ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" березня 2016 р. Справа № 909/1214/15

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючого - судді Кравчук Н.М.

суддів Кордюк Г.Т.

ОСОБА_1

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Мізунь" (надалі ТзОВ "Мізунь"), б/н від 04.01.2016р. (вх.№ЛАГС 01-05/342/16 від 21.01.2016р.)

на рішення господарського суду Івано-Франківської області від 22.12.2015р.

у справі № 909/1214/15

за позовом: приватного виробничо-комерційного підприємства "Альрамі" (надалі ПВКП "Альрамі"), м. Івано-Франківськ

до відповідача: ТзОВ "Мізунь", с. Новий Мізунь, Долинський район, Івано-Франківська область

про стягнення 88 912,00 грн.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_2 представник (довіреність № 3 від 19.10.2015р.)

від відповідача: не зявився

Представнику позивача розяснено права та обовязки передбачені ст.ст. 20, 22, 28 ГПК України. Клопотання про здійснення технічної фіксації судового процесу та заяв про відвід суддів від учасників судового процесу не надходило.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Івано-Франківської області від 22.12.2015р. у справі № 909/1214/15 (суддя Максимів Т.В.) позовні вимоги ПВКП "Альрамі" задоволено. Стягнуто з ТзОВ "Мізунь" на користь ПВКП "Альрамі" 88 912,00 грн. - основного боргу та 1 333,69 грн. судового збору.

Приймаючи рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що сума боргу підтверджується матеріалами справи, в свою чергу належними та допустимими доказами відповідачем не спростована.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, ТзОВ "Мізунь" подало апеляційну скаргу, в якій вказує, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано надані ним докази та аргументи, а відтак, винесено незаконне рішення, просить його скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. Зокрема, скаржник зазначає, що сума боргу в розмірі 88 912,00 грн. не підтверджена належними доказами, не було проведено взаємозвіряння з бухгалтерськими даними відповідача. Крім того, стверджує в апеляційній скарзі, що позивачем не доведено самого факту надання послуг по спірному договору.

Згідно протоколу про автоматичний розподіл справ між суддями від 21.01.2016р. дану справу розподілено до розгляду судді-доповідачу ОСОБА_3, склад колегії сформований з суддів: Кравчук Н.М. головуючий суддя, ОСОБА_4 та ОСОБА_1

Ухвалами Львівського апеляційного господарського суду від 25.01.2016р. поновлено строк подання апеляційної скарги, прийнято її до провадження та призначено до розгляду на 16.02.2016р.

У звязку з тимчасовою непрацездатністю судді Гнатюк Г.М., розпорядженням в.о. голови суду від 12.02.2016р. внесено зміни в склад колегії суддів по розгляду справи № 909/1214/15, замість судді Гнатюк Г.М. введено суддю Кордюк Г.Т.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 16.02.2016р. розгляд апеляційної скарги відкладено на 10.03.2016р.

Позивач відзиву на апеляційну скаргу не подав, в судовому засіданні проти доводів, наведених в апеляційній скарзі, заперечив, оскаржуване рішення суду вважає законним та обґрунтованим, відтак просить суд залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідач участі уповноваженого представника в судові засідання жодного разу не забезпечив, будучи належним чином повідомленим про час та місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги.

Натомість 10.03.2016р. на адресу суду надійшло клопотання від ТзОВ «Мізунь» про відкладення розгляду справи в звязку з неможливістю забезпечити в судове засідання фахівця з галузі права, хоча має бажання взяти участь в судовому засіданні з метою обґрунтування своєї апеляційної скарги (зареєстроване в канцелярії суду за вх№ 01-04/1903/16).

Зі змісту п. 1 ч. 1 ст. 77 ГПК України вбачається, що у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них, справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Водночас згідно з ч.3 ст. 22 ГПК України сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Колегія суддів зазначає, що сторона не позбавлена права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою-п'ятою статті 28 ГПК України, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Крім того, на сторону покладається обовязок доведення тих чи інших обставин, на які вона посилається в своєму клопотанні. Всупереч зазначеному, відповідачем не долучено жодних доказів на підтвердження викладених в клопотанні обставин.

З огляду на викладене, а також на обмеженість процесуальних строків для розгляду спору, суд відхиляє клопотання відповідача про відкладення розгляду справи.

Розглянувши апеляційну скаргу, матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, Львівський апеляційний господарський суд встановив наступне.

01.01.2013р. між ТзОВ "Мізунь" (замовник) та ВКП «Альрамі» (експедитор) укладено договір транспортного експедирування № 2, предметом якого є взаємовідносини сторін, які виникають при перевезенні та транспортно-експедиторському обслуговуванні вантажів, що надаються замовником експедитору для перевезення автомобільним транспортом перевізника чи залучених ним осіб в міжнародному, міжміському та міському сполученнях (а.с. 7-9).

Пунктом 2.2 договору передбачено, що експедитор зобовязався організувати перевезення довіреного йому вантажу в пункт призначення та видати його уповноваженій на отримання вантажу особі, а замовник зобовязався оплатити вартість послуг експедитора.

Ціни, платежі та розрахунки за послуги визначені в розділі 4 договору.

Відповідно до п.4.3 договору платежі та взаємні розрахунки між сторонами здійснюються на підставі рахунків.

Пунктом 4.4 договору сторони погодили, що розрахунки за цим договором здійснюються в безготівковій формі у національній грошовій одиниці України шляхом переказу коштів на поточний рахунок експедитора впродовж 15-ти календарних днів з дати відправлення належним чином оформлених документів (рахунку експедитора, товарно-транспортної накладної (CMR), акта виконаних робіт та податкової накладної), якщо в заявці не зазначені інші умови оплати за кожне окреме перевезення.

На виконання умов договору експедитор організував доставку вантажів на адресу вантажоодержувачів, що зазначені у товарно-транспортних накладних та заявках на перевезення на загальну суму 115 912,00 грн.

Виконання експедитором договірних зобовязань підтверджується наявними в матеріалах справи копіями договорів-заявок, рахунків- фактур, актів здачі-прийняття робіт (надання послуг) та товарно-транспортними накладними (а.с. 11-130).

Однак, замовник свої зобовязання що оплати послуг виконав не належним чином, за отримані послуги оплату в розмірі 115 912,00 грн. не здійснив.

В звязку з чим 20.07.2014р. позивач надіслав на адресу відповідача претензію вих.№ 2 про оплату боргу в сумі 115 912,00 грн. в 7-денний термін з дати виставлення цієї вимоги; докази направлення якої наявні в матеріалах справи (а.с. 131-132).

Проте, дана вимога була задоволена частково в сумі 27 000,00 грн., решта заборгованості в сумі 88 912, грн. відповідачем не оплачена, що стало підставою для звернення до суду.

При винесенні постанови колегія суддів керувалася наступним.

В ст.11 ЦК України зазначено, що, однією з підстав виникнення зобовязань, є зокрема договори та інші правочини.

Майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, що визначено ст. 175 ГК України.

За змістом ст.316 ГК України за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу. Договором транспортного експедирування може бути встановлений обов'язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, укладати від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечувати відправку і одержання вантажу, а також виконання інших зобов'язань, пов'язаних із перевезенням. Договором транспортного експедирування може бути передбачено надання додаткових послуг, необхідних для доставки вантажу (перевірка кількості та стану вантажу, його завантаження та вивантаження, сплата мита, зборів і витрат, покладених на клієнта, зберігання вантажу до його одержання у пункті призначення, одержання необхідних для експорту та імпорту документів, виконання митних формальностей тощо).

Аналогічні положення закріплено і у ст. 909 ЦК України: за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу.

Статтею 901 ЦК України встановлено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Матеріалами справи підтверджується факт надання позивачем транспортно-експедиторські послуги на загальну суму 115 912,00 грн., зокрема заявками на перевезення вантажу, товарно-транспортними накладними, актами здачі-прийняття робіт (надання послуг), які підписані обома сторонами та скріплені печатками юридичних осіб без будь-яких зауважень, та рахунками фактурами.

Відтак, посилання скаржника на те, що позивачем не доведено самого факту надання транспортно-експедиторських послуг є необґрунтованим та спростовується вищенаведеним.

Як зазначалося вище, п.4.4 договору сторони погодили оплату послуг замовником протягом 15 календарних днів після отримання ним належним чином оформленого пакету документів.

Проте, відповідач оплату за надані послуги здійснив частково на суму 27 000,00 грн., що підтверджується банківськими виписками, в яких в призначені платежу зазначено «оплата за транспортні послуги згідно договору № 2 від 01.01.2013р.» (а.с. 189-191).

В звязку з чим станом на момент звернення до суду у відповідача перед позивачем виникла заборгованість в сумі 88 912,00 грн. основного боргу, доказів оплати якої в матеріалах справи відсутні.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що сума основного боргу відповідача перед позивачем станом становить 88 912,00 грн., відтак, дана вимога є обґрунтованою та такою, що підлягає до задоволення.

Щодо твердження скаржника про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме розгляд справи за відсутності представника відповідача, в звязку з чим останній був позбавлений права подати свої пояснення та заперечення щодо позову, то суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвали суду першої інстанції про порушення провадження у справі від 29.10.2015р. та про відкладення розгляду справи від 17.11.2015р. і 08.12.2015р. направлялися ТзОВ Мізунь, докази отримання останнім відповідних ухвал знаходяться в матеріалах справи.

Зі змісту ухвал суду вбачається, що підставою відкладення розгляду справи були неявка представників та задоволення клопотання відповідача про відкладення з можливістю забезпечити участь уповноважено представника в судові засідання.

Сторони мають право знайомитися з матеріалами справи, робити з них витяги, знімати копії, брати участь в господарських засіданнях, подавати докази, брати участь у дослідженні доказів, заявляти клопотання, давати усні та письмові пояснення господарському суду, наводити свої доводи і міркування з усіх питань, що виникають у ході судового процесу, заперечувати проти клопотань і доводів інших учасників судового процесу, оскаржувати судові рішення господарського суду в установленому цим Кодексом порядку, а також користуватися іншими процесуальними правами, наданими їм цим Кодексом (ч.2 ст. 22 ГПК України).

Таким чином, надіславши ухвали суду за вказаною ТзОВ Мізунь адресою, суд вчинив всі належні процесуальні дії щодо своєчасного повідомлення відповідача про дату, час і місце розгляду справи і забезпечення його участі в судових засіданнях для реалізації ним права на судовий захист своїх прав та інтересів.

Відповідно до ч.3 ст. 22 ГПК України сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходи до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що відповідач був належним чином повідомлений про дату час місце розгляду справи, відтак мав час та можливість подати свої заперечення проти заявлених вимог, проте, своїм конституційним правом на захист прав і охоронюваних законом інтересів не скористався.

Відповідно до ч.3 ст. 43 ГПК України господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Статтею 32 ГПК України встановлено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Частиною 2 ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Однак, скаржником всупереч вищенаведеній нормі права, не подано доказів, які б спростували факти, наведені в позовній заяві, а доводи, зазначені в апеляційній скарзі не спростовують правомірність висновків, викладених в оспорюваному рішенні суду першої інстанції.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення місцевого господарського суду є законним, обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись, ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Львівський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ :

1. Рішення господарського суду Івано-Франківської області від 22.12.2015р. у справі № 909/1214/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно з розділом ХІІ-1 ГПК України.

3. Справу передати до господарського суду Івано-Франківської області.

Головуючий суддя Кравчук Н.М.

судді Кордюк Г.Т.

ОСОБА_1