ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" березня 2016 р.Справа № 922/6632/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Макаренко О.В.

при секретарі судового засідання Нагірна М.Т.

розглянувши справу

за позовом Приватного підприємства "Рось", м. Сквира
до Споживчого товариства "Колос", м. Харків
про стягнення 133 635,12 грн.
за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1, довіреність б/н від 15.01.2016 р.

відповідача - не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство "Рось" (позивач) звернулося до господарського суду з позовною заявою до Споживчого товариства "Колос" (відповідача) про стягнення 69 888,04 грн. основного боргу, 2 570,89 грн. пені, 6 249,71 грн. 3% річних та 54 926,48 грн. інфляційних збитків за договором купівлі-продажу електричної енергії №15-ЕЕ-с-08 від 05.03.2008 р. Позивач також просить суд покласти на відповідача витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 004,53 грн.

Представник позивача у судовому засіданні та у заяві про уточнення позовних вимог в порядку ст. 22 ГПК України (вх.№5977 від 23.02.2016 р.) просить суд стягнути з відповідача лише основний борг в розмірі 69 888,04 грн., також просить суд стягнути з відповідача судовий збір в розмірі 1 378,00 грн. та повернути позивачеві надмірно сплачену суму судового збору за подання позовної заяви в розмірі 626,53 грн.

Проаналізувавши зміст поданої позивачем заяви про уточнення позовних вимог (вх.№5977 від 23.02.2016 р.), суд дійшов висновку про те, що дана заява за своєю правовою природою є заявою про відмову від позовних вимог в частині стягнення 2 570,89 грн. пені, 6 249,71 грн. 3% річних та 54 926,48 грн. інфляційних збитків.

Відповідно до ч. ч. 4, 6 ст. 22 ГПК України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

Господарський суд не приймає відмови від позову, зменшення розміру позовних вимог, визнання позову відповідачем, якщо ці дії суперечать законодавству або порушують чиї-небудь права і охоронювані законом інтереси.

У пункті 4.6. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" роз'яснено, що якщо у справі заявлено кілька позовних вимог і позивач відмовився від деяких з них, провадження у справі на підставі пункту 4 частини першої статті 80 ГПК України припиняється у частині тих вимог, від яких було заявлено відмову (за умови, що судом не буде застосовано припис частини шостої статті 22 ГПК України щодо неприйняття відмови від позовних вимог), а розгляд решти позовних вимог здійснюється в загальному порядку.

З огляду на викладене, суд вважає за необхідне прийняти відмову позивача від позовних вимог про стягнення з відповідача 2 570,89 грн. пені, 6 249,71 грн. 3% річних та 54 926,48 грн. інфляційних збитків та припинити провадження у справі в цій частині на підставі п. 4 ч. 1 ст. 80 ГПК України.

Таким чином, предметом позову є заборгованість за договором в розмірі 69888,04 грн.

Представник позивача у судовому засіданні підтримує позовні вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 69 888,04 грн.

В обґрунтування позовних вимог посилається на ст.ст. 530, 629, 655 ЦК України.

Відповідач про дату, час і місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином, в судові засідання свого повноважного представника не направив, про причини неявки суду не повідомив, витребуваних судом документів до суду не надав.

За таких обставин суд вважає, що судом вжито всіх необхідних заходів щодо повідомлення відповідача, тому суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача за наявними у справі матеріалами відповідно до ст. 75 ГПК України.

Ухвалою суду від 25.02.2016 р. було продовжено строк розгляду спору у даній справі на 15 днів.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, вивчивши матеріали справи, всебічно та повно дослідивши надані позивачем докази в їх сукупності, суд встановив наступне.

05.03.2008 року між позивачем (покупець) та відповідачем (постачальник) був укладений договір купівлі-продажу електричної енергії №15-ЕЕ-с-08 (далі - договір), за умовами п.1.1. якого постачальник зобов'язався погодинно продавати активну електричну енергію (далі - електричну енергію), а покупець - приймати й сплачувати електричну енергію на умовах та в терміни, передбачені цим договором.

Згідно з п.5.1. договору ціна за 1 кВт.год. у розрахунковому періоді складає 100% роздрібного тарифу електропередавальної організації за 1 кВт.год. електричної енергії, затвердженого Постановою НКРЕ на відповідний розрахунковий період, по класах напруги у відповідності з тією групою споживачів, до якої належить покупець.

Згідно з п.9.1. договору цей договір набирає сили з моменту його підписання тільки в тому випадку, якщо покупець не має заборгованості перед електропередавальною організацією, що підтверджується відповідним Актом звірки. Договір діє до 31 грудня 2008 року, а в частині розрахунків - до повного виконання сторонами своїх зобов'язань.

Згідно зі ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно з п.9.3. договору покупець має право розірвати цей договір за поважних причин, письмово попередивши про це постачальника не пізніше, ніж за 45 днів до дня розірвання цього договору.

Договір вважається автоматично пролонгованим на тих же умовах на наступний календарний рік, якщо жодна із сторін не пізніше, ніж за два місяці до закінчення терміну дії договору не заявить про свій намір розірвати договір (п.9.4 договору).

Як вбачається з матеріалів справи, 10.09.2012 року позивач відповідно до пункту 9.4. договору прийняв рішення про розірвання дії договору з 01.01.2013 року, про що письмово повідомив відповідача листом вих. №1527 від 10.09.2012 р. (а.с. 28-30).

Позивач у позові зазначив, що до розірвання договору позивач перерахував на рахунок відповідача попередню оплату згідно із затвердженими обсягами, тому на момент розірвання договору мала місце переплата в розмірі 69 888,04 грн., що підтверджується Актом звірки взаємних розрахунків станом на 01.01.2013 р., підписаним уповноваженими представниками сторін і скріпленим їх печатками (а.с. 39).

В п.5.4. договору передбачено, що у випадку переплати за фактично спожитий обсяг електричної енергії, сума переплати зараховується постачальником як оплата за електричну енергію в наступному розрахунковому періоді або повертається на поточний рахунок покупця за його письмовою вимогою протягом 5-ти банківських днів з дня отримання такої вимоги.

Позивач надіслав відповідачеві претензії вих. №2348 від 28.11.2013 р. та вих. №1322 від 22.07.2014 р., в яких просив відповідача відповідно до умов пункту 5.4. договору та положень ч. 2 ст. 530 ЦК України у семиденний термін з дня отримання вказаних претензій перерахувати на рахунок позивача заборгованість в розмірі 69 888,04 грн. у зв'язку з розірванням договору купівлі-продажу №15-ЕЕ-с-08 від 05.03.2008 р. (а.с. 31-38).

Відповідач листом від 30.07.2014 р. вих.№0751/с повідомив позивача про те, що розглянув претензію позивача про погашення заборгованості в розмірі 69888,04 грн. та готовий виконати свої зобов'язання щодо повернення переплачених грошових коштів за договором купівлі-продажу №15-ЕЕ-с-08 від 05.03.2008 р. лише після проведення взаємних розрахунків за вказаним договором. Крім того, відповідач даним листом просив позивача оформити та направити на адресу відповідача два примірники акту звірки взаємних розрахунків (а.с. 71).

28.01.2016 року позивач надіслав відповідачеві листа (вих. б/н від 26.01.2016 р.) про проведення звірки взаємних розрахунків шляхом підписання Акту звіряння взаємних розрахунків №11 від 20.01.2016 р. та повернення даного Акту на адресу позивача (а.с. 75-78). Однак, відповідач залишив дану вимогу позивача без відповіді та задоволення, що і стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

Відповідач про дату, час і місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, своїми процесуальними правами не скористався, в судові засідання свого повноважного представника не направив, про причини неявки суду не повідомив, обґрунтованого відзиву на позовну заяву до суду не надав, доводів позивача не спростував.

Таким чином, на підставі викладених обставин, підтверджених наявними у справі матеріалами, судом встановлено, що у відповідача існує непогашена заборгованість перед позивачем в розмірі 69 888,04 грн.

Втім, суд вважає, що позивач помилково послався на ст. ст. 530, 629, 655 ЦК України як на підставу повернення вказаних коштів, оскільки на дані правовідносини сторін з повернення перерахованих позивачем коштів відповідачу поширюються положення ст. 1212 ЦК України з огляду на таке.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Отже, згідно з пунктом третім частини третьої цієї статті положення цієї статті застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні.

Таким чином, враховуючи вище встановлені судом обставини справи та наведені норм права, суд дійшов висновку про те, що положення даної статті поширюються на правовідносини сторін стосовно повернення перерахованих позивачем коштів відповідачу як безпідставно набутих, оскільки підстава, на якій вони були набуті відповідачем, згодом відпала у звязку із розірванням укладеного між сторонами договору купівлі-продажу №15-ЕЕ-с-08 від 05.03.2008 р. з 01.01.2013 р., про що позивач письмово попередив відповідача листом №1527 від 10.09.2012 р. (а.с. 28-30).

Даний висновок суду повністю узгоджується із правовою позицією Вищого господарського суду України від 22.07.2015 р. по справі № 922/1217/15.

Судом встановлено, що станом на момент розірвання договору (станом на 01.01.2013 р.) відповідач визнав заборгованість за договором в розмірі 69 888,04 грн., що підтверджується підписаним уповноваженими представниками сторін і скріпленим їх печатками Актом звірки взаємних розрахунків станом на 01.01.2013 р., яка залишається непогашеною.

Оскільки в силу наведених положень законодавства та встановлених обставин справи у позивача виникло право вимагати повернення заборгованості в розмірі 69888,04 грн., про що позивач і просить у позовній заяві, то відповідач зобовязаний повернути позивачеві такі кошти.

При цьому слід зауважити, що в пункті 3.12. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" зазначено, що посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені у позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог.

Відповідно до ч. 2 ст. 4-3 та ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст. 34 ГПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на вищевикладені обставини, приписи закону і на те, що суму заборгованість відповідачем не погашено і не спростовано, суд вважає позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 69 888,04 грн. правомірними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

В частині вимог про стягнення з відповідача 2 570,89 грн. пені, 6249,71 грн. 3% річних та 54 926,48 грн. інфляційних збитків провадження у справі підлягає припиненню на підставі п. 4 ч. 1 ст. 80 ГПК України.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судовий збір покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. 193 Господарського кодексу України, ст. ст. 6, 11, 509, 525, 526, 530, 628, 629, 655, 1212 Цивільного кодексу України, ст. ст. 1, 4, 4-2, 4-3, 12, 22, 32-34, 43, 44, 49, 75, п. 4 ч. 1 ст. 80, ст. ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Споживчого товариства "Колос" (61166, м. Харків, пр-т. Леніна, 40, ) на користь Приватного підприємства "Рось" (09000, Київська область, м. Сквира, вул. Р. Люксембург, 14, ) заборгованість в розмірі 69 888,04 грн. та судовий збір в розмірі 1 048,33 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В решті позову провадження у справі припинити.

Повне рішення складено 14.03.2016 р.

Суддя ОСОБА_2