РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.03.2016Справа №910/1764/16

За позовом: товариства з обмеженою відповідальністю "ЕЙЧ ТІ ПРОПЕРТІ ВЕСТ"

до: приватного підприємства "ОЛЕКСАНДРІЯ-Н"

про: стягнення 20.931,72 грн.

Суддя Балац С.В.

Представники:

позивача: Мандрусяк М.Л. - за довіреністю від 28.01.2016 № б/н;

відповідача: Мітіна Т.В. - за довіреністю від 04.01.2016 № б/н.

С У Т Ь С П О Р У:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ЕЙЧ ТІ ПРОПЕРТІ ВЕСТ" звернулося до господарського суду міста Києва із позовною заявою до приватного підприємства "ОЛЕКСАНДРІЯ-Н" про стягнення з останнього заборгованості в сумі 100.428,93 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем порушено зобов'язання з поставки товару за укладеним між сторонами спору договором від 14.05.2015 № 14. Відповідач оплачений товар на користь позивача поставив частково, що призвело до виникнення у відповідача перед позивачем заборгованості.

На підставі викладеного, позивачем заявлені позовні вимоги про стягнення з відповідача суми попередньої оплати в сумі 79.497,21 грн, а також пені в сумі 18.913,80 грн, 3 % річних в сумі 1.143,45 грн та інфляційних втрат в сумі 874,47 грн.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 05.02.2016 позовну заяву прийнято до розгляду та порушено провадження у справі № 910/1764/16.

Відповідач скориставшись своїм правом, наданим ст. 59 Господарського процесуального кодексу України, надав суду відзив, яким позов відхилив повністю з урахуванням повного повернення попередньої оплати за укладеним між сторонами спору договором від 14.05.2015 № 14 та відсутності підстав для нарахування штрафної санкції у вигляді пені а також відповідальності у вигляді 3 % річних та інфляційних втрат.

До господарського суду надійшла заява представника позивача про зменшення позовних вимог. Згідно вказаної заяви позивача, останній зменшив свої вимоги до 20.931,72 грн., з яких: пеня в сумі 18.913,80 грн, 3 % річних в сумі 1.143,45 грн та інфляційні втрати в сумі 874,47 грн.

Вказана заява представника позивача прийнята судом, тому, спір розглядається з урахуванням зменшення позовних вимог.

В судовому засіданні 14.03.2016 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши доводи повноважних представників сторін по суті даного спору та дослідивши наявні у матеріалах даної справи докази, господарський суд міста Києва,

В С Т А Н О В И В :

Між товариством з обмеженою відповідальністю "ЕЙЧ ТІ ПРОПЕРТІ ВЕСТ", як покупцем, (далі - позивач) та приватним підприємством "ОЛЕКСАНДРІЯ-Н", як продавцем, (далі - відповідач) укладено договір від 14.05.2015 № 14 (далі - Договір), відповідно предмету якого відповідач зобов'язується передавати товар у власність позивача, а позивач зобов'язується оплатити та прийняти товар по кількості, асортименту і по цінах вказаних у накладних (п. 1.1 Договору).

Позивач зобов'язаний перерахувати кошти на поточний рахунок відповідача на протязі одного банківського дня з моменту виставлення рахунка-фактури відповідачем (п. 3.5 Договору).

Відповідно до п. 4.1 Договору, поставка товару здійснюється на умовах обумовлених в специфікаціях, які є невід'ємною частиною Договору.

Пунктом 4.4 Договору визначено, що фактом поставки є дата отримання товару на склад позивача, про що свідчить відмітка останнього про прийняття товару на видатковій накладній відповідача.

Згідно з додатком № 1 до Договору (специфікація) сторонами спору погоджено, що

- поставка рушників здійснюється протягом п'ятдесяти робочих днів з моменту отримання 100 % передоплати згідно п. 3.5 Договору;

- поставка текстильних виробів здійснюється протягом двох місяців з моменту отримання 100 % передоплати згідно п. 3.5 Договору.

Статтею 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Відповідно до статей 11, 509 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків (зобов'язань), які повинні виконуватися належним чином і у встановлений строк відповідно до вказівок закону, договору (ст. 526 Цивільного кодексу України), а одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Виходячи із змісту правовідносин, останні є відносинами з поставки товару, відтак, права і обов'язки сторін визначаються, у тому числі, положеннями глави 54 Цивільного кодексу України.

Приписом ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України унормовано, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 Цивільного кодексу України).

Спір між сторонами судового процесу виник внаслідок допущеного відповідачем порушення у його зобов'язанні за Договором, яке полягає у несвоєчасному поверненні здійсненої позивачем попередньої оплати, що призвело до звернення позивача до господарського суду за захистом свого порушеного права і охоронюваного законом інтересу шляхом стягнення з відповідача 20.931,72 грн., з яких: пеня в сумі 18.913,80 грн, 3 % річних в сумі 1.143,45 грн та інфляційні втрати в сумі 874,47 грн.

Виходячи з викладених вище обставин та наявних у матеріалах даної справи доказів, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає з урахуванням такого.

Згідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України).

Вирішуючи спір в частині застосування до відповідача господарської санкції, шляхом стягнення з останнього пені, суд виходить з такого.

Виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (ч. 1 ст. 546 ЦК України).

У відповідності до ст. 547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Положенням ч. 1 ст. 548 ЦК України встановлено, що виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Приписом ст. 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

В свою чергу, договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань врегульовані Законом України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", положеннями якого встановлено, що за прострочку платежу, платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін (ст. 1 Закону).

Таким чином, в силу наведених положень норм права, пеня може бути стягнута саме в тому разі, коли основне зобов'язання забезпечено, у тому числі, неустойкою і така господарська санкція узгоджена сторонами у договорі (встановлено за згодою сторін).

Однак, судом встановлено, що заборгованість відповідача виникла на підставі Договору, в якому вказана господарська санкція сторонами спору не встановлена, відтак позовна вимога про стягнення пені в сумі 18.913,80 грн задоволенню не підлягає.

Щодо заявленої позивачем вимоги про застосування до відповідача відповідальності шляхом стягнення з останнього 3 % річних в сумі 1.143,45 грн та інфляційних втрат в сумі 874,47 грн. суд зазначає таке.

За приписом ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 5.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 відповідно до якого - обов'язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає у випадках повернення коштів особі, яка відмовилася від прийняття зобов'язання за договором (стаття 612 ЦК України), повернення сум авансу та завдатку, повернення коштів у разі припинення зобов'язання (в тому числі шляхом розірвання договору) за згодою сторін або визнання його недійсним, відшкодування збитків та шкоди, повернення безпідставно отриманих коштів (стаття 1212 ЦК України), оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав.

Таким чином, позовна вимога про стягнення з відповідача 3 % річних в сумі 1.143,45 грн та інфляційних втрат в сумі 874,47 грн задоволенню не підлягає.

Обов'язок доказування відповідно до пункту 4 частини третьої статті 129 Конституції України та статті 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Відповідно до статті 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Згідно із ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись статтями 33, 34, 43, 44, 49 та статтями 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва,

В И Р І Ш И В :

У задоволені позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня підписання повного тексту рішення та може бути оскаржене в порядку та у строки, визначені Господарським процесуальним кодексом України.

Повне рішення складено 18 березня 2016 року

Суддя С.В. Балац