РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

"21" березня 2016 р. Справа № 903/1140/15

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючий суддя Петухов М.Г.

суддя Мельник О.В. ,

суддя Розізнана І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 господарства "Ай-Ев"

на рішення господарського суду Волинської області від 24.12.2015 р.

у справі № 903/1140/15 (суддя Якушева І.О.)

за позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_2

до відповідача ОСОБА_1 господарства "Ай-Ев"

про стягнення 74287 грн. 88 коп.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_3;

від відповідача: ОСОБА_4

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Волинської області від 24.12.2015 р. у справі №903/1140/15 позов фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_1 господарства "Ай-Ев" про стягнення 74287 грн. 88 коп. задоволено повністю.

При прийнятті вищевказаного рішення, суд першої інстанції виходив з того, що 23.07.2015 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 як продавцем та фермерським господарством «АЙ-ЕВ» як покупцем було укладено договір продажу №2.

При вирішенні спірних правовідносин, судом першої інстанції встановлено, що на виконання умов договору продажу №2 від 23.07.2015р. позивач передав відповідачу товар - прес «Sipma Z-224/1» на суму 85 000 грн., що підтверджується копією видаткової накладної №РН-0000004 від 24.07.2015р. Відповідач частково здійснив оплату за переданий на підставі договору №2 від 23.07.2015р. товар в розмірі 20000 грн., що підтверджується копією прибуткового касового ордера №2 від 24.07.2015р.

Окрім того, в обґрунтування своїх висновків, суд першої інстанції вказує на те, що сторони вчинили дії на виконання умов договору №2 від 23.07.2015р., як було узгоджено в п. 5.3. договору покупець після укладення договору (24.07.2015р.) сплатив 20000 грн., продавець передав товар, а покупець його прийняв.

У зв'язку із простроченням відповідачем строків оплати товару, встановлених п. 5.3 договору, суд першої інстанції дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача 3875, 07 грн. пені за період з 01.09.2015р. по 14.10.2015р. підлягає до задоволення.

Враховуючи порушення відповідачем строків оплати товару, встановленого п. 5.3 договору №2 від 23.07.2015р., суд зазначив, що з відповідача відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України належить стягнути 1495 грн. збитків, завданих інфляцією, за вересень 2015р.

Ураховуючи п. 8.2. 8.2. договору №2 від 23.07.2015р., яким встановлено розмір процентів за користування грішми - 50% річних, суд першої інстанції дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача 3917,81 грн. процентів річних за користування чужими грошовими коштами підлягає до задоволення.

Ураховуючи копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю №446 від 15.04.2010р., оригінал платіжного доручення №893 від 24.11.2015р. про перерахування адвокату ОСОБА_3 2000 грн., договір про надання правової допомоги №5/15 від 04.11.2015р., укладений між адвокатом ОСОБА_3 і фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2, суд першої інстанції задоволив вимогу позивача про стягнення 2 000 грн. витрат на оплату послуг адвоката.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду першої інстанції, Фермерське господарство "Ай-Ев" звернулось з апеляційною скаргою до Рівненського апеляційного господарського суду, відповідно до якої просить рішення господарського суду Волинської області від 24.12.2015 р. у справі №903/1140/15 скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Скаржник вважає, що рішення господарського суду є незаконним та таким, що прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

На підтвердження своїх доводів, скаржник зважає, зокрема, на таке:

голова ФГ «Ай-ЕВ» (єдина особа, уповноважена на підписання господарських договорів від імені ФГ «Ай-ЕВ») не підписував договору продажу №2 від 23.07.2015р. та видаткову накладну №РН-0000004 від 24.07.2015р.;

відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України обовязковість скріплення правочину печаткою може бути визначена за письмовою домовленість сторін, при цьому, як убачається з договору продажу, останній скріплено печаткою ФОП ОСОБА_2;

договір продажу № 2 від 23.07.2015р. не було підписано жодною уповноваженою на підписання особо. Покупцем у договорі зазначено ФГ «Ай-ЕВ» в особі керівника ОСОБА_5. З тексту договору вбачається, що договір було підписано зі сторони продавця ОСОБА_2;

в розпорядженні ФГ «Ай-ЕВ» є примірник договору, на якому відсутній будь який підпис від сторони ФГ «Ай-ЕВ», однак примірник з підробленим ОСОБА_6 підписом від імені ФГ «Ай-ЕВ» є у розпорядженні ФОП ОСОБА_2;

як убачається з квитанції до прибуткового касового ордера №2 від 24.07.2015р., відомості про те, яка особа від імені ФГ «Ай-Ев» здійснювала часткову оплату за товар згідно договору №2 від 23.07.2015р. відсутні, відсутній і підпис такої особи. За таких обставин квитанції до прибуткового касового ордера №2 від 24.07.2015р. не відповідає вимогам, що ставляться до первинних документів.

З огляду на наведені вище аргументи на підтвердження своєї правової позиції, відповідач вважає, що судом першої інстанції було задоволено позов за відсутності на те визначених законом підстав, у звязку з чим рішення суду першої інстанції належить скасувати.

Від позивача - ОСОБА_1 господарства "Ай-Ев" надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідача, відповідно до якого просить оскаржене рішення суду першої інстанції залишити без змін, а в задоволенні апеляційної скарги відмовити.

На спростування доводів, викладених в апеляційній скарзі, вказує наступне.

перед укладенням договору директор відповідача ОСОБА_5 особисто разом з залученими ним спеціалістами оглянули даний прес, в тому числі перевірили в роботі. Дану обставину директор відповідача ОСОБА_5 підтвердив особисто в судових засіданнях суду першої інстанції;

стан та якість товару представників відповідача влаштовували, між сторонами була погоджена вартість товару - 85 000 грн. Оплата згідно умов договору проводилася траншами: 20000 грн. - 24.07.2015 року, 65 000 грн. - до 30.08.2015 року;

24.07.2015 року відповідачем було надано підписаний з його сторони договір, який був скріплений печаткою ОСОБА_1 господарства «Ай-Ев», проведено оплату готівкою згідно пункту 5.3. ОСОБА_7 продажу № 2 від 23 липня 2015 року, в сумі 20 000 грн. На підтвердження проведення вказаної оплати, відповідачу було видано позивачем прибутковий касовий ордер №2 від 24.07.2015 року з призначенням платежу «часткова оплата за товар згідно договору №2 від 23.07.2015 року»;

разом з пресом відповідачу було передано наявну технічну документацію на товар, сертифікат якості виробника, а також видаткову накладну №РН - 0000004 від 24.07.2015 року в двох екземплярах. Після розвантаження, представники ОСОБА_1 підприємства «Ай-Ев» оглянули товар. Зауважень на недоліки товару не надходило;

згідно з п.п. 4.3., 4.4., 4.5. договору, в разі виявлення можливих недоліків покупцем має бути складений відповідний акт та негайно повідомлено про це продавця. Акт складається з обовязковою присутністю представника продавця. При цьому, будь-яких зауважень про недоліки в роботі товару від покупця до продавця не надходиило, акти не складалися. Відповідачем не було подано в суді доказів на підтвердження повідомлення позивача про виявлені недоліки товару, переданого за видатковою накладною №РН-0000004 від 24.07.2015р., не було подано доказів складення акту про недоліки або іншого документа, який би свідчив про те, що товар було передано позивачем неналежної якості та заявления претензій позивачу;

відповідач використовував техніку в своїй господарській діяльності протягом жнив, не предявляючи зауважень до позивача щодо якості товару. 28.09.2015р. року відповідача було надіслано претензію про необхідність проведення розрахунку;

керівник ОСОБА_5 бажав придбати товар, знав про укладення договору, провів попередню оплату за товар, прийняв даний товар, товар знаходився на території підприємства протягом 3-х місяців, використовував його в роботі, проводив ремонтні роботи, не предявляв претензій до якості та кількості товару, і лише після подання позивачем даного позову заявив, що договір підписано не ним, а особою, яка не мала відповідних повноважень. У відповіді на претензію від 26.10.2015 року за №30 ОСОБА_5 не заперечує ні факту підписання договору, ні факту отримання товару, а лише вказує, що ним було проведено ремонтні роботи на суму 14 641 грн., які повинні бути включені у вартість товару;

ОСОБА_8 продажу № 2 від 23.07.2015р. є укладеним, оскільки сторони досягли згоди щодо його укладення, відбулося реальне виконання умов договору проведення відповідачем оплати в сумі 20 000 грн., що становить 23 % від загальної суми товару;

ОСОБА_8 продажу № 2 від 23.07.2015р. є чинним, не визнаний в судовому порядку недійсним;

печатка, яка зазначена у ОСОБА_7 продажу № 2 від 23.07.2015р. та видатковій накладній від 24.07.2015р. містить всі ідентифікуючі ознаки ОСОБА_1 підприємства «Ай-Ев»: найменування, місцезнаходження, код ЄДРПОУ;

згідно п. 5.3. ОСОБА_7 №2 від 23.07.2015р. покупець після укладення договору сплатив продавцю попередню оплату в сумі 20 000 грн. Продавець взамін надав прибутковий касовий ордер № 2 від 24.07.2015р. типової форми № КО 1, яка є Додатком 2 до Положення про проведення касових операцій у національній валюті в Україні. Всі необхідні реквізити прибуткового касового ордеру №2 від 24.07.2015р. заповнені як вимагає чинне законодавство;

вартість послуг за надання правової допомоги, передбачених даним ОСОБА_7, становила 2000 гривень, які були проплачені на поточний рахунок адвоката згідно платіжного доручення №893 від 24.11.2015 року.

За наведеного вище, відповідач вважає, що оскаржене рішення є цілком законним, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

21 березня 2016 року в судовому засіданні Рівненського апеляційного господарського суду представник скаржника підтримав доводи, наведені в апеляційній скарзі, стверджує, що судом першої інстанції при винесенні оскарженого рішення було порушено норми матеріального та процесуального права. З огляду на вказане, вважає, що рішення господарського суду Волинської області від 24.12.2015р. у справі №903/1140/15 належить скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Представник позивача - фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 в судовому засіданні заявив, що з доводами апелянта не погоджується, вважає їх безпідставними, а оскаржене рішення таким, що відповідає встановленим обставинам справи та нормам закону. З огляду на зазначене, просить суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи, апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що в задоволенні апеляційної скарги належить відмовити, а оскаржене рішення залишити без змін, з огляду на таке.

Судом апеляційної інстанції встановлено та як підтверджується матеріалами справи, 23.07.2015 року фізична особа-підприємець ОСОБА_2 (продавець) та фермерське господарство «АЙ-ЕВ» (покупець) уклали договір продажу №2 (далі по тексту ОСОБА_8) (а.с. 13).

За умовами п. 1.3. ОСОБА_7 продавець зобов'язався поставити товар, а покупець - оплатити його на умовах, визначених договором.

Пунктом 1.1 ОСОБА_7 передбачено, що цей договір визначає умови продажу пресу «Sipma Z-224/1» на суму 85 000 грн.

У п.п. 2.1, 2.2 ОСОБА_7 сторони погодили, що асортимент товару, його ціна і кількість, місце передачі та термін поставки визначаються в додатках до договору, рахунках та видаткових накладних, що є невід'ємною частиною договору. Всі рахунки та видаткові накладні, що виписані в період дії даного договору, є його невід'ємною частиною.

У розділі 4 ОСОБА_7 сторони погодили порядок приймання товару по кількості та якості.

Так, згідно з п.п. 4.3., 4.4., 4.5. ОСОБА_7 в разі виявлення можливих недоліків покупцем має бути складений відповідний акт та негайно повідомлено про це продавця. Акт складається з обовязковою присутністю представника продавця. Якщо продавцеві на протязі трьох робочих днів з дня отримання товару не надходить повідомлення про недоліки товару, товар вважається прийнятим покупцем, як такий, що відповідає вимогам. Претензії покупця розглядаються продавцем і визнаються обґрунтованими тільки при умові дотримання зазначених вимог, а також інструкцій виробника, інших нормативних документів по транспортуванню, зберіганню та застосуванню товару.

У відповідності до п. 4.7 ОСОБА_7 сторони дійшли згоди, що право власності на товар, а також ризик випадкового знищення або випадкового пошкодження товару переходить до покупця після передачі товару та підписання відповідних документів (накладних), що свідчать про прийом покупцем товару.

Як обумовлено п.п. 5.1, 5.3 ОСОБА_7, покупець здійснює оплату партії товару за ціною, вказаною в додатку та/або вказаною в рахунку-фактурі, що може виписуватися продавцем.Оплата товару проводиться наступним чином: 20 000 грн. вартості товару, відпущеного згідно договору оплачується в строк до 24 липня 2015р.; 65 000 грн. вартості товару, відпущеного згідно договору оплачується в строк до 30 серпня 2015р.

Як стверджується наявними у матеріалах справи доказами, на виконання умов договору продажу №2 від 23.07.2015р. позивач передав відповідачу товар - прес «Sipma Z-224/1» на суму 85 000 грн. Означений факт підтверджується копією видаткової накладної №РН-0000004 від 24.07.2015р., яка містить підписи представника відповідача та представника позивача, скріплена відбитками їх печаток (а.с. 12).

Як убачається із наявної у матеріалах справи копії прибуткового касового ордера №2 від 24.07.2015р., відповідач здійснив часткову оплату за переданий на підставі договору №2 від 23.07.2015р. товар в розмірі 20 000 грн. (а.с. 10).

При цьому, колегією суддів Рівненського апеляційного господарського суду в судовому засіданні 21.03.2016р. оглянуто оригінали договору продажу №2 від 23.07.2015р., видаткової накладної №РН-0000004 від 24.07.2015р. та прибуткового касового ордера №2 від 24.07.2015р.

Листом від 28.09.2015р. позивач направив на адресу відповідача претензію №50, в якій просив перерахувати решту суми заборгованості за товар, переданий за договором №2 від 23.07.2015р. (а.с. 11).

Листом № 30 від 26.10.2015р. ФГ «Ай-Ев» на претензію позивача повідомило, що при поставці товару порушено п. 2.3. договору № 2 від 23.07.2015р., яким передбачено, що якість товару відповідає сертифікату якості виробника, який продавець повинен передати покупцю разом з товаром (а.с. 40).

Ураховуючи факт проведення відповідачем часткової проплати, заборгованість відповідача перед позивачем за переданий за договором №2 від 23.07.2015р. становить 65000 грн.

На момент вирішення спору в судах першої та апеляційної інстанцій, відповідачем не надано жодних належних доказів на підтвердження факту погашення суми основного боргу в розмірі 65000 грн.

Аналізуючи встановлені обставини у даній справі та переглядаючи спірні правовідносини на предмет наявності правових підстав для задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції приймає до уваги наступні положення чинного законодавства.

Відповідно до ст.11 Цивільного кодексу України та ст.174 Господарського кодексу України господарські зобовязання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

У відповідності до ст. 20 ГК України держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб'єктів господарювання та споживачів. Кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Як убачається із встановлених обставини у даній справі, між сторонами виникли договірні правовідносини на підставі укладення договору продажу №2 від 23.07.2015р.

За приписами ч. 2 п. 1 ст. 175 Господарського кодексу України майнові зобовязання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Відповідно до ч. 1 ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч. 1 ст. 662 ЦК України, продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару, а також покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

З положень ст. 509 ЦК України, ст.173 ГК України вбачається, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно зі ст. 193 Господарського кодексу України та ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язань або їх зміна не допускається.

Як свідчать встановлені обставини у даній справі, позивач виконав взяті на себе за ОСОБА_7 зобовязання в повному обсязі, що стверджується такими первинними документами, як ОСОБА_7 продажу №2 від 23.07.2015р. та видатковою накладною №РН-0000004 від 24.07.2015р.

За приписами ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до ст. 9 вказаного Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Первинні документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

При цьому, колегія суддів вважає безпідставним твердження скаржника (позивача) про те, що ОСОБА_8 підписаний зі сторони відповідача неуповноваженою на те особою, а, відтак, зобовязання в останнього за таким ОСОБА_7 відсутні.

Як свідчать встановлені обставини у даній справі, ОСОБА_8, наданий позивачем скріплений печатками та засвідчений підписами сторін.

При цьому, зі сторони відповідача ОСОБА_8 підписано директором підприємства ОСОБА_5, який згідно з Наказом №1 ОСОБА_1 господарства «Ай-Ев» «Про повноваження голови фермерського господарства» від 01.04.2015р. виконує повноваження голови по управлінню поточною фінансово-господарською діяльністю фермерського господарства «Ай-Ев» (а.с. 56).

Натомість, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які свідчили б про те, що представник відповідача незаконно використовув печатку товариства, а також відсутні докази про підтвердження проведення відповідного розслідування уповноважених слідчих органів за фактом незаконного використання печатки. Докази передачі печатки іншій особі або ж її втрати суду теж надано не було.

Окрім того, нормами права, а саме статтею 241 ЦК України встановлено, що правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

З наявної в матеріалах справи копії прибуткового касового ордера №2 від 24.07.2015р. вбачається, що відповідач здійснив часткову оплату за переданий на підставі договору №2 від 23.07.2015р. товар в розмірі 20 000 грн.

Окрім того, у запереченнях на позов у справі №903/1140/15 (а.с. 45-46) та у письмових поясненнях відповідача у даній справі від 23.12.2015р. (вих. № 57) (а.с. 68) відповідач підтверджує факт отримання товару за ОСОБА_7 продажу № 2 від 23.07.2015р.

Разом з тим, у порядку п. п. 4.2. 4.4. ОСОБА_7 відповідачем не надано доказів виявлення недоліків поставленого товару, а також відсутній акт про наявність таких недоліків, що, з огляду на положення п. 4.4. ОСОБА_7, свідчить про прийняття покупцем товару, переданого за видатковою накладною №РН-0000004 від 24.07.2015р., як такого, що відповідає вимогам.

За правилами, визначеними ч. 1 ст. 688 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний повідомити продавця про порушення умов договору купівлі-продажу щодо кількості, асортименту, якості, комплектності, тари та (або) упаковки товару у строк, встановлений договором або актами цивільного законодавства, а якщо такий строк не встановлений, - в розумний строк після того, як порушення могло бути виявлене відповідно до характеру і призначення товару.

Згідно з ч. 1 ст. 679 Цивільного кодексу України продавець відповідає за недоліки товару, якщо покупець доведе, що вони виникли до передання товару покупцеві або з причин, які існували до цього моменту.

Відтак, відповідачем не доведено, що недоліки товару виникли до передання товару покупцеві або з причин, які існували до цього моменту.

Як правильно відзначив суд першої інстанції, ненадання позивачем сертифікату якості товару не звільняє відповідача від обовязку його оплатити.

Між тим, колегія суддів ураховує розяснення, наведені у п. п.3.4. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" № 11 від 29.05.2013р., відповідно до яких наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

За таких умов, факт прийняття відповідачем ОСОБА_7 до виконання, що віднайшло своє виражаення у проведенні відповідачем часткової оплати вартості прийнятого товару та у фактичному прийнятті такого товару, свідчить про наступне схвалення правочину.

Більше того, у матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач заперечує чи спростовує факт отримання товару за ОСОБА_7.

Між тим, як правильно відзначив суд першої інстанції, долучена відповідачем до матеріалів справи копія видаткової накладної №РН-0001893 від 29.08.2015р. не є належним доказом на підтвердження передачі товару неналежної якості, оскільки відповідачем не доведено, що запчастини, придбані ним у ОСОБА_9 на підставі цієї накладної, використовувались саме для ремонту пресу, придбаного у позивача. Окрім того, рахунок-фактура №СФ-0007716 від 08.08.2015р. є документом, який видано фермерському господарству «АЙ-ЕВ» ОСОБА_9 лише на оплату товару, і не підтверджує факт придбання товару.

Навіть, якщо запчастини придбавалися для ремониту пресу, придбаного у позивача, вказана обставина не свідчить про те, що на момент передачі пресу відповідачу, він був неналежної якості, а зазначені запчастини могли бути використані як для поточного ремонту пресу, так і іншого обладнання, яке перебуває у власності відповідача.

За наведених вище обставин, ураховуючи відсутність доказів проведення відповідачем повної оплати за отриманий товар, колегія суддів вважає законним висновок суду першої інстанції в частині задоволення позову про стягнення з відповідача 65 000 грн. заборгованості.

Окрім того, колегія суддів вважає безпідставною заяву скаржника про призначення у даній справі судової почеркознавчої експертизи для встановлення тієї обставини, чи дійсно підпис на примірнику ОСОБА_7 продажу № 2 від 23.07.2015р. та примірнику квитанції до прибуткового касового ордеру № 2 від 24.07.2015р. виконаний зі сторони відповідача головою ОСОБА_1 господарства ОСОБА_5

Адже, у даному випадку належить враховувати, що у порядку ст. 41 ГПК України судову експертизу належить призначати для розяснення тих питань, які потребують спеціальних знань.

Натомість, у даному випадку встановлено, що товар за договором є прийнятим відповідачем та частково оплачений, а, відтак, договір прийнятий останнім до виконання, що згідно вимог ст. 241 ЦК України вказує на наступне схвалення такого правочину відповідачем та, відповідно, спростовує сумніви у виникненні у відповідача зобовязань за зазначеним ОСОБА_7.

За таких підстав, не виникає потреби у зясуванні у порядку призначення судової експертизи питання про те, чи дійсно ОСОБА_8 продажу № 2 від 23.07.2015р. та прибутковий касовий ордер № 2 від 24.07.2015р. підписані директором відповідача, оскільки виникнення договірних зобовязань у відповідача по оплаті прийнято товару доведено наявними у матеріалах справи доказами з урахуванням вимог діючого законодавства.

Між тим, колегія суддів вважає за необхідне відзначити, що відповідач на момент здійснення судового провадження у даній справі судом першої інстанції жодного разу не скористався у порядку ст. 22 ГПК України своїм пооцесуальним правом щодо подання клопотання про призначення судової експертизи, тоді як звернувся із зазначеною завою лише у суді апеляційної інстанції. За наведеного виникають сумніви у добросовісному ставленні відповідача до користування своїми процесуальними правами та виконання процесуальних обов'язків.

У частині визначення правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення 3875,07 грн. пені за період з 01.09.2015р. по 14.10.2015р., колегія суддів виходить з наступного.

Згідно норм статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Відповідно до п. 8.2. договору №2 від 23.07.2015р. у випадку порушення термінів або умов оплати товару покупець сплачує на користь продавця пеню у розмірі 2% від суми, діючої у відповідний період прострочення платежу, від суми простроченого або неналежно здійсненого платежу за кожен день прострочення розрахунку, а також проценти за користування грішми у розмірі 50% річних від простроченої суми.

Всупереч вимогам статті 193 ГК України, відповідачем не були виконані належним чином договірні господарські зобов'язання, що є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Зокрема, у ч. 1 ст. 230 ГК України зазначено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Приймаючи до уваги наведені вище умови ОСОБА_7 та зважаючи на встановлений факт прострочення відповідачем виконання зобов'язання, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції стосовно того, що пеня в сумі 3875,07 грн. пені за період з 01.09.2015р. по 14.10.2015р. нарахована позивачем цілком правомірно із урахуванням наведених вище положень чинного законодавства та умов ОСОБА_7, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають до задоволення.

Стосовно заявлених позовних вимог в частині стягнення 1495 грн. збитків, завданих інфляцією, за вересень 2015р, то судова колегія, з урахуванням положень ст. 625 ЦК України, листа Верховного Суду України „Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ від 03.04.1997 №62-97р. та встановленого судом факту прострочення відповідачем виконання зобов'язання, вважає, що нарахування позивачем інфляційних втрат в сумі 1495 грн. є правомірним, а тому суд першої інстанції дійшов цілком законного та обгрунтованого висновку про задоволення позову в цій частині.

Стосовно вимоги позивача про стягнення на підставі п. 8.2. договору з відповідача процентів за користування грішми в розмірі 3917,81 грн. за період з 01.09.2015р. по 14.10.2015р. , то колегія суддів виходить з такого.

В силу дії норми ст. 536 Цивільного кодексу України за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Згідно з ч. 3 ст. 692 Цивільного кодексу України у разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

У ОСОБА_7, зокрема, у п. 8.2. договору №2 від 23.07.2015р. встановлено розмір процентів за користування грішми - 50% річних.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про задоволення вимога про стягнення з відповідача 3917, 81 грн. процентів річних за користування чужими грошовими коштами.

З огляду на наявні у матеріалах справи копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю №446 від 15.04.2010р. (а.с.25), оригінал платіжного доручення №893 від 24.11.2015р. про перерахування адвокату ОСОБА_3 2000 грн. (а.с.24), договір про надання правової допомоги №5/15 від 04.11.2015р., укладений між адвокатом ОСОБА_3 і фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (а.с. 19) та, ураховуючи положення ст. ст. 48, 49 ГПК України, ст. ст. 1, 6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", п.6.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №7 від 21.02.2013 року «Про деякі питання практики застосування розділу VІ Господарського процесуального кодексу України», колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про стягнення з відповідача 2000 грн. витрат на оплату послуг адвоката.

З приводу заявленого відповідачем у суді апеляційної інстанції 21.03.2016р. клопотання про зупинення провадження у даній справі до вирішення господарським судом Волинської області справи №03/903/167/16 за позовом ФГ "Ай-Ев" до ФОП ОСОБА_2 про визнання договору продажу №2 від 23.07.2015р. недійсним, то колегія суддів відхиляє зазначене клопотання відповідача та не приймає до розгляду з огляду на таке.

За результатами дослідження матеріалів справи судом встановлено, що відповідач вчинив дії, які свідчать про наступне схвалення зазначеного правочину, що виключає необхідність у з'ясуванні результатів вирішення спору у справі №03/903/167/16.

Окрім того, колегія суддів зважає на те, що у суді першої інстанції відповідач жодного разу не заявляв клопотання про зупинення провадження у даній справі, а також не скористався у порядку процесуального Закону своїм правом щодо подання зустрічного позову у даній справі про визнання договору продажу №2 від 23.07.2015р. недійсним або ж щодо подання позовної заяви з аналогічним предметом спору в порядку іншого позовного провадження.

Вказане свідчить про недобросовіне користування відповідачем своїми процесуальними правами, а, відтак, судом відхиляється клопотання відповідача .

За наведених обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції надав оцінку наявним у справі доказам за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, що відповідає вимогам ст. 43 ГПК України.

В силу дії норм ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Натомість, скаржником не надано достатніх належних та допустимих доказів у розумінні ст. ст. 32, 33, 34 ГПК України на підтвердження своєї правової позиції, викладеної в апеляційній скарзі.

Зважаючи на вказане, судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують встановлених обставин справи, не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами та суперечать положенням чинного законодавства, а тому не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги.

Отже, рішення господарського суду Волинської області від 24.12.2015 р. у справі №903/1140/15 прийняте за повного з'ясуванням усіх обставин, що мають значення для справи, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для його зміни чи скасування в порядку статті 104 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Рівненський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду Волинської області від 24.12.2015 р. у справі №903/1140/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 господарства "Ай-Ев" - без задоволення.

2. Справу №903/1140/15 повернути в господарський суд Волинської області.

Головуючий суддя Петухов М.Г.

Суддя Мельник О.В.

Суддя Розізнана І.В.