РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.03.2016Справа №910/1850/16

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Атлантіс"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Колиба"
простягнення 4 492, 50 грн.
Суддя Усатенко І.В.

Представники сторін:

від позивача: Миненко О.А. (за дов.);

від відповідача: не з'явились

В судовому засіданні 21.03.2016 на підставі ст. 85 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частину рішення суду.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва звернулось з позовом Товариство з обмеженою відповідальністю "Атлантіс" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Колиба" про стягнення заборгованості за договором поставки № 431 ОПКи від 05.102.2015 в сумі 4492,50 грн., з яких: 3725,92 грн. заборгованість, 571,02 грн. пеня, 142,21 15% річних, 53,35 грн. інфляційне збільшення.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на невиконання відповідачем договірних зобов'язань.

Ухвалою суду від 10.02.2016 порушено провадження у справі № 910/1850/16, розгляд останньої призначено на 29.02.2016.

Позивачем подано документ на виконання вимог ухвали суду.

В судове засідання 29.02.2016 представник відповідача не з'явився, про дату та час судового розгляду був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Ухвалою від 29.02.2016 в порядку ст. 77 ГПК України, відкладено розгляд справи на 21.03.2016.

В судове засідання 21.03.2016 представник відповідача не з'явився, про дату та час судового розгляду був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Представник позивача позовні вимоги підтримав, просив суд позов задовольнити у повному обсязі.

Відповідач в судові засідання не з'являвся, про день та час судового засідання повідомлений належним чином (повідомлення про вручення поштової кореспонденції в матеріалах справи), про причини неявки суд не повідомив, вимог ухвал суду від не виконав.

Відповідно до положень ст. 75 Господарського процесуального кодексу України справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

05.10.2015 між позивачем (постачальник за договором) та відповідачем (покупець за договором) укладений договір поставки №431ОПКи (далі - договір), за умовами якого постачальник зобов'язується у зумовлені строки передати (поставити) у власність покупцю алкогольну продукцію відповідно до узгоджених замовлень, а покупець - приймати вказаний товар і сплачувати за нього грошову суму.

Відповідно до п. 2.1 договору, постачальник зобов'язується поставити товар згідно Міжнародних правил інтерпретації комерційних термінів "Інкотермс" в редакції 2000 року на умовах DDP (в торгову точку покупця). Місце призначення поставки товару - згідно замовлень покупця - в межах місць призначення зазначених в додатку №2.

Загальна сума договору визначається виходячи з цін на товар, асортименту та загальної кількості товару, що поставляється. Ціна товару, що постачається за кожною окремою поставкою, узгоджується сторонами додатково. Узгодження здійснюється шляхом направлення постачальником покупцю видаткової накладної в електронному вигляді із зазначенням ціни товарів, що постачаються, та подальшим погодженням покупцем зазначеної ціни, або відмови її погодження. Підписуючи видаткові накладні та приймаючи товар, покупець підтверджує, що поставка товару відбулась за узгодженими сторонами цінами (п.п.3.1, 3.2, 3.4 договору).

Право власності на товар від постачальника до покупця переходить в момент підписання сторонами оформленої накладної. Приймання товару здійснюється по кількості відповідно до транспортних та товаросупровідних документів постачальника. Підписуючи видаткові накладні та приймаючи товар, покупець підтверджує, що поставка товару відбулась відповідно до попередньо узгодженого сторонами асортименту та кількості товару по даній поставці (п.п.6.1, 6.2, 6.5 договору).

Покупець зобов»язаний оплатити поставлений товар протягом 21 календарних днів з моменту передання товару покупцю. Оплата здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника (п.п.7.1, 7.2. договору).

Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 30.09.2018, згідно п. 11.1 договору.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем договору, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором поставки.

Відповідно до частини 1 статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з частиною 4 статті 265 Господарського кодексу України сторони для визначення умов договорів поставки мають право використовувати відомі міжнародні звичаї, рекомендації, правила міжнародних органів та організацій, якщо це не заборонено прямо або у виключній формі цим Кодексом чи законами України.

Реалізація суб'єктами господарювання товарів не господарюючим суб'єктам здійснюється за правилами про договори купівлі-продажу. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу (частина 6 статті 265 Господарського кодексу України).

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Нормами частини 1 статті 656 Цивільного кодексу України встановлено, що предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Згідно з частиною 1 статті 662 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

У відповідності до норм частини 1 та частини 2 статті 664 Цивільного кодексу України обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Якщо з договору купівлі-продажу не випливає обов'язок продавця доставити товар або передати товар у його місцезнаходженні, обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент здачі товару перевізникові або організації зв'язку для доставки покупцеві.

Відповідно до частини 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Нормами частини 1 статті 694 Цивільного кодексу України договором купівлі-продажу може бути передбачений продаж товару в кредит з відстроченням або з розстроченням платежу.

Як встановлено судом, на виконання умов укладеного договору поставки товару № 431ОПКи від 05.10.2015 позивачем було поставлено, а відповідачем прийнято товар на загальну суму 4 525,92 грн., що підтверджується підписаними видатковими накладними №18438 від 06.10.2015 на суму 2907,78 грн., №18496 від 07.10.2015 на суму 559,44 грн., №20021 від 27.10.2015 на суму 1058,70 грн., товарно-транспортними накладними (02 АТКИ 018438 від 06.10.2015, 02 АТКИ 018496 від 07.10.2015, 02 АТКИ 020021 від 27.10.2015, довіреністю до договору №431ОП від 06.10.2015, належним чином засвідчені копії яких наявні в матеріалах справи.

З яких відповідач лише оплатив 800,00 грн. за накладною № 18438 від 06.10.2015, що вбачається з банківської виписки по рахунку позивача за 16.10.2015.

Матеріали справи свідчать про підписання сторонами акту звірки взаєморозрахунків від 31.12.2015, з якого вбачається, що сальдо на вказану дату складає 3 725, 92 грн. Інший акт від 05.02.2016 складений та підписаний лише з боку позивача.

Претензія від 26.01.2016, яка направлена відповідачу 28.01.2016, про погашення заборгованості за договором у розмірі 3 725, 92 грн., залишена відповідачем без задоволення.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується зі статтями 525, 526 Цивільного кодексу України відповідно до яких зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідач порушив свої зобов'язання за договором, оскільки відповідно до п. 7.1 договору, він зобов'язаний оплатити поставлений постачальником товар протягом 21 календарного дня з моменту передачі товару покупцю.

Тобто накладна від 06.10.2015 повинна бути оплачена не пізніше 27.10.2015, від 07.10.2015 - 28.10.2015, від 27.10.2015 - 17.11.2015.

З огляду на вищенаведене та встановленням факту невиконання відповідачем обов'язку з оплати отриманого товару за договором поставки та факту наявності заборгованості у розмірі 3 725,92 грн., вимоги позивача про стягнення суми основного боргу підлягають задоволенню у розмірі 3 725,92 грн.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов'язань, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь 571,02 грн. пені (на суму боргу 2 107, 78 грн. з 27.10.2015 за 99 днів., 559,44 грн. з 28.10.2015 за 98 днів., 1058, 70 грн. з 17.11.2015 за 78 днів), 15% річних у розмірі 142,21 грн. (на суму 2 107,78 грн. з 07.11.2015 за 89 календарних днів, на суму 559,44 грн. з 08.11.2015 за 88 днів., 1058, 70 грн. з 27.11.2015 за 68 днів.) та інфляційні - 53,35 грн., нарахованих по періодам за кожним фактом поставки.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд зауважує, що передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу враховуючи індекс інфляції та відсотків річних є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

Згідно з частинами 1, 3 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

У відповідності до частини 2 статті 551 Цивільного кодексу України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом.

Дії відповідача є порушенням умов договору, що є підставою для застосування відповідальності (нарахування пені) відповідно до пункту 9.3. договору.

Судом враховано викладене у пункті 1.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", а саме те, що з огляду на вимоги частини першої статті 4-7 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

В силу частини шостої статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок, згідно ст. 253 ЦК України.

Тобто, початком перебігу строку виконання зобов'язання з оплати поставленого товару слід вважати наступний день від дати його отримання. Таким чином, початковою датою прострочення виконання зобов'язання за накладною від 06.10.2015 є 27.10.2015, за накладною від 07.10.2015 - 29.10.2015, за накладною від 27.10.2015 - 18.11.2015.

За перерахунком суду відповідно до вимог умов договору та чинного законодавства з відповідача підлягає стягненню пеня в розмірі 417,11 грн. та 15% річних в розмірі 126,91 грн.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур'єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (п.п. 3.1, 3.2 постанови пленуму ВГСУ №14 від 17.12.2013).

Суд перевірив розрахунок інфляційних та визнав його вірним і обґрунтованим. Тому інфляційні підлягають задоволенню у заявленому до стягнення розмірі - 53, 35 грн.

З огляду на вищенаведене позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених вимог.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 32, 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва,

В И Р І Ш И В:

1.Позов задовольнити частково.

2.Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Колиба" ( 02660, м. Київ, Дніпровський район, Гідропарк, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Атлантіс" ( 52500, Дніпропетровська обл.., м. Синельникове, вулиця Космічна, будинок 1, ) заборгованість у розмірі 3 725, 92 грн. (три тисячі сімсот двадцять п'ять гривень 92 коп.), пеню - 417,11 грн. (чотириста сімнадцять гривень 11 коп.), 15 % річних - 126, 91 грн. (сто двадцять шість гривень 91 коп.), інфляційні - 53, 35 грн. (п'ятдесят три гривні 35 коп.) та 1 326, 10 грн. (одна тисяча триста двадцять шість гривень 10 коп.) судового збору.

3.В іншій частині позовних вимог відмовити.

4.Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Відповідно до частини 5 статті 85 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України. Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 22.03.2016

Суддя І.В.Усатенко