ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2016 року Справа № 910/18847/15

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:
головуючого суддіКондратової І.Д. (доповідач),
суддіГончарука П.А.,
суддіСтратієнко Л.В.,
за участі представників сторін
від позивачаГайдай Т.В.
від відповідачаОСОБА_5
розглянувши касаційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_6
на рішення Господарського суду міста Києва від 05.10.2015 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 11.01.2016 року
у справі№ 910/18847/15 Господарського суду міста Києва
за позовомКомунального підприємства "Київський метрополітен"
доФізичної особи - підприємця ОСОБА_6
пророзірвання договору, виселення та зобов'язання вчинити дії
ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року Комунальне підприємство "Київський метрополітен" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 (далі - відповідач) про розірвання Договору оренди від 25.12.2007 р. №166-Упр(ДВ)-07, укладеного між позивачем та відповідачем; про виселення відповідача з нерухомого майна - частини вестибюлю (переходу), визначену тимчасовими огороджуючими конструкціями (кіоском), згідно з викопіюванням зі Схем тимчасового розташування МАФ, за адресою: станція метро «Святошин», загальною площею 7,70 кв.м.; а також про демонтування тимчасових огороджуючих конструкцій (кіоску), що належать відповідачу та розташовані за адресою: станція метро «Святошин», загальною площею 7,70 кв.м.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов Договору оренди від 25.12.2007 р. №166-Упр(ДВ)-07 в частині повної та своєчасної сплати орендних платежів.

Відповідач проти позову заперечував, обґрунтовуючи подані пояснення тим, що договір оренди від 25.12.2007 р. №166-Упр(ДВ)-07 є припиненим з 31.03.2012 р., оскільки позивачем не надано до суду ані рішення Київради, ані додаткової угоди про продовження дії цього договору, а також відсутністю заборгованості у відповідача перед позивачем по орендній платі, оскільки позивачем безпідставно застосовано орендну ставку у розмірі 50 % протягом всього терміну користування відповідачем нерухомим майном на станції метро "Святошин" та звільненням останнього від сплати орендних платежів за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 05.10.2015 р. у справі № 910/18847/15 (суддя Грєхова О.А.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 11.01.2016 р. (головуючий суддя: Ропій Л.М., судді: Калатай Н.Ф. та Рябуха В.І.) позов задоволено повністю; розірвано договір оренди від 25.12.2007 р. № 166-Упр(ДВ)-07, укладений між позивачем та відповідачем; виселено відповідача з нерухомого майна (частини вестибюлю (переходу), визначену тимчасовими огороджуючими конструкціями (кіоском) відповідача, згідно з викопіюванням зі Схем тимчасового розташування МАФ, за адресою: станція метро "Святошин", загальною площею 7,70 кв.м.; зобов'язано відповідача демонтувати тимчасові огороджуючі конструкції (кіоск), що належать відповідачу та знаходяться за адресою: станція метро "Святошин", загальною площею 7,70 кв.м; стягнуто з відповідача на користь позивача 3 654,00 грн витрат по сплаті судового збору.

У касаційній скарзі та додаткових поясненнях до касаційної скарги відповідач, посилаючись на відсутність у позивача повноважень на припинення спірного договору, відключення електропостачання на об'єкті оренди, неповноту встановлення обставин справи при вирішенні спору, порушення і неправильне застосування норм матеріального і процесуального права, а також невірним застосуванням судами приписів ст.ст. 761,762 ЦК України та норм Закону України "Про оренду державного та комунального майна", просить суд скасувати постановлені у справі судові рішення та прийняти нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні заявлених позовних вимог у повному обсязі.

Вищий господарський суд України, перевіривши в межах вимог касаційної скарги фактичні обставини справи на предмет правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

У справі, яка переглядається, господарські суди встановили, що 25.12.2007 р. між позивачем та відповідачем укладено договір оренди № 166-Упр(ДВ)-07, відповідно до п.п. 1.1, 2.1, 2.2 якого позивач (за договором - орендодавець), на підставі рішення Київради від 21.12.2006 р. № 526/583-1 передає, а відповідач (за договором - орендар) приймає в оренду нерухоме майно (частину вестибюлю (переходу), визначену відповідно до проектної документації, розробленої ДП "ПІ Укрметротунельпроект", тимчасовими огороджуючими конструкціями (кіоском) відповідача, за адресою: станція метро "Святошин", для торгівлі непродовольчими товарами (п. 1.1); об'єктом оренди є частина вестибюлю (переходу), визначена відповідно до проектної документації, розробленої ДП "ПІ Укрметротунельпроект", тимчасовими огороджуючими конструкціями (кіоском) відповідача, загальною площею 7,70 кв.м, згідно з викопіюванням з Схеми тимчасового розташування МАФ, що складає невід'ємну частину цього договору (п. 2.1); вартість об'єкта оренди згідно із затвердженим 01.08.2007 р. звітом про експертну (незалежну) оцінку станом на 28.02.2007 становить 62 768,00 грн (п. 2.2).

На виконання умов зазначеного договору від 25.12.2007 р. позивач передав, а відповідач прийняв частину переходу станції метро "Святошин", визначену тимчасовими огороджуючими конструкціями (кіоском), загальною площею 7,70 кв.м.

Про зазначене сторонами 25.12.2007 р. складено акт прийому-передачі майна в оренду, який є додатком № 1 до договору № 166-Упр(ДВ)-07 від 25.12.2007 р.

Додатковою угодою № 372 від 31.12.2008 р. сторони погодили умову продовжити термін дії договору від 25.12.2007 р. до отримання відповідного рішення Київської міської ради, але не довше, ніж до 31.03.2009 р.

Пунктом 9.1 договору від 25.12.2007 р., в редакції додаткової угоди № 197 від 28.09.2011 р., сторони погодили, що цей договір діє до 31.03.2012 включно.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідач продовжував займати орендоване приміщення після 31.03.2012 р. за відсутності заперечень з боку позивача.

Частиною 2 ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" від 10.04.1992 р. № 2269-XII (далі - Закон № 2269) встановлено, що у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором (ст. 764 ЦК України).

Враховуючи те, що наймач продовжував користуватися майном після закінчення строку договору найму та зважаючи на відсутність заперечень з боку відповідача та позивача щодо продовження строку дії договору оренди, суди попередніх інстанцій дійшли правомірного висновку про те, що зазначений договір був продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені спірним договором в силу ст. 764 ЦК України та ч. 2 ст. 17 Закону № 2269.

Посилання скаржника в касаційній скарзі на те, що спірний договір оренди припинив свою дію 31.03.2012 р., у зв'язку з відсутністю відповідного рішення Київради про його продовження, передбачене п. 9.3 договором оренди від 25.12.2007 р. № 166-Упр(ДВ)-07 до розгляду судом не приймається, оскільки сторони власними діями щодо продовження користування майном після закінчення строку договору найму та відсутністю заперечень з боку орендодавця продовжили дію спірного договору в силу вимог Закону № 2269.

Згідно із п.п. 3.2, 3.3, 3.6 договору від 25.12.2007 р. № 166-Упр(ДВ)-07 розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається з урахуванням індексу інфляції за поточний місяць (п.3.2); розмір орендної плати може бути змінено на вимогу однієї із сторін у разі зміни Методики розрахунку та порядку використання орендної плати за користування майном територіальної громади м. Києва, відповідних цін і тарифів та в інших випадках, передбачених законодавством України (п. 3.3); орендна плата сплачується відповідачем незалежно від наслідків господарської діяльності відповідача щомісячно не пізніше 10 числа поточного місяця на рахунок позивача (п. 3.6).

Відповідно до п. 3.5 договору від 25.12.2007 р., в редакції додаткової угоди № 638 від 01.06.2009 р., всього сума по договору з урахуванням ПДВ 20% з розрахунку на червень 2009 р. складає 3 792,37 грн (орендна плата з врахуванням індексів інфляції по травень 2009 р.)+123,71 грн +ПДВ 20 % = 4 699,29 грн за місяць.

Відповідач зобов'язаний вносити орендні платежі своєчасно і в повному обсязі; при несплаті відповідачем орендної плати протягом 3-х місяців з дня закінчення строку поточного платежу позивач порушує справу в господарському суді про дострокове розірвання договору та примусове виселення відповідача (п.п. 4.2, 5.2 договору від 25.12.2007 р. № 166-Упр(ДВ)-07).

Згідно із ч. 1 ст. 762 ЦК України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Згідно із ст. 782 ЦК України наймодавець має право відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за користування річчю протягом трьох місяців підряд.

Відмова наймодавця від договору найму, можливість якої передбачена частиною першою статті 782 ЦК України, є правом, а не обов'язком наймодавця, яке може бути реалізоване в позасудовому порядку; наявність зазначеного права не є перешкодою для звернення наймодавця (орендодавця) до суду з вимогою про розірвання договору в разі несплати наймачем (орендарем) належних платежів (п. 5.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 12 "Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна").

Судами попередніх інстанцій встановлено та відповідачем не спростовано заборгованість відповідача по несплаті орендних платежів за квітень, травень, червень 2015 р., тобто протягом трьох місяців підряд.

Відтак, враховуючи порушення відповідачем своїх договірних зобов'язань в частині оплати орендних платежів протягом трьох місяців підряд, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для дострокового розірвання спірного договору на підставі п. 5.2 договору від 25.12.2007 р. № 166-Упр(ДВ)-07 та ст. 782 ЦК України.

Посилання скаржника у касаційній скарзі на безпідставне застосування позивачем орендної ставки у розмірі 50 % протягом всього терміну дії договору, визначеної Методикою розрахунку орендної плати, затвердженою рішенням Київради від 28.09.2006 р. № 34/91 та автоматичне застосування до спірних правовідносин Методики розрахунку орендної плати, затвердженою рішеннями Київради від 22.09.2011 р. № 34/6250 та від 21.04.2015 р. № 415/1280 спростовується відсутністю в матеріалах справи доказів на підтвердження вчинення відповідачем відповідних дій згідно з п. 3.3 спірного договору щодо коригування орендної плати у разі зміни Методики.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону № 2269 у разі розірвання договору оренди, закінчення строку його дії та відмови від його продовження або банкрутства орендаря він зобов'язаний повернути орендодавцеві об'єкт оренди на умовах, зазначених у договорі оренди; якщо орендар допустив погіршення стану орендованого майна або його загибель, він повинен відшкодувати орендодавцеві збитки, якщо не доведе, що погіршення або загибель майна сталися не з його вини.

Згідно із п. 4.14 договору від 25.12.2007 р. відповідач після припинення дії договору оренди та у разі відмови у продовженні договору оренди зобов'язаний протягом 10-ти календарних днів передати майно по акту приймання-передачі позивачу.

Пунктом 7.5 договору від 25.12.2007 р. сторони погодили, що у разі закінчення строку дії договору або при його розірванні відповідач зобов'язаний за актом приймання-передачі повернути об'єкт оренди позивачу у стані, в якому перебував об'єкт оренди на момент передачі його в оренду, з урахуванням всіх здійснених орендарем поліпшень, які неможливо відокремити від об'єкта оренди без заподіяння йому шкоди, з урахуванням зносу за період строку дії договору оренди.

Враховуючи те, що відповідач не надав доказів повернення позивачу об'єкту оренди за актом приймання-передачі з урахуванням задоволення позовної вимоги про дострокове розірвання договору, Вищий господарський суд України погоджується із висновком судів попередніх інстанцій щодо наявності підстав для задоволення позовної вимоги про виселення відповідача з об'єкту оренди.

Посилання скаржника у касаційній скарзі на відсутність у позивача прав та підстав на виселення відповідача з об'єкту оренди спростовується наказом Головного управління комунальної власності міста Києва від 23.04.03 № 98, відповідно до якого саме за позивачем на праві повного господарського відання було закріплено відповідний перелік комунального майна, в тому числі, вестибюль станції метро "Святошин".

Крім того, пунктом 5.2. Статуту Комунального підприємств "Київський метрополітен" передбачено, що майно підприємства є комунальною власністю територіальної громади міста Києва і закріплено за ним на праві господарського відання.

Відповідно до статті 136 Господарського кодексу України право господарського відання є речовим правом суб'єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами. Власник майна, закріпленого на праві господарського відання за суб'єктом підприємництва, здійснює контроль за використанням та збереженням належного йому майна безпосередньо або через уповноважений ним орган, не втручаючись в оперативно-господарську діяльність підприємства. Суб'єкт підприємництва, який здійснює господарську діяльність на основі права господарського відання, має право на захист своїх майнових прав також від власника. Тобто, право господарського відання є правовою формою реалізації права державної і комунальної власності спеціально створеними суб'єктами різних організаційно-правових форм, які у встановленому порядку набувають статусу юридичної особи, які отримують певну сукупність прав та обов'язків, що дають їм змогу здійснювати функції власника.

Ураховуючи викладене, Комунальне підприємство "Київський метрополітен", яке за спірним договором є орендодавцем об'єкту оренди, що закріплений за ним на праві повного господарського відання, діяло в межах своїх повноважень при зверненні з заявленими позовними вимогами для захисту своїх прав та прав власника спірного майна, що не спростовуються доводами касаційної скарги.

Твердження відповідача у касаційній скарзі про вихід суду першої інстанції за межі позовних вимог, зобов'язавши відповідача демонтувати тимчасові огорджуючі конструкції, спростовується п. 8.5.6 договору від 25.12.2007 р. № 166-Упр(ДВ)-07, відповідно до якого саме на відповідача, у разі припинення дії цього договору, покладено обов'язок звільнити орендоване приміщення від своїх огорджуючих конструкцій.

Іншим доводам скаржника, викладеним у касаційній скарзі, у т.ч. в частині звільнення останнього від сплати орендних платежів у зв'язку з припиненням постачання електричної енергії на підставі ст. 762 ЦК України та ст. 286 ГК України вже надана правова оцінка судом апеляційної інстанції.

Враховуючи викладене, Вищий господарський суд України погоджується з висновками апеляційного господарського суду про наявність обґрунтованих підстав для задоволення позовних вимог у справі № 910/18847/15 та вважає, що доводи, викладені в касаційній скарзі, цих висновків не спростовують та фактично зводяться до необхідності переоцінити встановлені апеляційним судом обставини, перевірити досліджені та нові докази, які були надані скаржником лише на стадії касаційного провадження, що не допускається при здійсненні перегляду судових рішень у касаційному порядку згідно з ч. 2 ст. 1117 ГПК України.

Наведене свідчить, що під час прийняття оскаржуваних судових рішень у справі суди попередніх інстанцій не припустилися порушень або неправильного застосування норм чинного матеріального та процесуального законодавства, а, отже, підстави для їх скасування або зміни та задоволення вимог касаційної скарги відсутні.

Судові витрати, пов'язані з оплатою касаційної скарги судовим збором, у відповідності до ст. 49 ГПК України покладаються на відповідача.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 49, 1115, 1117, п. 1 ст. 1119, ст. 11111 ГПК України Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 05.10.2015 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 11.01.2016 року у справі № 910/18847/15 залишити без змін.

Головуючий суддя І.Д. Кондратова

Суддя П.А. Гончарук

Суддя Л.В. Стратієнко