ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" березня 2016 р.Справа № 916/4418/15
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Ярош А.І.,

Суддів: Лисенко В.А., Ліпчанської Н.В.,

при секретарі судового засідання Молодові В.С.,

за участю представників сторін:

від позивача - ОСОБА_1, за довіреністю від 14.03.2016 року;

від відповідача - не зявився, повідомлений належним чином;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Укргазопостачання»

на рішення господарського суду Одеської області від 11 січня 2016 року

по справі № 916/4418/15

за позовом ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Укргазопостачання»

до ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «АЙСБЕРГ ЛІМІТЕД»

про стягнення 80 469,26 грн.,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Укргазопостачання» звернулось до господарського суду Одеської області з позовною заявою до ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «АЙСБЕРГ ЛІМІТЕД» про стягнення 80 469,26 грн., у тому числі 57 734,90 грн. основного боргу, 6127,41 грн. пені, 14433,72 грн. штрафу, 1811,03 грн. 15% річних, 362,20 грн. 3% річних.

Позовні вимоги мотивовані невиконанням відповідачем своїх грошових зобовязань щодо оплати поставленого товару за договором №15/08/2015 від 15.08.2015 року.

Рішенням господарського суду Одеської області від 11 січня 2016 року по справі № 916/4418/15 (суддя Зайцев Ю.О.) в задоволенні позову ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "УКРГАЗОПОСТАЧАННЯ" до відповідача ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "АЙСБЕРГ ЛІМІТЕД" про стягнення заборгованості в сумі 80 469,26 грн. відмовлено, з підстав того, що будь-яких доказів отримання відповідачем товару вказаного у видатковій накладній та у рахунку на оплату, позивач суду не надав.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Укргазопостачання» звернулось до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду Одеської області скасувати повністю та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, апелянт посилається на те, що судом не прийняті до уваги докази, надані позивачем в підтвердження своїх вимог, зокрема, видаткову накладну від 17.08.2015 року, податкову накладну, міжнародну товарно-транспортну накладну, вантажно-митну декларацію, сертифікат відповідності продукції, а також доказ зважування товару, які надав позивачу відповідач.

Разом з тим, скаржник зазначає, що відповідач взагалі не надав доказів на обґрунтування своєї позиції.

Скаржник наголошує, що не має можливості надати до суду оригінал видаткової накладної, оскільки оригінал знаходиться у відповідача, який не повернув його позивачу. Тому скаржник вважає, що копія видаткової накладної має таку ж саму юридичну силу.

В той же час, апелянт зазначає, що поза увагою суду залишився факт часткової оплати відповідачем поставленого товару за накладною.

В судовому засіданні 15.03.2016 року представник позивача підтримав правову позицію, викладену в апеляційній скарзі та наполягав на її задоволенні. Представник відповідача не зявився, хоча був належним чином повідомлений про час, дату та місце судового засідання.

Відповідно до п.3.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 26.12.2011р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", місцезнаходження юридичної особи або місце проживання фізичної особи - підприємця визначається на підставі відомостей, внесених до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців (стаття 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців"); порядок доступу судів загальної юрисдикції до відомостей названого реєстру визначено відповідним Положенням, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 31.07.2013 N 1556/5 (з подальшими змінами).

Пунктом 3.9.1 Постанови визначено, що за змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Отже, враховуючи викладене, оскільки ухвалу суду про прийняття апеляційної скарги до провадження від 15.02.2016 року було направлено ТОВ «Айсберг Лімітед» за адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, і повернуто підприємством зв'язку відправнику, а з поштового повідомлення вбачається, що кореспонденцію не отримано, судова колегія вважає, що адресат несе персональну відповідальність за отримання поштової кореспонденції за адресою свого місцезнаходження, та його повідомлено належним чином про проведення судового засідання.

За таких обставин, судова колегія дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги без участі представника відповідача.

Відповідно до вимог ст.85 ГПК України в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши представника позивача, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, та перевірено під час апеляційного перегляду, 15 серпня 2015 між ТОВ УКРГАЗОПОСТАЧАННЯ (надалі - постачальник) та ТОВ АЙСБЕРГ ЛІМІТЕД (надалі - покупець) був укладений Договір постачання нафтопродуктів №15/18/2015 ( надалі - договір), відповідно до п.1.1. якого, постачальник зобов'язується у відповідності із замовленням передавати партіями у власність Покупцю нафтопродукти (надалі - товар), а Покупець зобов'язується приймати нафтопродукти та своєчасно здійснювати їх оплату на умовах даного Договору та Додаткових угод до нього.

Відповідно до п.п.3.1, 3.2. Договору, покупець зобовязується оплатити товар згідно умов, визначених в додаткових угодах до даного договору. Оплата здійснюється на підставі виставленого Постачальником рахунку, якщо інше не передбачено в Додаткових угодах до цього Договору.

Відповідно до Додаткової угоди від 17.08.2015 №1 до Договору, оплата здійснюється протягом 2-х календарних днів з моменту поставки.

На виконання умов договору, позивачем було здійснено поставку товару, а покупцем прийнято товар, а саме - газ скраплений (зріджений) вуглеводневий паливний марки ПБА (пропан-бутан) код НОМЕР_1, в кількості 19,93 тонна метрична на загальну суму 257 694,60 грн., в тому числі ПДВ 42 949,15 грн., що підтверджується видатковою накладною від 17.08.2015 року №56 (а.с.25)

ТОВ УКРГАЗОПОСТАЧАННЯ виставило рахунок від 17.08.2015 №69 на оплату отриманого Товару, але Покупець в порушення умов Договору не здійснив оплату в повному обсязі у встановлені додатковою угодою строки (2 календарних дні), а сплатив лише частково поставлений товар (а.с.26)

Судом встановлено, що згідно платіжних доручень ТОВ АЙСБЕРГ ЛІМІТЕД перерахував ТОВ УКРГАЗОПОСТАЧАННЯ грошові кошти в загальній сумі 199 960,00 грн., а саме 49 990 грн. 19.08.2015р., 99 980 грн. 20.08.2015р., 49 990 грн. 21.08.2015р. згідно рахунку №69 від 17.08.2015р. (а.с.27-30), що загалом складає 199 960 грн.

Таким чином, оскільки загальна сума поставки складає 257 694,90 грн., позивач звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на виникнення заборгованості за відповідачем в розмірі 57 734,90 грн., на яку позивачем нараховано також пеню, штраф, 15% річних та 3% річних.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст.712 Цивільного Кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За приписами ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Проаналізувавши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, судова колегія не погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову, вважає їх передчасними та необґрунтованими, виходячи х наступного.

Наявні матеріали справи свідчать про те, що на підставі видаткової накладної №56 від 17.08.2015 року ТОВ «Укргазопостачання» поставило на користь ТОВ «Айсберг Лімітед» газ скраплений (зріджений) вуглеводневий паливний марки ПБА (пропан-бутан) на суму 257 694,90 грн. Видаткову накладну підписано з обох сторін та скріплено печатками підприємств.

Відповідно до ст.9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис, аналог власноручного підпису або підпис, прирівняний до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Судова колегія зазначає, що суд першої інстанції дійшов необґрунтованих висновків про відсутність доказів отримання товару, оскільки видаткова накладна №56 від 17.08.2015 року, завірена копія якої міститься в матеріалах справи, належним чином оформлена відповідно до ст.9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підписана представниками обох сторін та скріплена печатками обох підприємств. Таким чином, належне оформлення видаткової накладної свідчить про отримання товару відповідачем.

Крім того, судова колегія звертає увагу, що про прийняття товару відповідачем та визнання своєї заборгованості свідчить також і часткова оплата відповідачем згідно платіжних доручень №2932 від 19.08.2015 року, №2 від 20.08.15р., №3 від 20.08.15р., №4 від 21.08.15р..

При цьому, в призначенні платежів вказано, що оплата здійснюється за газ згідно рахунку №69 від 17.08.2015 року.

Доказів іншого відповідачем не надано.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України покладено на сторони обов'язок довести обставини справи, на які вони посилаються, натомість відповідач не надав жодних доказів в обґрунтування своєї правової позиції.

Таким чином, своїми діями по оплаті поставленого товару відповідач визнав свою заборгованість перед позивачем, тому доводи відповідача про неотримання товару не спростовані належними та допустимими доказами в розумінні ст.ст.32-34 ГПК України, та не заслуговують на увагу суду.

Враховуючи викладене, оскільки поставка товару за видатковою накладною №65 від 17.08.15р. підтверджена належним чином, а оплату товару проведено лише частково, в сумі 199 960 грн., судова колегія доходить висновку про те, що у ТОВ «Айсберг Лімітед» утворилась заборгованість перед ТОВ «Укргазопостачання» у розмірі 57 734,90 грн., що підлягає стягненню в судовому порядку, чого не було здійснено судом першої інстанції.

Колегією суддів здійснено перерахунок штрафних санкцій, внаслідок чого суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до п.6.4 договору, у випадку порушення покупцем термінів здійснення оплати/взаєморозрахунків товару, передбачених договором, покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожний день прострочення платежу. Пеня нараховується на весь період прострочення починаючи з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, закінчуючи днем погашення заборгованості зарахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника.

Позивачем в своєму розрахунку нараховано пеню до стягнення, починаючи з 20.08.2015 року, однак у розрахунку допущено помилки, а саме нараховано пеню за кожний період включаючи день часткової оплати боргу. Таким чином, позивач в своєму розрахунку допустив подвійне нарахування пені у попередньому періоді до чергової оплати боргу, та у наступному періоді після оплати.

Однак, судова колегія зазначає, що при нарахуванні пені день оплати заборгованості не включається до розрахунку, а починається на наступний день після прострочення платежу і закінчується днем, що передує оплаті.

Таким чином, апеляційний суд здійснив свій розрахунок пені з урахуванням помилок, допущених позивачем, за наслідками якого встановлено, що розмір пені за прострочення платежів складає 5 845,93 грн.

Також судом перевірено розрахунок 15% річних, встановлених п.6.6 договору, відповідно до якого у випадку прострочення покупцем терміну здійснення оплати/взаєморозрахунку, передбаченого договором або додатковою угодою до договору, покупець зобовязаний на вимогу постачальника сплатити суму заборгованості з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 15% річних від простроченої суми користування грошовими коштами.

За наслідками перерахунку судова колегія дійшла висновку про допущення позивачем аналогічних помилок, що і при нарахуванні пені подвійне нарахування річних за день часткових оплат заборгованості.

Тому, обґрунтований розмір 15 % річних складає 1 743,03 грн., що і підлягає стягненню з відповідача.

Відповідно до ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п.4.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 17.12.2013, № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Пунктом 4.2 Постанови встановлено, що сторони договору можуть зменшити або збільшити передбачений законом розмір процентів річних.

Якщо укладеним сторонами договором передбачено збільшення розміру процентів у зв'язку з простроченням сплати боргу, розмір ставки, на яку збільшено проценти, слід вважати іншим розміром процентів.

Судова колегія відмовляє у задоволенні вимоги про стягнення 3% річних, оскільки в п.6.6 договору сторони передбачили інший розмір річних, а саме 15%, що і підлягає стягненню.

Стосовно нарахування штрафу у розмірі 25%, судова колегія перевірила розрахунок, викладений у позовній заяві, та вважає його вірним, а саме 25% штрафу нараховано на заборгованість у розмірі 57 734,90 грн., що перевищувала 10 днів.

Разом з тим, норми ЦК України, ГК України та ГПК України передбачають можливість зменшення судом розміру штрафних санкцій які підлягають стягненню, за наявності певних умов.

Згідно ст. 233 ГК України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Частина 3 статті 551 Цивільного кодексу України також встановлює, що розмір неустойки може бути зменшеним за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають значення.

При цьому, при застосуванні ч. 3 ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України слід мати на увазі, що поняття значно та надмірно є оціночними і мають конкретизуватися судом у кожному конкретному випадку. Слід враховувати, що правила ч. 3 ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов'язання боржником.

З викладеного вбачається, що зазначені норми дають право суду на зменшення неустойки в залежності від співвідношення її розміру і збитків.

Пунктом 3 ч.1 ст.83 ГПК України суду надане право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобовязання.

В контексті згаданої норми при зменшення розміру неустойки повинно бути взяти до уваги ступень виконання зобовязання боржником, майновий стан сторін, які беруть участь у зобовязанні, не лише майнові, але і інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

З урахуванням визначених Вищим господарським судом України в Постанові Пленуму Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції № 18 від 26.12.2011 р. критеріїв застосування положень п. 3 ст. 83 ГПК України, колегія суддів також відзначає, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені) господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

При цьому, як зазначено касаційною інстанцією в даній Постанові, при стягненні штрафних санкцій суд також повинен виходити з принципів справедливості, добросовісності та розумності.

З вищенаведених правових норм вбачається, що вирішення питання про зменшення штрафних санкцій законодавством віддано на розсуд суду, який досліджує та обєктивно оцінює докази у справі, та при прийнятті рішення керується, в тому числі, власним переконанням, заснованим на суті правових норм та оцінці доказів у їх сукупності.

Розглядаючи питання про зменшення штрафних санкцій, судова колегія приймає до уваги відсутність негативних наслідків для позивача, викликаних простроченням виконання, у вигляді заподіяної шкоди, а також зауважує, що заявлений до стягнення штраф складає 14 433,72 грн., поряд з ним стягується також пеня і % річних, що сумарно складає 22 734,36 грн., тоді як розмір основної заборгованості відповідача, заявлений до стягнення, складає 57 734,90 грн.

Отже, штрафні санкції, заявлені до стягнення складають майже половину розміру заборгованості, що, на думку судової колегії, являється неспіврозмірним та необґрунтованим, та являється зловживанням кредитором своїм правом вимагати застосування відповідальності за порушення боржником свого грошового зобовязання.

За таких обставин, враховуючи викладене, а також з урахуванням принципу співрозмірності суми боргу та штрафних санкцій та відсутності доказів понесення збитків позивачем, судова колегія вважає можливим застосувати положення пункту 3 ст. 83 ГПК України та зменшити розмір штрафу до 7000 грн.

Аналогічної правової позиції притримується Вищий господарський суд України в постановах у справах № 5023/3165/12 від 19.12.2012 р., № 908/1608/14 від 03.04.2014 р., № 921/167/13-г від 03.04.2014 р.

Підсумовуючи викладене, оскільки доводи апеляційної скарги обґрунтовані, а висновки суду першої інстанції являються передчасними, судова колегія дійшла висновку про необхідність скасування рішення господарського суду Одеської області від 11 січня 2016 року по справі № 916/4418/15, з прийняттям нового рішення, яким слід стягнути з ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «АЙСБЕРГ ЛІМІТЕД» на користь ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Укргазопостачання» 57 734,90 грн. основної заборгованості, 5845,93 грн. пені, 7000 грн. штрафу, 1743,03 грн. 15% річних. В стягненні 3% річних у розмірі 362,20 грн. слід відмовити.

Керуючись ст.99, п.2 ст.103, ч.1 ст.104, 105 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Укргазопостачання» задовольнити частково.

Рішення господарського суду Одеської області від 11 січня 2016 року по справі № 916/4418/15 скасувати.

Позов ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Укргазопостачання» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «АЙСБЕРГ ЛІМІТЕД» на користь ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Укргазопостачання» 57 734,90 (пятдесят сім грн. сімсот тридцять чотири грн. девяносто коп.) грн. основної заборгованості, 5845,93 (пять тисяч вісімсот сорок пять грн. девяносто три коп.) грн. пені, 7000 (сім тисяч) грн. штрафу, 1743,03 (одна тисяча сорок три грн. три коп.) грн. 15% річних.

В стягненні 3% річних у розмірі 362,20 грн. відмовити.

Доручити господарському суду Одеської області видати відповідні накази із зазначенням реквізитів сторін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено та підписано 21.03.2016 року

Головуючий суддя А.І. Ярош

Суддя В.А. Лисенко

Суддя Н.В. Ліпчанська