РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.03.2016Справа №904/4930/15

За позовомФізичної особи-підприємця ОСОБА_1
доПублічного акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» в особі відокремленого підрозділу - відділення «Дніпропетровська міжрегіональна дирекція» Публічного акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк»
простягнення заборгованості
за зустрічним позовом Публічного акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк»
доФізичної особи-підприємця ОСОБА_1
провизнання договорів оренди недійсними
Суддя Босий В.П.

Представники сторін:

від позивача за первісним позовом:ОСОБА_3
від відповідача за первісним позовом:Максименко В.О.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляді господарського суду Дніпропетровської області перебувала справа №904/4930/15 за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (надалі - «Підприємець) до Публічного акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» в особі відокремленого підрозділу - відділення «Дніпропетровська міжрегіональна дирекція» Публічного акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» (надалі - «Банк») про стягнення 113 008,63 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за договором оренди нежилого приміщення № 1/1 від 23.06.2014 р. щодо своєчасної та повної сплати орендних платежів.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 20.08.2015 р. позов задоволено повністю.

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 02.12.2015 р. рішення господарського суду Дніпропетровської області від 20.08.2015 р. скасовано, справу №904/4930/15 направлено до господарського суду Дніпропетровської області для подальшого направлення за підсудністю до господарського суду міста Києва.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 10.12.2015 р. справу №904/4930/15 передано за підсудністю до господарського суду міста Києва.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.12.2015 р. справу №904/4930/15 передано на розгляд судді Босому В.П.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 21.12.2015 р. справу прийнято до свого провадження суддею Босим В.П. та призначено до розгляду на 20.01.2016 р.

18.01.2016 р. від представника позивача до канцелярії суду надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог, в якій позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість з орендної плати у розмірі 97 250,34 грн., пеню у розмірі 26 261,34 грн., 3% річних у розмір 2 161,32 грн. та інфляційні у розмірі 6 485,11 грн. Вказана заява прийнята судом для подальшого розгляду.

19.01.2015 р. до канцелярії суду від Публічного акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» надійшла зустрічна позовна заява до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про визнання договорів оренди недійсними.

Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані тим, що договори оренди нежилого приміщення №1/1 від 23.06.2014 р. та №1/2 від 23.06.2014 р. не відповідають вимогам чинного законодавства України, оскільки є удаваними, тобто укладеними з метою приховування іншого правочину.

Судове засідання 20.01.2015 р. не відбулося у зв'язку з перебуванням судді Босого В.П. на лікарняному та було перенесено на 08.02.2016 р.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 28.01.2016 р. прийнято до спільного розгляду з первісним позовом зустрічний позов Банку.

02.02.2016 р. від представника позивача за первісним позовом надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, в якому він вказував на безпідставність заявленого зустрічного позову та недоведеність Банком того, що спірні договори укладені з порушенням норм чинного законодавства України.

В судових засіданнях 08.02.2016 р. та 24.02.2016 р. судом оголошувались перерви на 24.02.2016 р. та 14.03.2016 р. відповідно.

Представник позивача за первісним позовом в судове засідання з'явився, надав пояснення по суті спору, проти задоволення зустрічного позову заперечував повністю, первісні позовні вимоги підтримав.

Представник відповідача за первісним позовом в судове засідання з'явився, надав пояснення по справі, проти задоволення первісного позову заперечував, зустрічні позовні вимоги підтримав повністю.

В судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У судових засіданнях складалися протоколи згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

23.06.2014 між Підприємцем (орендодавець) та Банком (орендар) укладено договір оренди нежилого приміщення № 1/1 (надалі - «Договір»), відповідно до п. 1.1 якого орендодавець зобов'язується передати, а орендар прийняти у строкове платне користування нежиле приміщення (надалі «Об'єкт оренди») загальною площею 88,6 кв.м., яке розташоване в будівлі (надалі «Будівля») за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно з п. 1.3 Договору приміщення передається в оренду з метою розміщення відділення (філії) орендаря.

Пунктом 6.1 Договору передбачено, що розмір орендної плати за 1 (один) кв.м. приміщення становить суму в гривнях, еквівалентну 16,93 доларам США по курсу продажі орендарем долара США на день відповідного орендного платежу без врахування ПДВ.

Загальна сума орендної плати на місяць визначається шляхом множення кількості квадратних метрів площі об'єкта оренди згідно з актом прийому-передачі на зазначений вище розмір орендної плати за один квадратний метр згідно з цим договором. Загальна сума орендної плати на місяць становить суму в гривнях. еквіваленти) 1500 доларам США по курсу продажі орендарем долара США на день відповідного орендного платежу без врахування ПДВ (п. 6.2 договору).

Відповідно до п. 1 договору №1 від 01.10.2014 про внесення змін та доповнень до Договору сторони дійшли згоди змінити з 01.10.2014 р. по 31.12.2014 р. п. 6.1, п.6.2 Договору, виклавши їх у такій редакції:

6.1. Розмір орендної плати за цим договором на період з 01.10.2014 р. по 31.12.2014 р. за 1 (один) квадратний метр приміщення становить суму в гривнях, еквівалентну 14,67 (чотирнадцять доларів 67 центів) доларам США по курсу продажі орендарем долара США на день відповідного орендного платежу без врахування ПДВ;

6.2. Загальна сума орендної плати на період з 01.10.2014 р. по 31.12.2014 р. на місяць визначається шляхом множення кількості квадратних метрів площі об'єкта оренди згідно з актом прийому-передачі на зазначений вище розмір орендної плати за один квадратний метр згідно з цим договором. Загальна сума орендної плати за місяць становить суму, в гривнях, еквівалентну 1300 (одна тисяча триста) доларам США, по курсу продажі орендарем долара США на день відповідного орендного платежу без врахування ПДВ за місяць.

Згідно з п. 1 договору №2 від 31.12.2014 р. про внесення змін та доповнень до Договору сторони дійшли згоди змінити з 01.10.2014 р. по 31.12.2014 р. п. 6.1, п. 6.2 Договору, виклавши їх у такій редакції:

6.1. Розмір орендної плати за цим договором за 1 (один) квадратний метр приміщення становить 225,73 гривень (двісті двадцять п'ять гривень 73коп), без врахування ПДВ;

6.2. Загальна сума орендної плати на місяць визначається шляхом множення кількості квадратних метрів площі об'єкта оренди згідно з актом прийому-передачі на зазначений вище розмір орендної плати за один квадратний метр згідно з цим договором. Загальна сума орендної плати за місяць становить 20 000,00 гривень (двадцять тисяч гривень 00 копійок), без врахування ПДВ за місяць.

Пунктом 6.9 Договору визначено, що орендна плата сплачується щомісячно у безготівковому порядку шляхом банківського переказу на зазначений в розділі 12 цього договору поточний рахунок орендодавця не пізніше 15 числа поточного місяця (у випадку якщо орендодавець не порушує строку згідно якого виставляється рахунок на оплату орендної плати), за який здійснюється оплата, на підставі виставленого орендодавцем рахунку-фактури. Орендодавець повинен вчасно виставляти такі рахунки орендареві на пізніше 5 числа поточного місяця.

На виконання умов Договору Підприємець передала, а Банк прийняв в оренду нерухоме майно загальною площею 88,6 кв.м., яке розташоване в будівлі за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується актом прийому-передачі нежилого приміщення від 23.06.2014 р.

Спір у справі виник у зв'язку із неналежним, на думку позивача, виконанням відповідачем грошового зобов'язання за Договором, у зв'язку з чим позивач вказує на існування заборгованості у розмірі 97 250,34 грн.

Договір є договором оренди, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 58 Цивільного кодексу України та Глави 30 Господарського кодексу України.

Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Згідно із ч. 1 ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Матеріалами справи підтверджується факт передачі позивачем в оренду, прийняття відповідачем та користування ним спірними приміщеннями за Договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Частинами 1, 4 ст. 285 Господарського кодексу України визначено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом 6.9 Договору визначено, що орендна плата сплачується щомісячно у безготівковому порядку шляхом банківського переказу на зазначений в розділі 12 цього договору поточний рахунок орендодавця не пізніше 15 числа поточного місяця (у випадку якщо орендодавець не порушує строку згідно якого виставляється рахунок на оплату орендної плати), за який здійснюється оплата, на підставі виставленого орендодавцем рахунку-фактури.

Таким чином, з урахуванням розміру заявлених позовних вимог, строк виконання Банком грошового зобов'язання зі сплати орендної плати у розмірі 97 250,34 грн. на момент подання позовної заяви настав.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно із статтями 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Матеріалами справи підтверджується наявність у Банку грошового зобов'язання по сплаті на користь позивача на підставі Договору у розмірі 97 250,34 грн.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Банком обставин, з якими чинне законодавство пов'язує можливість звільнення його від відповідальності за порушення зобов'язання, не наведено.

За таких обставин, позовні вимоги Підприємця про стягнення з Банку заборгованості у розмірі 97 250,34 грн. є правомірними та обґрунтованим.

Також позивачем за первісним позовом заявлено вимогу про стягнення з відповідача пені у розмірі 26 261,34 грн., 3% річних у розмір 2 161,32 грн. та інфляційних у розмірі 6 485,11 грн. за прострочення виконання грошового зобов'язання у період з 16.03.2015 р. по 15.01.2016 р.

Судом встановлено, що відповідач за первісним позовом у встановлений Договором строк свого обов'язку по перерахуванню коштів не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов'язання (в т.ч. у період, який вказано позивачем), тому дії відповідача є порушенням договірних зобов'язань (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.

У відповідності до ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

За змістом ст.ст. 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, різновидом якої є штраф та пеня.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 9.4 Договору визначено, що у випадку прострочки орендарем сплати орендної плати більше ніж на місяць, орендар сплачує пеню в розмірі 0,1% від належної до сплати суми за кожен день прострочки. Сплата пені не звільняє орендаря від проведення передбачених договором розрахунків.

Підприємцем заявлено вимогу про стягнення з Банку пені у розмірі 26 261,34 грн., нарахованої за прострочення виконання грошового зобов'язання у період з 16.03.2015 р. по 15.01.2016 р., проте суд відзначає наступне.

Згідно ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Тобто, пеня нараховується за перші шість місяців прострочення, а не за весь період прострочення до подачі позову.

За перерахунком суду, розмір пені, що підлягає стягненню з відповідача за первісним позовом, становить 17 853,56 грн. В іншій частині (8 407,78 грн.) пеня нарахована безпідставно.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд перевірив наданий позивачем розрахунок та вважає за можливе стягнути з відповідача за первісним позовом 3% річних у розмір 2 161,32 грн. та інфляційні у розмірі 6 485,11 грн.

За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення первісних позовних вимог та стягнення з Банку на користь Підприємця заборгованості у розмірі 97 250,34 грн., пені у розмірі 17 853,56 грн., 3% річних у розмір 2 161,32 грн. та інфляційні у розмірі 6 485,11 грн.

В іншій частині заявлених первісних позовних вимог (пеня у розмірі 8 407,78 грн.) необхідно відмовити з викладених підстав.

Стосовно зустрічних позовних вимог Банку суд відзначає наступне.

Як передбачено ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України визнання правочину недійсним є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів.

Згідно із частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За приписами частин 1-5 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до п. 2.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» якщо чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, господарському суду для вирішення питання про прийняття позовної заяви слід керуватися правилами статей 1 і 2 ГПК. Отже, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

Таким чином, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків, а у випадку якщо позов заявляється не стороною оспорюваного правочину - наявність порушеного права такої особи.

За змістом п. 2.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» №11 від 29.05.2013 р. в силу припису ст. 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (прокурора - в разі подання ним відповідного позову).

Позивач за зустрічним позовом вказує на те, що укладений між сторонами Договір та договір оренди нежилого приміщення №1/2 від 23.06.2014 р. є удаваними, оскільки укладені з метою приховання іншого правочину стосовно одного і того ж нерухомого майна.

Зокрема, пунктом 10.1 Договору визначено, що термін оренди об'єкту оренди встановлюється на 2 роки 11 місяців 8 днів: з 23.06.2014 р. по 31.05.2017 р. включно.

В свою чергу, пунктом 10.1 договору №1/2 від 23.06.2014 р. сторонами погоджено, що термін оренди об'єкту оренди встановлюється на 2 роки 11 місяців: з 01.06.2017 р. по 30.04.2020 р. включно.

На думку позивача за зустрічним позовом, вказані обставини свідчать про те, що такі договори є удаваними, оскільки вони були вчинені сторонами для приховання іншого правочину, а саме договору оренди спірного нерухомого майна на строк з 23.06.2014 р. по 30.04.2020 р. без дотримання обов'язкового нотаріального посвідчення такого договору.

Відповідно до ст. 235 Цивільного кодексу України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За змістом приписів цивільного законодавства вбачається, що оскільки при вчиненні удаваного правочину настання його мети - приховати інший правочин, бажають досягти обидві сторони, то до відносин цих сторін застосовуються правила того правочину, якому відповідала внутрішня воля сторін і який вони насправді вчинили.

Удаваним є правочин, що вчинюється з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді вчинили. Тому при укладенні удаваного правочину до відносин його учасників застосовуються правила щодо правочину, який сторони мали на увазі (який сторони приховали). Суб'єкт, який вимагає визнання правочину недійсним як укладеного з метою приховати інший правочин, повинен довести, що правочин укладений з такою метою (лист Верховного Суду України від 24.11.2008 р. «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

При цьому, для визнання правочину удаваним суду слід установити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди.

За змістом п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Тобто, ознакою удаваного правочину є умисне встановлення між сторонами правочину інших правовідносин, ніж ті щодо яких його було оформлено.

В той же час, в даному випадку сторонами були укладені 2 договори оренди нерухомого майна, при цьому тривалість таких договорів не змінює їх правової природи (найм), а відтак посилання Банку в даному випадку на приписи ст. 235 Цивільного кодексу України є безпідставними.

Суд відзначає, що строк найму кожного окремого договору не перевищував встановлений ст. 793 Цивільного кодексу України трирічний строк, а відтак обов'язкового посвідчення таких договорів нотаріально чинним законодавством України не вимагалося.

Більш того, статтею 627 Цивільного кодекс України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст. 628 Цивільного кодексу України).

Положеннями ст. 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відтак, підписавши без заперечень як Договір, так і договір №1/2 від 23.06.2014 р., сторони погодилися зі всіма умовами таких договорів, в тому числі, в частині строку найму спірного нерухомого майна, що свідчить про відсутність порушеного права Банку внаслідок їх укладення.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно із ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Таким чином, позивач за зустрічним позовом належними та допустимими засобами доказування не довів наявності обставин з якими приписи ст. 203 Цивільного кодексу України передбачають недійсність договорів оренди нежилого приміщення №1/1 та №1/2 від 23.06.2014 р.

За таких обставин, правові підстави для визнання договорів оренди нежилого приміщення №1/1 та №1/2 від 23.06.2014 р. недійсними з викладених у позовній заяві Банку підстав відсутні, а тому в задоволенні зустрічного позову необхідно відмовити в повному обсязі.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» в особі відокремленого підрозділу - відділення «Дніпропетровська міжрегіональна дирекція» Публічного акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» (01004, м. Київ, вул. Пушкінська, 42/4; ідентифікаційний код 14361575) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_2; ідентифікаційний номер НОМЕР_1) заборгованість у розмірі 97 250 (дев'яносто сім тисяч двісті п'ятдесят) грн. 34 коп., пеню у розмірі 17 853 (сімнадцять тисяч вісімсот п'ятдесят три) грн. 56 коп., 3% річних у розмір 2 161 (дві тисячі сто шістдесят одна) грн. 32 коп., інфляційні у розмірі 6 485 (шість тисяч чотириста вісімдесят п'ять) грн. 11 коп. та судовий збір у розмірі 2 475 (дві тисячі чотириста сімдесят п'ять) грн. 01 коп. Видати наказ.

3. В іншій частині в задоволенні позову Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 відмовити.

4. В задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 21.03.2016 р.

Суддя В.П. Босий