ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" березня 2016 р.Справа № 922/269/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Сальнікової Г.І.

при секретарі судового засідання Гончарові В.В.

розглянувши справу

за позовом Міністерства оборони України (м. Київ)
до ТОВ "Союзпромзем" (м. Південне, Харківська обл.)
про стягнення 454921,15 грн.
за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1 (дов. №220/817/д від 30.12.2015 року);

відповідача - не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Міністерство оборони України, звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з ТОВ "Союзпромзем" на свою користь заборгованість, яка виникла у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов'язань за договором про закупівлю товарів за державні кошти №343/3/71 від 17.06.2015. Відповідно вимог позовної заяви, заявлена до стягнення сума заборгованості становить 454921,15 грн., з яких 261173,75 грн. - сума пені, 193747,40 грн. - штраф. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач не виконав взяті на себе зобов'язання передбачені договором про закупівлю товарів за державні кошти №343/3/71 від 17.06.2015 щодо своєчасної та повної поставки товару. Судові витрати просить суд покласти на відповідача.

Представник позивача у судовому засіданні 10.03.2016 підтримав позов у повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання 10.03.2016 не з'явився, витребуваних судом документів не надав, про причину неявки суд не повідомив. Про час і місце слухання справи був повідомлений належним чином, про що свідчить поштове повідомлення про вручення поштового відправлення, яке долучене судом до матеріалів справи.

Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що відповідач був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи й відсутність представника відповідача не перешкоджає розгляду справи по суті.

Враховуючи те, що норми ст. 38 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, п.4 ч.3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом в межах наданих ним повноважень створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає, згідно ст.75 Господарського процесуального кодексу України, за можливе розгляд справи за позовною заявою позивача за наявними у справі і додатково наданими на вимогу суду матеріалами і документами.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно зясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Міністерством оборони України (замовник) в особі тимчасово виконуючого обов'язки начальника інженерних військ - начальника Центрального управління інженерних військ Головного управління оперативного забезпечення Збройних Сил України полковника ОСОБА_2, який діяв на підставі довіреності від Міністерства оборони України від 06.06.2015 року № 220/451/д з однієї сторони та ТОВ "СОЮЗПРОМЗЕМ", в особі представника ТОВ "СОЮЗПРОМЗЕМ" ОСОБА_3 (постачальник) укладено договір про закупівлю товарів за державні кошти № 343/3/71 від 17.06.2015 року (далі за текстом - договір).

Згідно з пунктом 1.1 договору відповідач зобов'язується до 70 календарних днів з дати підписання договору поставити позивачу деревину необроблену (02.20.1) (сировина для рудстійки радіус 10-18 см, довжиною 3-4 м), у асортименті, кількості та за цінами зазначеними в Специфікації постачання товарів, а Позивач зобов'язується прийняти і оплатити товар.

Відповідно до пункту 5.1 договору постачання товарів здійснюється з дати підписання договору відповідачем до 70 календарних днів з дати підписання договору.

Згідно з пунктом 5.7 договору приймання товарів за кількістю та якістю проводиться представником позивача від відповідача, та оформляється актом приймання-передавання товару, який складає вантажоодержувач.

Відповідно до пункту 6.3.2 договору відповідач повинен забезпечити його виконання та поставку товарів у встановлені строки.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до актів приймання - передавання товару № 1 - 10 відповідачем здійснено поставку 516,8 м3 лісоматеріалів.

Відповідно до рахунків - фактури №№ 1,2, 37, 09/0019, 09/0020, 09/0022, 09/0023, 09/0024 та платіжних доручень №№ 343/1/93, 343/1/97, 343/1/99, 343/1/130 позивачем сплачено за поставлений товар 284 185,00 грн.

Судом встановлено, що позивач зобов'язання за договором та додатковою угодою виконав у повному обсязі, сплативши за поставлений товар вказану суму, однак відповідач не виконав взяті зобов'язання.

Таким чином, позивач змушений був звернутися до суду за захистом свого порушеного права.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

Стаття 129 Конституції України встановлює, що судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості - є однією із основних засад судочинства.

У відповідності до ст. 4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до статті 55 Конституції України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Оцінивши договір, з якого виникли права та обов'язки сторін, суд дійшов висновку, що укладений між сторонами правочин за своїм змістом та правовою природою є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм §3 глави 54 Цивільного кодексу України та §1 глави 30 Господарського Кодексу України.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з пунктом 7.1 договору сторони беруть на себе зобов'язання неухильно виконувати всі умови цього договору. У разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов'язань за договором сторони несуть відповідальність, передбачену законодавством України та цим договором.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору та ризиком не освоєння виділеного фінансового рахунку у 2015 бюджетному році позивачем було ініційоване розірвання договору до спливу строку його дії. Як результат 10.12.2015 року укладено додаткову угоду № 1 до договору, за умовами якої договір розірвано, а відповідач зобов'язується сплатити пеню та штраф за весь період їх нарахування відповідно до умов договору до моменту підписання додаткової угоди.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України (далі за текстом - Кодекс) зобов'язання повинно виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст.599 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ч.1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до вимог ст. 32 ГПК України: доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно зі ст.ст.193, 198 ГК України, кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобовязання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобовязань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених законом або договором.

Згідно зі ст.ст. 610, 611 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання), а у разі порушення зобовязання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань", пеня обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до частини 3 статті 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з пунктом 7.3 договору за порушення терміну виконання зобов'язання з відповідача стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів, з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад вісімнадцять днів або за відмову від постачання, додатково стягується штраф у розмірі 7 (сім) відсотків вказаної вартості;

Відповідно до пункту 9.2 у разі, якщо сторони не дійдуть згоди у вирішенні спірного питання, встановленим порядком оформлюється та пред'являється претензія/претензії. У випадку повного або часткового відхилення претензії, спірне питання розглядається в судовому порядку.

Враховуючи положення договору та відповідних норм Господарського процесуального кодексу України, позивачем 15.09.2015 року було заявлено претензію з обґрунтуванням суми пені та штрафу, яка на той час загалом склала 193 747,40 грн. У відповіді на претензію зазначено, що поставку товару буде здійснено до 15.12.2015.

Однак після вказаної дати поставка товару здійснювалася із значним перевищенням строків, у зв'язку з чим було розірвано договір між сторонами.

Після розірвання договору відповідач не виконав взяті зобов'язання, проведено розрахунок неустойки на момент розірвання договору, який склав 454 921,15 грн.

Враховуючи викладене, своїх зобов'язань за договором відповідач належним чином не виконав, чим порушив умови договору та повинен відшкодувати обраховану суму пені та штрафу.

Перевіривши зроблений позивачем розрахунок пені та штрафу, суд дійшов висновку, що позовна вимога щодо стягнення з відповідача пені в розмірі 261173,75 грн. та штрафу у розмірі 193747,40 грн. підлягає задоволенню як правомірна.

Відповідно до статті 44 Господарського процесуального кодексу, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору. Судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в доход бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору. Стороні, на користь якої відбулося рішення, господарський суд відшкодовує мито за рахунок другої сторони і в тому разі, коли друга сторона звільнена від сплати судового збору. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до статті 44 та статті 49 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає за необхідне покласти на відповідача витрати по сплаті судового збору в сумі 6823,82 грн., оскільки з його вини спір було доведено до суду.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст. ст. 1, 4, 12, 33, 43, 44-49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Союзпромзем" (62461, АДРЕСА_1; ; р/р 6418 в ПАТ "Приватбанк" в м. Харкові, МФО 351533) на користь Міністерства оборони України (03168, м. Київ, пр-т. Повітрофлотський, б. 6; , банк одержувач - Державна казначейська служба України в м. Києві, МФО банку одержувача - 820172, р/р 8611) суму пені в розмірі 261173,75 грн., штраф у розмірі 193747,40 грн. та 6823,82 грн. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 15.03.2016 р.

Суддя ОСОБА_4