ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.03.2016р. Справа№ 914/185/16

Господарський суд Львівської області у складі

Суддя Фартушок Т.Б. при секретарі Полюхович Х.М.

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергія-Новий Розділ», м.Новий Розділ

до відповідача: Львівського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України, м.Львів

про визнання недійсним та скасування рішення адміністративної колегії Львівського обласного територіального відділення АМК України від 13.11.2015р.

Представники:

позивача: не зявився;

відповідача: ОСОБА_1 представник (довіреність від 03.04.2015р. №13/08-531)

Суть спору:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Енергія-Новий Розділ» 19.01.2016 року звернулось до Господарського суду Львівської області з позовом до Львівського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України про визнання недійсним та скасування рішення адміністративної колегії Львівського обласного територіального відділення АМК України від 13.11.2015р.

Ухвалою Господарського суду Львівської області по даній справі від 21.01.2016р. позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її до судового розгляду в судовому засіданні на 09.02.2016р. Розгляд справи відкладався з причин та підстав, викладених в ухвалах Господарського суду Львівської області від 09.02.2016р. та від 23.02.2016р.

Протягом розгляду справи представнику Відповідача по явці оголошено права і обовязки, визначені ст.ст.20, 22, 28, 38, 59 ГПК України. Крім того, в ухвалах Господарського суду Львівської області по даній справі, які скеровані Сторонам, в тому числі Відповідачу (підтвердженням чого є дані реєстрів вихідної кореспонденції Господарського суду Львівської області та наявні в матеріалах справи повідомлення про вручення поштових відправлень) зазначено, що права та обовязки сторін визначені ст.ст.20, 22, 28, 38, 59 ГПК України.

Заяв про відвід судді не надходило.

Представник Позивача в судове засідання не зявився, причин неявки суду не повідомив, хоча був належно повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, вимог ухвал суду від 21.01.2016р., від 09.02.2016р. та від 23.02.2016р. не виконав, про причини невиконання суду не повідомив.

Відповідач явку повноважного представника в судове засідання забезпечив, 11.03.2016 року подав доповнення до відзиву (вх. №9672/16) та 14.03.2016 року подав пояснення (вх. №10263/16), у яких просить суд відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, проти позову заперечив, надав усні пояснення, аналогічні до викладених в відзиві та поясненнях.

Також, суд зазначає, що відповідно до ч.3 ст.4-3 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

На виконання зазначених вимог Кодексу, в ухвалі Господарського суду Львівської області про порушення провадження у справі, окрім подання відзиву на позовну заяву, сторін зобовязувалось надати всі докази в обґрунтування правової позиції по суті спору.

Крім того, відповідно до ч.ч.1,2 ст.4-3 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.38 (витребування доказів) Господарського процесуального кодексу України (якою, в тому числі, передбачені права сторін, про що зазначалось в кожній з ухвал господарського суду по даній справі), сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів; у разі задоволення клопотання суд своєю ухвалою витребовує необхідні докази. Зі змісту наведеної статті вбачається, що протягом розгляду справи суд позбавлений можливості самостійно збирати докази, і вправі витребовувати такі виключно за клопотання сторони або прокурора. Жодних клопотань в порядку ст.38 ГПК України представниками Сторін протягом розгляду справи не заявлялось.

Враховуючи вищенаведене, суд зазначає, що судом, згідно вимог Господарського процесуального кодексу України, надавалась в повному обсязі можливість Учасникам процесу щодо обґрунтування їх правової позиції по суті спору та подання доказів, чим забезпечено принцип змагальності.

Відповідно до вимог ст.4-7 Господарського процесуального кодексу України судові рішення приймаються за результатами обговорення усіх обставин справи.

В судовому засіданні суд оглянув оригінали документів, долучених до матеріалів справи.

Статтею 33 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст.34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.43 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді всіх обставин справи. Ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній матеріалами відповідно до ст.75 Господарського процесуального кодексу України.

При цьому суд також зазначає, що, враховуючи вимоги ст.69 ГПК України щодо строків розгляду спору, беручи до уваги терміни перебігу поштової кореспонденції та те, що клопотань про продовження строку розгляду спору не заявлялось, - в суду відсутні правові підстави для подальшого відкладення розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи в їх сукупності, дослідивши матеріали справи, та оцінивши докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представника Відповідача, суд встановив наступне.

Рішенням Львівського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 13 листопада 2015 року №66р/к у справі №1-02-52/2015 встановлено порушення Товариством з обмеженою відповідальністю «Енергія-Новий Розділ» вимог законодавства про захист економічної конкуренції, а саме пункту 2 статті 50 Закону України «Про захист економічної конкуренції» - зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку послуг з центрального опалення у вигляді дії Товариства (видача за кошти споживачів послуг з центрального опалення Технічних умов на встановлення квартирних приладів обліку тепла, у яких встановлені неправомірні умови), що може призвести до ущемлення інтересів споживачів послуг з центрального опалення, які були б неможливими за умов існування значної конкуренції на ринку та постановлено Товариству з обмеженою відповідальністю «Енергія-Новий Розділ» привести технічні умови, в тому числі гр.гр. ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ПП «ОСОБА_4у відповідність до вимог законодавства України згідно з описово-мотивувальною частиною цього Рішення.

Окрім того, вказаним рішенням, у відповідності до вимог статті 52 Закону України «Про захист економічної конкуренції», на Товариство з обмеженою відповідальністю «Енергія-Новий Розділ» накладено штраф за вчинене порушення вимог законодавства про захист економічної конкуренції у розмірі 35000,00грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Позивачем 19.01.2016 року подано до Господарського суду Львівської області позов про визнання недійсним та скасування Рішення Адміністративної колегії Львівського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 13.11.2015 року №66 р/к у справі №1-02-52/2015.

Відповідач у своєму відзиві на позовну заяву, поданому до суду 08.02.2016 року за вх. №5049/16, проти заявлених позовних вимог заперечує у повному обсязі, просить суд відмовити Позивачу в задоволенні позову з підстав того, що Позивачем пропущено встановлений приписами частини першої статті 60 Закону України «Про захист економічної конкуренції» двомісячний строк на оскарження Рішення органу Антимонопольного комітету України.

Так, в підтвердження викладених у відзиві на позовну заяву заперечень проти позову Відповідачем долучено до матеріалів справи ОСОБА_4 від 13.11.2015 року вих. №13/03-1964 «Про надсилання копії рішення у справі №1-02-52/2015», яким на адресу Позивача надіслано рішення №66 р/к.

Як вбачається із долученого Відповідачем ОСОБА_5 про вручення поштового відправлення від 16.11.2015 року №79 8, вказаного листа із доданим до нього Рішенням Адміністративної колегії Львівського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 13.11.2015 року №66 р/к у справі №1-05-52/2015 на семи аркушах отримано уповноваженою особою Позивача 18.11.2015 року.

Факт отримання Позивачем листа Відповідача від 13.11.2015 року вих. №13/03-1964 18.11.2015 року підтверджується також долученим Відповідачем до матеріалів справи витягом з сайту УДППЗ «Укрпошта» відстеження пересилання поштового відправлення (http://services.ukrposhta.ua/bardcodesingle/DownloadInfo.aspx?id=378).

Аналогічну правову позицію викладено Відповідачем у Доповненні до відзиву, поданому до суду 16.02.2016 року за вх. №6175/16, Доповнення №2 до Відзиву, поданому до суду 11.03.2016 року за вх. №9672/16 та Поясненнях, поданих до суду 14.03.2016 року за вх. №10263/16.

У відповідності з пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України та статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Приписами ст.1 ГПК України встановлено, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

У відповідності до ч.1 ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Згідно ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 3 статті 42 Конституції України визначено, що держава забезпечує захист конкуренції у підприємницькій діяльності. Не допускаються зловживання монопольним становищем на ринку, неправомірне обмеження конкуренції та недобросовісна конкуренція. Види і межі монополії визначаються законом.

Згідно зі статтею 7 Закону України «Про засади внутрішньої і зовнішньої політики» однією з основних засад внутрішньої політики в економічній сфері є розвиток конкуренції як основного чинника підвищення ефективності економіки, забезпечення дієвого регулювання діяльності природних монополій, недопущення проявів монополізму на державному та регіональному рівнях.

Частиною 1 статті 25 Господарського кодексу України визначено, що держава підтримує конкуренцію як змагання між суб'єктами господарювання, що забезпечує завдяки їх власним досягненням здобуття ними певних економічних переваг, внаслідок чого споживачі та суб'єкти господарювання отримують можливість вибору необхідного товару і при цьому окремі суб'єкти господарювання не визначають умов реалізації товару на ринку. Аналогічне за своєю суттю поняття відображено і в статті 1 Закону України «Про захист економічної конкуренції».

Згідно з ч.1 та ч.6 ст.40 Господарського кодексу України державний контроль за дотриманням антимонопольно-конкурентного законодавства, захист інтересів підприємців та споживачів від його порушень здійснюються Антимонопольним комітетом України відповідно до його повноважень, визначених законом. Антимонопольний комітет України та його територіальні відділення у встановленому законом порядку розглядають справи про недобросовісну конкуренцію та інші справи щодо порушення антимонопольно-конкурентного законодавства, передбачені законом.

Приписами ст.7 Закону України «Про Антимонопольний комітет України» передбачено, що у сфері здійснення контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції Антимонопольний комітет України має, зокрема, повноваження розглядати заяви і справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та проводити розслідування за цими заявами і справами.

Антимонопольний комітет України є державним органом із спеціальним статусом, метою діяльності якого є забезпечення державного захисту конкуренції у підприємницькій діяльності та у сфері державних закупівель. Антимонопольний комітет України і його територіальні відділення становлять систему органів Антимонопольного комітету України, яку очолює Голова Комітету. Рішення адміністративної колегії територіального відділення Антимонопольного комітету України приймається від імені територіального відділення Антимонопольного комітету України (згідно з положеннями статей 1, 6, 121 Закону України «Про Антимонопольний комітет України»).

Відповідно до ч.1 ст.22 Закону України «Про Антимонопольний комітет України» розпорядження, рішення та вимоги органу Антимонопольного комітету України, голови територіального відділення Антимонопольного комітету України, вимоги уповноважених ними працівників Антимонопольного комітету України, його територіального відділення в межах їх компетенції є обов'язковими для виконання у визначені ними строки, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до п.4 ч.1ст.7 Закону України «Про Антимонопольний комітет України» у сфері здійснення контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції Антимонопольний комітет України має повноваження, зокрема, перевіряти суб'єкти господарювання, об'єднання, органи влади, органи місцевого самоврядування, органи адміністративно-господарського управління та контролю щодо дотримання ними вимог законодавства про захист економічної конкуренції та під час проведення розслідувань за заявами і справами про порушення законодавства про захист економічної конкуренції.

Згідно із ст.5 Закону України «Про Антимонопольний комітет України» Антимонопольний комітет України здійснює свою діяльність відповідно до Конституції України, законів України «Про захист економічної конкуренції», «Про захист від недобросовісної конкуренції», цього Закону, інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до цих законів.

Частиною 1ст.48 Закону України «Про захист економічної конкуренції» визначено, що за результатами розгляду справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції органи Антимонопольного комітету України приймають рішення, в тому числі про визнання вчинення порушення законодавства про захист економічної конкуренції, накладення штрафу тощо.

Відповідно до ч.2 ст.56 Закону України «Про захист економічної конкуренції» рішення та розпорядження органів Антимонопольного комітету України, голів його територіальних відділень є обов'язковими до виконання.

Відповідно до ст.60 Закону України «Про захист економічної конкуренції» заявник, відповідач, третя особа мають право оскаржити рішення органів Антимонопольного комітету України повністю або частково до господарського суду у двомісячний строк з дня одержання рішення. Цей строк не може бути відновлено.

Згідно приписів частини третьої статті 254 ЦК України строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Як зазначено вище, оскаржуване Рішення Адміністративної колегії Львівського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 13.11.2015р. №66 р/к у справі №1-02-52/2015 було отримано представником позивача 18.11.2015р., що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення №378 та витягом із сайту УДППЗ «Укрпошта».

Відтак, двомісячний строк з дня одержання Позивачем рішення для його оскарження закінчився 18.01.2016 року. Проте, Позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним та скасування спірного Рішення лише 19.01.2016 року, що підтверджується відтиском печатки канцелярії господарського суду Львівської області на позовній заяві, тобто з пропуском встановленого двомісячного строку на оскарження.

В пункті 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №15 «Про деякі питання практики застосування конкурентного законодавства» (у чинній редакції) розяснено, що у застосуванні припису частини першої статті 60 Закону України «Про захист економічної конкуренції», а також частини другої статті 47 цього Закону господарським судам слід враховувати, що за цими приписами, передбачені ними строки оскарження рішень органу Антимонопольного комітету України не може бути відновлено. Таким чином, зазначені строки є присічними. Закінчення присічного строку, незалежно від причин його пропуску заінтересованою особою, є підставою для відмови в позові про визнання недійсним рішення (розпорядження) Антимонопольного комітету України та його органів.

Господарським судом не можуть братися до уваги доводи особи, стосовно якої прийнято рішення (заявника, відповідача, третьої особи в розумінні статті 39 Закону України "Про захист економічної конкуренції"), з приводу незаконності та/або необґрунтованості цього рішення, якщо такі доводи заявлено після закінчення строків, встановлених частиною другою статті 47 та частиною першою статті 60 названого Закону, оскільки дана особа не скористалася своїм правом на оскарження відповідного акта державного органу, а перебіг зазначеного строку виключає можливість перевірки законності та обґрунтованості рішення органу Антимонопольного комітету України (п. 21 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №15 «Про деякі питання практики застосування конкурентного законодавства» (у чинній редакції).

Оскільки Позивачем пропущено законодавчо встановлений двомісячний строк для оскарження Рішення Адміністративної колегії Львівського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 13.11.2015 року. №66 р/к, а пропущений строк не може бути відновлено, так як він є присічними, то у задоволенні заявлених позовних вимог слід відмовити.

Аналогічну правову позицію викладено у Постановах Верховного Суду України від 08.07.2015р. у справі №3-389гс15 та в Постановах Вищого Господарського суду України від 16.10.2010 року у справі №10/259/08-5/31/09; від 12.04.2011 року у справі №6/133-НМ; від 24.07.2012 року у справі №27/5005/17141/2011; від 02.10.2013 року у справі №5011-12/11788-2012; від 03.12.2014 року у справі №910/17287/14; від 24.02.2016 року у справі №914/2029/15.

Відповідно до вимог ст.4-7 Господарського процесуального кодексу України судові рішення приймаються за результатами обговорення усіх обставин справи.

Принцип об'єктивної істини, тобто відповідності висновків, викладених у судовому акті, дійсним обставинам справи реалізується також положеннями ст.43 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якою господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

16.03.2016 року у відповідності до вимог ст.85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення, про що зазначено в протоколі судового засідання. Повний текст рішення виготовлений та підписаний 21.03.2016р.

На підставі ст.49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати у справі розподілити між Сторонами пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, залишити сплачений Платіжним дорученням від 18.01.2016 року №1839 судовий збір в розмірі 1378,00грн. за Позивачем у справі.

Враховуючи вищенаведене, керуючись п.4 ч.3 ст.129 Конституції України, ст.ст.4, 4-3, 4-5, 4-7, 22, 33, 34, 38, 44, 49, 59, 69, 82-85, 87 ГПК України, ст.ст. 40 ГК України, ст.ст.1, 15, 16 ЦК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному та касаційному порядку.

Суддя Фартушок Т. Б.