ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" березня 2016 р. Справа № 911/435/16

Господарський суд Київської області у складі головуючого судді Колесника Р.М. при секретарі судового засідання Щотової Я.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом Управління житлово-комунального господарства Біличі, Київська обл., смт. Коцюбинське

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, Київська обл., м. Ірпінь

про стягнення 13 293,93 гривень,

За участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_2, доручення №б/н від 03.02.2016 року;

від відповідача: не зявилися.

Управління житлово-комунального господарства «Біличі» (далі - позивач) звернулось до господарського суду Київської області з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі - відповідач) про стягнення заборгованості у розмірі 13 293,93 гривень, з яких 8 479,80 гривень - сума основного боргу, 568,28 гривень - пеня, 453,76 гривень - 3% річних, 3 792,09 гривень - інфляційні втрати.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на неналежне виконання відповідачем зобовязань за договором № 231 від 16.03.2011 про надання послуг з водопостачання, водовідведення, вивезення ТПВ.

Розгляд справи відкладався.

24.02.2016 до канцелярії господарського суду Київської області від представника позивача надійшли письмові пояснення № б/н від 22.02.2016 року, в яких наведено додаткове обґрунтування позовних вимог в частині, що стосується дотримання порядку, визначеного договором щодо збільшення вартості надаваних послуг, а також надав засвідчені копії актів наданих послуг за період, за який утворилася заборгованість.

09.03.2016 до канцелярії господарського суду Київської області від представника позивача надійшли письмові пояснення № 243 від 02.03.2016 року, в яких наведено додаткове обґрунтування позовних вимог, зокрема зазначено про те, що акти наданих послуг за липень - жовтень 2012 року вручалися відповідачу особисто, а з листопада 2012 року по грудень 2015 року направлялися відповідачу поштою за адресою місця реєстрації.

Відповідач в жодне судове засідання не зявився, відзив на позов не надав, про час і місце судового засідання був повідомлений належним чином.

Ухвали Господарського суду Київської області від 10.02.2016 та 24.02.2016 направлялись відповідачу з рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення на адресу, зазначену Позивачем у позові, яка відповідає адресі, зазначеній в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб підприємців, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців та громадських формувань.

Відповідно до правої позиції, викладеної в п.3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб підприємців та громадських формувань), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Враховуючи те, що незявлення відповідача не перешкоджає розгляду справи по суті, а матеріали справи є достатніми для вирішення спору в даному судовому засіданні, суд вважає за можливе розглянути позов у відсутності представника відповідача, за наявними у справі матеріалами згідно з вимогами статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно зясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

16.03.2011 р. між Управлінням житлово-комунального господарства «Біличі» (виконавець) та фізичною особою ОСОБА_1 (споживач) було укладено договір № 231 про надання послуг з водопостачання, водовідведення та вивезення ТПВ, відповідно до п. 1.2 якого виконавець зобовязується надавати споживачу послуги з централізованого холодного водопостачання, централізованого водовідведення та вивезення ТПВ, а споживач зобовязується своєчасно здійснювати оплату за споживання і користування послугами на умовах цього договору. Як вбачається з матеріалів справи послуги надавалися щодо вивезення ТПВ.

Згідно з п. 3.1 договору розмір щомісячної плати за надані послуги на момент укладення даного Договору за встановленими тарифами та нормами становить: 82,65 гривень з ПДВ в місяць за 1,5 м3 за вивезення ТПВ.

Пунктом 3.3 договору передбачено, що виконавець має право в односторонньому порядку збільшувати або зменшувати вартість наданих послуг. При цьому виконавець повинен повідомити споживача в термін не пізніше ніж за 10 днів до початку розрахункового періоду.

Відповідно до рішення виконавчого комітету Коцюбинської селищної ради №6 від 31.01.2012 року «Про встановлення УЖКГ «Біличі» тарифу на послуги з вивезення твердих побутових відходів в смт. Коцюбинське» тариф на послуги з вивозу твердих побутових відходів з урахуванням ПДВ за 1 куб. м становить 134, 60 гривень.

У відповідності з п. 4.2 договору розрахунковий період оплати 1 календарний місяць. Термін остаточних розрахунків - на пізніше 10 числа наступного за розрахунковим місяця.

На виконання умов договору № 231 про надання послуг з водопостачання, водовідведення та вивезення ТПВ від 16.03.2011 р. позивачем було надано послуги відповідачу на суму 8 479,80 гривень за період з 01.07.2012 по 31.12.2015, що підтверджується долученими до матеріалів справи актами прийому-передачі робіт за період з 01.07.2012 р. до 31.12.2015 р. Надані позивачем акти прийому-передачі робіт з боку відповідача не підписані але з огляну на наявні в матеріалах справи докази їх вручення та надіслання на адресу відповідача, що ним жодним чином не спростовано, а також враховуючи зміст п. 4.1. Договору, суд приймає зазначені акти у якості належних та допустимих доказів надання позивачем послуг, обумовлених договором у розглядуваний період.

10.12.2015 року позивач надіслав на адресу відповідача претензію про сплату заборгованості за надані послуг з вимогою повернення заборгованості, яку відповідач залишив без відповіді та задоволення.

Оскільки відповідач не розрахувався з позивачем за договорами про надання послуг № 231 про надання послуг з водопостачання, водовідведення та вивезення ТПВ від 16.03.2011 р., останній звернувся з даним позовом до суду та просить суд стягнути з відповідача 8 479,80 гривень основного боргу, що утворився за період з 01.07.2012 по 31.12.2015 року.

Дослідивши обставини справи, надані судом докази суд приходить до висновку про задоволення позову у повному обсязі з огляну на наступне.

Згідно приписів статті 509 Цивільного кодексу України зобовязанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зазначена норма кореспондується з приписами статті 193 Господарського кодексу України.

Так, у відповідності до ч. 1 статті 193 Господарського кодексу України субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з ч. 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобовязань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобовязань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до ч. 7 статті 193 Господарського кодексу України не допускається одностороння відмова від виконання зобовязання, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Приписами статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як зазначено у ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У відповідності з ч. 1 статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з ч. 1 ст. 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Як зазначалось вище, приписами статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Статтею 36 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Згідно зі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідач у судові засідання не зявився, відзиву на позов, контррозрахунку суми заборгованості, або доказів погашення заборгованості за договорами № 231 про надання послуг з водопостачання, водовідведення та вивезення ТПВ від 16.03.2011 р. в сумі 8 479,80 гривень суду не надав.

Отже, факт порушення відповідачем зобовязань судом встановлений та по суті відповідачем не спростований.

З урахуванням наведеного вище та встановлення судом наявності заборгованості відповідача перед позивачем, позовні вимоги про стягнення 8 479,80 гривень основної заборгованості підлягають задоволенню.

Також позивач просив суд стягнути 568,28 гривень пені.

Статтею 216 Господарського кодексу України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно з приписами ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до вимог ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно п. 7.2 договору у разі несвоєчасної або неповної оплати послуг та/або відшкодування витрат виконавця, споживач сплачує виконавцю пеню у розмірі одного відсотку за кожен день прострочки від суми боргу, нарахування якої не припиняється до повного погашення боргу.

Згідно з ч. 6 ст. 231 ГК України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Розрахунок пені здійснений позивачем з урахуванням зазначених вище приписів ч.6 ст. 231 ГК України та ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» за період з 11.08.2015 р. до 31.01.2016 р. є обґрунтованим та арифметично вірним.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення 568,28 гривень пені підлягають задоволенню.

Окрім того, позовна заява містить вимоги щодо стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З долученого до матеріалів справи розрахунку 3% річних вбачається, що розмір 3% річних було визначено у сумі 453,76 гривень, нарахованих на прострочену заборгованість відповідача за період з 11.08.2012 р. до 31.01.2016 р., який є обґрунтованим та арифметично вірним.

Розмір інфляційних втрат, заявлених до стягнення позивачем, становить 3 792,09 гривень, нарахованих на прострочену заборгованість за період з липня 2012 року по грудень 2015 року, є обґрунтованим та арифметично вірним.

За таких обставин суд дійшов висновку щодо задоволення позовних вимог Управління житлово-комунального господарства «Біличі» у повному обсязі.

Судові витрати відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 32-34, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити повністю.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (08200, АДРЕСА_1, код НОМЕР_1) на користь Управління житлово-комунального господарства «Біличі» (08298, Київська обл., м. Ірпінь, смт. Коцюбинське, вул. Меблева, 11-А, код 23579209) 8 479 (вісім тисяч чотириста сімдесят девять) гривень 80 коп. основного боргу, 568 (пятсот шістдесят вісім) гривень 28 коп. пені, 453 (чотириста пятдесят три) гривень 76 коп. 3% річних, 3 792 (три тисячі сімсот девяносто дві) гривень 09 коп. інфляційних втрат, 1 378 (одна тисяча триста сімдесят вісім) гривень 00 коп. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

У судовому засіданні 09.03.2016 р. оголошено вступну та резолютивну частину рішення. Повне рішення складено 14.03.2016 р.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя Р.М. Колесник