ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

15 березня 2016 р. Справа № 902/61/16

Господарський суд Вінницької області у складі:

головуючого судді Тварковського А.А.,

за участю:

секретаря судового засіданні Сидоренко О.О.,

представників:

позивача: Крота В.О., довіреність №б/н від 13.10.2015р., посвідчення адвоката;

відповідача: Федчишина В.А., довіреність №39 від 15.01.2016р., посвідчення водія серії НОМЕР_1 від 11.04.2008р.

представника КП "Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації": Тимощука Є.С., довіреність №1 від 04.01.2016р., посвідчення №100 від 25.02.2011р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом: товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційна фірма "Енергія" (вул. Папаніна, 3, м. Вінниця, 21100)

до: Вінницької міської ради в особі департаменту архітектури, містобудування та кадастру (вул. Пушкіна, 38, м. Вінниця, 21050)

про визнання права власності,

ВСТАНОВИВ :

товариство з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційна фірма "Енергія" звернулося до господарського суду Вінницької області з позовом до Вінницької міської ради в особі департаменту архітектури, містобудування та кадастру про визнання права власності на об'єкти нерухомого майна.

Позовні вимоги обґрунтовані наступним.

Під час впорядкування виробничо-господарської документації з ініціативи товариства комунальним підприємством «Вінницьке бюро технічної інвентаризації» виготовлено технічний паспорт на виробничі будівлі, які перебувають у власності позивача. Проте в даному технічному паспорті виробничі приміщення за літерою «М» площею 203,9 кв.м. та за літерою «Н» площею 107,2 кв.м. (2000 року забудови) вказані як «будівлі зведенні самочинно».

Позивач не погоджується із тим фактом, що ці приміщення зведенні самочинно, оскільки вони не відокремлені від інших будівель і є одним цілим із ними - цілісним майновим комплексом, який придбавався з торгів.

Враховуючи, що правовстановлюючі документи на ці приміщення відсутні, що позивач безперервно та добросовісно протягом 10 років володіє вказаними об'єктами нерухомості, товариство з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційна фірма "Енергія" звернулося із вказаними вище позовними вимогами до суду, посилаючись на положення ст.328, 344 ЦК України щодо визнання права власності на майно за набувальною давністю.

Ухвалою господарського суду Вінницької області від 25.01.2016р. за вказаним позовом порушено провадження у справі № 902/61/16 з призначенням її до розгляду.

09.02.2016р. в судовому засіданні оголошено перерву до 18.02.2016р.

Відповідно до ухвали суду від 18.02.2016р. замінено відповідача Вінницьку міську раду в особі департаменту архітектури, містобудування та кадастру на Вінницьку міську раду, відкладено розгляд справи до 03.03.2016р. та викликано в судове засідання в порядку ст. 30 ГПК України для надання пояснень стосовно матеріалів інвентаризаційної справи на об'єкт нерухомого майна (виробничі будівлі), що розташований за адресою: вул. Садова, 8-а, м. Вінниця, представника комунального підприємства "Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації".

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, наведені в позові та додатковій заяві (а.с.52-55). Окрім того, зауважив, що, на його думку, правових підстав у позивача для звернення з позовом в порядку 376 ЦК України немає.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечив, свою процесуальну позицію виклав у відзиві на позову наяву (а.с46-47). Під час судового розгляду справи наголосив на тому, що приміщення, на які позивач просить визнати право власності, збудовані самочинно, відтак в силу чинного законодавства не можливо визнати право власності на самочинно збудовані об'єкти за набувальною давністю. Окрім того, позивачем не доведено обставин, які відповідно до вимог ст.344 ЦК України надають можливість визнати право власності за набувальною давністю.

Будучи присутнім в судовому засіданні в порядку ст.30 ГПК України представник комунального підприємства «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації», дослідивши матеріали інвентаризаційної справи, повідомив, що об'єкти нерухомості «М» і «Н», які є предметом спору, дійсно збудовані самочинно, про що свідчить відповідна відмітка. Як пояснив останній, така відмітка ставиться тоді, коли власник майна не може підтвердити законність будівництва чи за відсутності правовстановлюючих документів. З матеріалів інвентаризаційної справи спеціаліст встановив, що серед ряду об'єкту нерухомості, які набувалися позивачем у власність в 1997 році, приміщень за літерами «М» і «Н» не було. По документам дані приміщення почали фігурувати у 2007 році, при цьому рік побудови вказано 2000 рік.

Розглянувши подані документи і матеріали справи, заслухавши пояснення учасників процесу, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Товариство з обмеженою діяльністю виробничо-комерційна фірма «Енергія» розташоване на земельній ділянці площею 8993,07 кв.м. у м. Вінниці по вул. Садовій, 8-А. Дана земельна ділянка належить позивачеві на підставі державного акту на право постійного користування землею серії І-ВН №001961 (а.с.10-12).

Відповідно до свідоцтва про право власності на будівлю №19 від 31 жовтня 1997 року позивачеві на праві колективної власності належить 100 процентів приміщень, які в цілому складаються із виробничої бази «прохідна, склад-ангар, гараж» (а.с.13).

На підставі вказаного свідоцтва про право власності Вінницьким міжміським бюро технічної інвентаризації видано реєстраційне посвідчення на нежитлові будівлі заг. пл. 1177 кв.м., у тому числі літ «А» - пл. 74,4 кв.м., літ «Б» - пл. 848,3 кв.м., літ. «В» - пл. 254,9 кв.м. та підсобні споруди і будівлі, що знаходяться за адресою: м. Вінниці по вул. Садовій, 8-А (а.с.14).

Згідно із свідоцтвом від 01 листопада 2000 року на підставі акту проведення прилюдних торгів позивачеві належить право власності на: матеріально-технічний склад літ. «В» площею 420,7 кв.м., навіс для будівельних машин та механізмів літ «Г» площею 356 кв.м., навіс літ «В1», що знаходяться за адресою: м. Вінниці по вул. Садовій, 8-А (а.с.15). Вказане майно 03.11.2000 року зареєстровано державним обласним комунальним підприємством «Вінницьке обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації», про що свідчить відповідне посвідчення (а.с.16).

Натомість відповідно до даних технічного паспорту (а.с.17-37) та матеріалів інвентаризаційної справи об'єкти склади під літерами «М» та «Н» містять відтиски штампів «будівлю зведено самочинно», жодних правовстановлюючих документів на вказані приміщення матеріали справи не містять, позивачем суду не надано.

Визначаючись до підстав заявлених в позові про визнання права власності, наявних у справі доказів, суд виходив із наступного

У Цивільному кодексі України набувальна давність розглядається як спосіб набуття права власності.

Набувальна давність поширюється на випадки фактичного безпідставного володіння чужим майном за певних умов.

Для набуття права власності на майно за набувальною давністю згідно з правилами ст. 344 ЦК, по-перше, необхідно, щоб заволодіння майном було добросовісним, тобто особа при заволодінні майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Разом з тим факт обізнаності особи про те, що вона не є власником речі, не виключає добросовісності володіння за умови, що заволодіння майном не відбулося з порушенням норм права (викрадення, шахрайство).

По-друге, таке володіння повинно бути відкритим, тобто очевидним для всіх інших осіб, при цьому володілець має ставитись до цього майна, як до власного (експлуатувати, вживати необхідні заходи для утримання майна в належному стані тощо). Приховування володільцем свого володіння майном є порушенням цієї вимоги.

По-третє, володіння майном повинно бути безперервним протягом встановлених законом строків (відповідно до ч. 2 ст. 344 ЦК особа, яка володіє майном, до часу свого фактичного володіння може приєднати час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є).

Цей строк відповідно до ст. 344 ЦК для нерухомого майна встановлений тривалістю десять років, для рухомого майна - п'ять років.

Інші строки за набувальною давністю встановлені на випадки, коли особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, але після закінчення строку договору власник не пред'явив вимоги про повернення майна. У цьому випадку право власності за набувальною давністю виникає через 15 років на нерухоме майно та через п'ять років на рухоме (ч. 3 ст. 344 ЦК). Цей строк обчислюється з дня спливу позовної давності, протягом якої власник мав право витребувати своє майно.

Перерви у володінні таким майном (ч. 3 ст. 344 ЦК) не впливають на перебіг строків набувальної давності, якщо володілець протягом одного року пред'явить вимоги про повернення майна або фактично поверне своє майно.

За загальним правилом право власності за набувальною давністю виникає з моменту спливу строків, визначених у частинах 1, 3 ст. 344 ЦК.

Слід зазначити, що оскільки можливість набуття права власності за набувальною давністю безпосередньо пов'язана зі спливом позовної давності, то ця норма не може бути застосована до вимог, на які позовна давність не поширюється (ст. 268 ЦК).

Не підлягає застосуванню ця норма й у випадках передачі власником майна у володіння за договором, який передбачає автоматичне його продовження, оскільки в такому випадку відсутній критерій «заволодіння майном».

Але сам по собі сплив строку набувальної давності не є достатньою підставою для набуття володільцем права власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби та цінні папери.

Аналіз ст. 344 ЦК в сукупності, зокрема, з нормами ч. 3 ст. 335, ч. 3 ст. 1157 ЦК дає підстави для висновку, що законодавець лише приблизно визначив коло об'єктів набувальної давності, вказавши на можливість набуття рухомих і нерухомих речей, включаючи земельні ділянки, транспортні засоби і цінні папери, та не зазначивши винятки.

Однак з огляду на загальні правила можна зробити висновок, що набувальна давність не застосовується до об'єктів, виключених із цивільного обороту (ст. 178 ЦК), або до таких об'єктів, щодо яких не може бути встановлене право власності як абсолютне речове право (майнові права, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація тощо).

Деякі групи об'єктів набувальної давності мають особливий статус: нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери.

Аналізуючи поняття «добросовісність володіння» як ознаку набувальної давності за ст. 344 ЦК, слід відзначити складність розуміння добросовісності у контексті цієї норми.

Тому слід звернути увагу на те, що добросовісність у контексті набувальної давності деякою мірою відрізняється від загальних правил добросовісності, яка згідно із загальними положеннями ЦК (ст. 3, ч. 5 ст. 12 ЦК) розглядається як принцип цивільного права і як презумпція поведінки особи. За змістом цих положень доказувати добросовісність давнісного володільця немає потреби, оскільки добросовісність і розумність його поведінки презюмується, якщо інше не встановлено судом (ч. 5 ст. 12 ЦК).

Однак видається, що такий погляд на добросовісність суперечить суті набувальної давності.

Як і при віндикації, при набувальній давності тягар доказування добросовісності лягає на зацікавлену сторону, у першому випадку на відповідача, в другому - на позивача.

До того ж застосування до набувальної давності презумпції добросовісності не відповідає буквальному змісту ст. 344 ЦК, оскільки в силу ч. 5 ст. 12 ЦК презумпція добросовісності діє тоді, коли законом встановлені правові наслідки недобросовісного здійснення особою свого права (частини 1, 3 ст. 388 ЦК), тоді як ст. 344 ЦК вказує на правомірні дії добросовісного заволодіння чужим майном.

Таким чином, виходячи зі змісту ст. 344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи і які повинен довести позивач, є такі:

- майно може бути об'єктом набувальної давності;

- добросовісність володіння;

- відкритість володіння;

- давність володіння та його безперервність;

- відсутність інших осіб, які претендують на це майно;

- відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності.

Також, виходячи із аналізу ст.344 ЦК України, вбачається, що позивачем у справах про набуття права власності за набувальною давністю є володілець чужого майна. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або особа, яка вважає себе власником майна.

Досліджуючи обставини справи в контексті доведення позивачем умов, визначених ст.344 ЦК України та необхідних для визнання права власності за набувальною давністю, суд не знаходить підстав для задоволення позову з огляду на таке.

По-перше, необхідно, щоб заволодіння майном було добросовісним, тобто особа при заволодінні майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності, тобто, що заволодіння майном не відбулося з порушенням норм права. Натомість з матеріалів справ вбачається, що позивач фактично не міг не знати, що дане майно збудовано без наявності будь-яких дозвільних документів, тобто самочинно та незаконно, що підтверджується матеріалами технічного паспорту, інвентаризаційної справи та поясненнями представника БТІ. Відтак в даному випадку позивач не може відноситися до категорії добросовісних володільців.

По-друге, відповідачем у категорії спорів про визнання права власності за набувальною давністю має бути попередній власник майна, проте Вінницька міська рада ніякого відношення до спірного майна не має, його власником бути не може, доказів протилежного сторонами суду не надано.

Отже, Вінницька міська рада не є належним відповідачем у справі, що є самостійного підставою для відмови в позові.

Окрім того, способом захисту прав є відповідні заходи, які дають об'єктивні підстави постраждалій особі відновити становище, яке існувало до порушення і отримати тим самих втрачені блага майнового або немайнового характеру. Відтак у разі, коли обраний спосіб не є таким, що спричинятиме поновлення порушених прав, а тим більш якщо він не передбачений ст. 16 ЦКУ, ст. 20 ГКУ, іншим правовим положеннями законодавчого акту чи договору, суд не має правових підстав для задоволення відповідних позовних вимог.

Як видно з матеріалів справи, обраний позивачем спосіб захисту не відповідає обставинам справи, відтак з самого початку унеможливлює відповідний захист права. Адже положеннями Цивільного кодексу України та іншими нормативно-правовими актами не передбачено можливості визнання права власності за набувальною давністю на самочинно збудоване майно. Тобто положення ст.344 Цивільного кодексу України цього зробити не дозволяють.

Натомість ст.376 Цивільного кодексу України окремо регулює правовідносини, пов'язані із самочинним будівництвом та із визнанням права власності на нього.

Зважаючи на встановлені судом обставини та норми вказаного вище законодавства, суд приходить до висновку, що в задоволенні заявлених позовних вимог, з наведених в позові підстав, слід відмовити повністю.

Як визначає ст.32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Згідно із ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

В силу вимог ч. 1 та 2 ст.43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Відповідно до ст.49 ГПК України судові витрати по справі при відмові в позові покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 4-3, 4-5, 22, 32, 33, 34, 36, 43, 44, 49, ст.ст. 82, 83, 84, 85, 86, 87, 115 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ :

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 21 березня 2016 р.

Суддя Тварковський А.А.

віддрук. прим.:

1 - до справи