у випадках, встановлених главою 24 Земельного кодексу України, та за процедурою, передбаченою Порядком визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 19.04.1993 № 284.

Даним порядком позивач не скористався. Крім того, для його застосування у позивача немає безспірних доказів про те, що відповідач втратив переважне право на поновлення договорів оренди землі від 21.06.2010 року і тому всі його дії щодо відповідних земельних ділянок є неправомірними.

На підставі викладеного, правомірність підстав для стягнення з відповідача збитків у вигляді упущеної вигоди позивачем не доведені, розмір збитків не підтверджено, а тому у позові слід відмовити повністю.

Згідно ст. 49 ГПК України при відмові в позові судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. 49, 82-85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного господарського суду протягом 10 днів.

Повне рішення складено 23 березня 2016 року

Суддя Н.М. Спаських