ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

23 березня 2016 р.

Справа № 902/94/16

за позовом: Заступника прокурора Вінницької області (21050, м. Вінниця, вул. Монастирська, 33) в інтересах держави в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України в особі Українського державного фонду підтримки фермерських господарств (04112, м.Київ, вул. О. Теліги, 8), від імені якого виступає Вінницьке відділення Українського державного фонду підтримки фермерських господарств (21050, м. Вінниця, вул. Соборна, 15-а, к. 511)

до: Селянсько (фермерського) господарства "Алмаз" (22552, Вінницька область, Липовецький район, с.Троща, вул.Зірка, 21)

про стягнення заборгованості 49949,49 грн.

Головуючий суддя Яремчук Ю.О.

Cекретар судового засідання Кузьменко В.В.

Представники :

прокурор: Самборська Я.А.

позивача: ОСОБА_1

відповідача: не з'явився

ВСТАНОВИВ :

Заступником прокурора Вінницької області подано позов в інтересах держави в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України в особі Українського державного фонду підтримки фермерських господарств в особі Вінницької філії до cелянсько (фермерського) господарства "Алмаз" про стягнення заборгованості 49949,49 грн. за договором про надання фінансової підтримки на поворотній основі № 11 від 29.11.2011 р.

Ухвалою суду від 03.02.2016 року за вказаним позовом порушено провадження у справі № 902/94/16 та призначено до розгляду на 01.03.2016 року.

Ухвалою суду від 01.03.2016 року розгляд справи було відкладено на 23.03.2016 року, з об'єктивних причин.

В судове засідання 23.03.2016 року з'явився прокурор та представник позивача, які зазначили, що відповідачем після подання позову до суду було сплачено 2000,00 грн. З врахуванням часткових проплат заборгованість відповідача в сумі основного боргу становить 39200,00 грн. Тому, з врахуванням викладеного, прокурор та позивач просять суд задовольнити позов в сумі основного боргу 39200,00 грн. В стягненні 2000,00 грн. припинити провадження у справі.

З огляду на права, надані позивачеві ст.22 Господарського процесуального кодексу України (ГПК України), заява прокурора та представника позивача судом прийнята як така, що не суперечить закону та не порушує права та інтереси інших осіб.

Представник відповідача не з'явився, витребуваних доказі не подав, причин неявки та неподання доказів не повідомив, хоча про дату, час та місце судового засідання останній повідомлявся належним чином - ухвалою суду від 01.03.2016 року.

Суд зауважує, що відповідачем не подано клопотання, заяви, телеграми, в тому рахунку і щодо перенесення розгляду справи, її відкладення чи неможливості забезпечити участь в судовому засіданні свого представника.

Враховуючи викладене суд вважає, що вжив всі залежні від нього заходи для повідомлення відповідача належним чином про час і місце розгляду судової справи і забезпечення явки останнього в судове засідання для реалізації ним права на судовий захист своїх прав та інтересів.

В п.3.9.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 11 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" вказано, що за змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

При цьому суд враховує, що статтею 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованою Верховною Радою України (Закон України від 17.07.1997 року № 475/97 - ВР), кожній особі гарантовано право на справедливий і відкритий розгляд при визначенні її громадських прав і обов'язків впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

Враховуючи те, що норми ст.ст.38, 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, п.4 ч.3 ст.129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом в межах наданих ним повноважень створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів.

Проте, відповідач своїм правом на участь у засіданні суду та наданні письмових або усних пояснень не скористався, а тому, беручи до уваги приписи ч.1 ст.69 ГПК України щодо строків вирішення спору та той факт, що неявка в засідання суду відповідача або його представника, належним чином та відповідно до законодавства повідомлених про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду справи, суд дійшов висновку про розгляд справи за наявними у ній матеріалами, відповідно до приписів ст.75 Господарського процесуального кодексу України.

За відсутності відповідного клопотання справа розглядається без фіксації судового процесу технічними засобами.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення прокурора та представника позивача, з'ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті судом встановлено наступне.

29.11.2011 р. між Українським державним фондом підтримки фермерських господарств та cелянсько (фермерським) господарством "Алмаз" було укладено договір № 11 про надання фінансової підтримки на поворотній основі фермерському господарству (а.с.19-20).

За умовами договору Укрдержфонд (Вінницьке відділення) зобов'язується надати фінансову підтримку на поворотній основі cелянсько (фермерським) господарством "Алмаз" в сумі 95700,00 грн., а cелянсько (фермерським) господарством "Алмаз" зобов'язується використати її за цільовим призначенням - впровадження виробничої діяльності) і повернути фінансову підтримку (допомогу) у визначений даним договором строк - до 01 грудня 2015 року (розділ 1, 2, 4 Договору).

Відповідно до п.3.4.2 Договору cелянсько (фермерським) господарством "Алмаз" зобов'язано повернути фінансову підтримку (допомогу) згідно з встановленим графіком: до 01.12.2012 р. - 20 000,00 грн., до 01.12.2013 р. - 20 000,00 грн., до 01.12.2014 р. - 30 000,00 грн., до 01.12.2015 р. 25 700,00 грн.

Як вбачається з матеріалів справи позивач на умовах договору № 11 про надання фінансової підтримки на поворотній основі cелянсько (фермерському) господарству "Алмаз" від 29.11.2011 р. надав відповідачу кредит (фінансову підтримку на поворотній основі) на суму 95 700,00 грн., що стверджується платіжним дорученням № 237 від 30.11.2011 р. (а.с.18).

Судом встановлено, що відповідачем на виконання умов договору № 11 про надання фінансової підтримки на поворотній основі cелянсько (фермерському) господарству "Алмаз" від 29.11.2011 р. повернув позивачу кошти в сумі 54500,00 грн., що стверджується випискою банку, копія якого міститься в матеріалах справи ( а.с. 21).

Неповернення залишку коштів відповідачем в строки згідно графіку обумовленого договором про надання фінансової підтримки на поворотній основі № 11 від 29.11.2011 р., а саме 41200,00 грн. спонукали прокурора звернутись з даним позовом до суду.

Окрім того, після подання позову до суду відповідачем було сплачено частину боргу в розмірі 2000,00 грн., що стверджується випискою банку.

З врахуванням часткових проплат борг відповідача станом на день розгляду справи в суді становить 39200,00 грн. Внаслідок неналежного виконання договірних зобов'язань відповідачу було нараховано штрафні санкції.

З врахуванням встановлених обставин суд дійшов наступних висновків.

Стаття 11 Цивільного кодексу України вказує, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

Як зазначено в ст.174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке ж положення містить і ст.173 Господарського кодексу України, в якій зазначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

З моменту укладення сторонами договору № 11 про надання фінансової підтримки на поворотній основі фермерському господарству від 29.11.2011 р. між ними виникли зобов'язання які регулюються параграфом 1 "Позика" глави 71 Цивільного кодексу України "Позика. Кредит. Банківський вклад" (ст.ст.1046-1053 ЦК України).

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

В ч.1 ст.1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно ч.ч.1, 3 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як зазначалось вище, умовами Договору № 11 про надання фінансової підтримки на поворотній основі фермерському господарству від 29.11.2011 р. (п. 3.4.2 Договору та розділ 4 Договору), встановлено графік повернення відповідачем отриманих коштів, а саме : до 01.12.2012 р. - 20000,00 грн., до 01.12.2013 р. - 20000,00 грн., до 01.12.2014 р. - 30000,00 грн., до 01.12.2015 р. 25700,00 грн., а також визначена кінцева дата повернення отриманих коштів - 01.12.2015 р., що також відображено в графіку повернення коштів.

Отже, станом на 01.12.2015 р. відповідач зобов'язаний був повернути позивачу кошти в сумі 95700,00 грн., тоді як згідно банківських виписок здійснив повернення лише 54500,00 грн.

Окрім того, судом встановлено, що частину основного боргу в сумі 2000,00 грн. відповідачем було погашено після порушення провадження у даній справі. Вказаний факт підтверджується матеріалами справи, а саме виписками банку, копії яких містяться в матеріалах справи.

Як наголошено в п.4.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011року №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" припинення провадження у справі - це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення у зв'язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов'язує неможливість судового розгляду справи.

У пункті 4.4 вказаної постанови зазначено, що господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору (пункт 1-1 частини першої статті 80 ГПК), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань. При цьому припинення провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не припинення провадження у справі.

Відсутність предмета спору означає відсутність спірного матеріального правовідношення між сторонами.

Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку про те, що між сторонами відсутній спір в частині стягнення основної заборгованості в сумі 2000,00 грн., а тому провадження у цій частині підлягає припиненню згідно п. 11 ч. 1 ст. 80 ГПК України.

Таким чином, сума боргу в розмірі 39200,00 грн. станом на день розгляду справи в суді є простроченою.

Згідно зі ст.526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 Цивільного кодексу України, ч.7 ст.193 Господарського кодексу України)

Відповідно до ст.527 Цивільного кодексу України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Кожна зі сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.

Згідно ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Виходячи з встановлених обставин справи та наведених вище законодавчих приписів, суд вважає вимоги прокурора про стягнення боргу в розмірі 39200,00 грн. правомірною та обґрунтованою, з огляду на що задовольняє дані позовні вимоги в повному обсязі.

Крім суми основного боргу позивачем було заявлено до стягнення 1611,00 грн. пені, 6497,40 грн. індекс інфляції, 641,09 грн. 3 % річних.

Стаття 610 цього ж Кодексу передбачає, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У п.3 ч.1 ст.611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов'язань, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Стаття 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно із ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 2 ст.193 ГК України встановлено, що порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених ГК України, іншими законами або договором.

Відповідно до ст. 230 ГК України штрафними санкціями є господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Відповідно до ч.1 ст.546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися, крім іншого, неустойкою.

Стаття 549 ЦК України вказує, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. При цьому штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання, а пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно із ч.1 ст.550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Стаття 610 цього ж Кодексу передбачає, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У п.3 ч.1 ст.611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов'язань, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно із ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив строк виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд, перевіривши нарахування 1611,00 грн. пені, 6497,40 грн. індекс інфляції, 641,09 грн. 3 % річних приходить до висновку, що дане нарахування не суперечить вимогам чинного законодавства, інтересам сторін та підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Як визначає ст.32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст.ст.33, 34, 43 Господарського процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення для господарського суду не є обовязковим. Обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги і заперечення.

Всупереч наведеним вище нормам та вимогам ухвали суду відповідач не подав до суду будь-яких належних та допустимих доказів в спростування позовних вимог позивача щодо стягнення боргу по поверненню отриманої позики.

Враховуючи наведене вище суд дійшов висновку про задоволення позову частково.

Витрати на судовий збір підлягають віднесенню на відповідача згідно ст.49 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 4-3, 4-5, 22, 32, 33, 34, 36, 42, 43, 44, 49, 82, 84, 85, 87, 115, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ :

Позов задовольнити частково.

Стягнути з селянсько (фермерського) господарства "Алмаз" (22552, Вінницька область, Липовецький район, с.Троща, вул.Зірка, 21, ) на користь Українського державного фонду підтримки фермерських господарств (04112, м. Київ, вул. О Теліги,8, ) в особі Вінницького відділення Українського державного фонду підтримки фермерських господарств (вул. Соборна, 15А, кімната 511, м. Вінниця, 21050 (ідентифікаційний код - 13320947) 39200,00 грн. сума основного боргу, 1611,00 грн. пеня, 6497,40 грн. індекс інфляції, 641,09 грн. 3 % річних.

Стягнути з селянсько (фермерського) господарства "Алмаз" (22552, Вінницька область, Липовецький район, с.Троща, вул.Зірка, 21, ) на користь прокуратури Вінницької області (вул.Монастирська, 33, м.Вінниця, 21050, ідентифікаційний код - 02909909, Банк отримувач- Державна казначейська служба України, код банку отримувача МФО 820172, р/р 3988) 1378,00 грн. відшкодування витрат повязаних зі сплатою судового збору.

Припинити провадження у справі в частині стягнення боргу в розмірі 2000,00 грн. відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 80 ГПК України.

Видати накази в день набрання рішенням законної сили.

Копію рішення надіслати відповідачу рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштової кореспонденції.

Повне рішення складено 24 березня 2016 р.

Суддя Яремчук Ю.О.

віддрук. прим.:

1 - до справи

2 - відповідачу (22552, Вінницька область, Липовецький район, с.Троща, вул.Зірка, 21)