РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.03.2016Справа №910/32320/15

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Перший український експертний центр»
доДержавної виконавчої служби України
простягнення 28 790,94 грн.
Суддя Босий В.П.

Представники сторін:

від позивача:не з'явився
від відповідача:Гришина Н.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Перший український експертний центр» (надалі - «Товариство») звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Державної виконавчої служби України (надалі - «ДВС Ураїни») про стягнення 28 790,94 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач надав комунальні послуги, а відповідач належним чином грошове зобов'язання по оплаті наданих послуг не виконав, у зв'язку із чим виникла заборгованість у розмірі 17 651,01 грн. Крім того, позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача пені у розмірі 4 980,94 грн., інфляційних у розмірі 5 804,07 грн. та 3% річних у розмірі 354,92 грн. за прострочення виконання грошового зобов'язання.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 28.12.2015 р. порушено провадження у справі та призначено її до розгляду на 27.01.2016 р.

Судове засідання 27.01.2016 р. не відбулося та було перенесено на 15.02.2016 р.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 15.02.2016 р. розгляд справи відкладено до 14.03.2016 р. у зв'язку із неявкою представника відповідача та неподанням ним витребуваних доказів.

Представник позивача, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, а його пояснення по суті спору були заслухані судом в попередньому судовому засіданні.

Представник відповідача в судове засідання з'явилася, вимоги ухвал суду не виконала, надала пояснення по справі, проти задоволення позовних вимог заперечувала.

Клопотання відповідача про заміну первісного відповідача на Комісію з ліквідації Державної виконавчої служби України задоволенню не підлягає з огляду на те, що Комісія з ліквідації ДВС України не є юридичною особою, а тому не може бути стороною у справі на підставі приписів 21 Господарського процесуального кодексу України. Більш того, за змістом ч. 3 ст. 24 Господарського процесуального кодексу України заміна відповідача може бути здійснена судом виключно за згодою позивача, яка в даному випадку відсутня.

В судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У судових засіданнях складалися протоколи згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника відповідача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

31.10.2012 р. між Публічним акціонерним товариством «Київенерго» (постачальник) та Товариством (споживач) було укладено договір на постачання теплової енергії у гарячій воді №7560661 згідно п. 1.1 якого постачальник зобов'язується виробити та поставити теплову енергію споживачу для потреб опалення та гарячого водопостачання, а споживач зобов'язується отримати її та оплатити відповідно до умов, викладених в даному договорі.

Відповідно до п. 2.2 Договору, постачальник зобов'язується безперебійно постачати теплову енергію у вигляді гарячої води на межу балансової належності зі споживачем для потреб опалення - в період опалювального сезону; для гарячого водопостачання - протягом року згідно із заявленими споживачем величинами приєднаного теплового навантаження, зазначеними в додатку 1.

Згідно п. 2.3.1 Договору, споживач зобов'язується дотримуватись кількості споживання теплової енергії за кожним параметром в обсягах, які визначені у додатку 1, не допускаючи їх перевищення; своєчасно сплачувати вартість спожитої теплової енергії в терміни та за тарифами, зазначеними у додатку 2.

Цей договір набуває чинності з дня його підписання та діє до 20.06.2013 р.

01.11.2012 р. між Публічним акціонерним товариством «Акціонерна компанія «Київводоканал» (постачальник) та Товариством (абонент) було укладено договір на надання послуг з водопостачання та приймання стічних вод через приєднані мережі №10842/41-06, пунктом 1.1 якого передбачено, що цей договір укладається у відповідності із Законом України «Про питну воду і питне водопостачання». За цим договором постачальник зобов'язується надавати абоненту послуги з постачання питної води та на підставі пред'явленого абонентом дозволу на скид стічних вод у систему каналізації м. Києва, а абонент зобов'язується здійснювати своєчасну оплату наданих йому постачальником послуг на умовах даного договору, дотримуватися порядку користування питною водою з комунальних водопроводів і приймання стічних вод, а також дотримуватися норм, визначених іншими нормативними актами, що регулюють правовідносини, які виникають за даним договором.

Із матеріалів справи (свідоцтво про право власності на нерухоме майно індексний номер 599993 від 19.02.2013 р.) вбачається, що ДВС України є власником нерухомого майна - квартири загальною площею 98,6 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Урлівська, 38-А, кв. 119.

Обслуговуючою організацією житлового будинку № 38-А по вулиці Урлівській в місті Києві визначено Товариство, відповідно до рішення Правління забудовника ПАТ «ХК «Київміськбуд» (протокол № 29 від 15.08.2012 р.) та передано на баланс та експлуатацію згідно акту - приймання передачі від 01.10.2012 р.

Звертаючись з позовом до суду позивач вказує, що у відповідача за період з 19.02.2013 р. по 01.09.2015 р. існує заборгованість за комунальні послуги в розмірі 17 651,01 грн.

При цьому, із матеріалів справи та пояснень представників сторін вбачається, що договір надання послуг у формі єдиного документу не складався.

Частинами 1, 2 ст. 180 Господарського кодексу України визначено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Відповідно до п. 1 ст. 181 Господарського кодексу України допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Спір у справі виник у зв'язку із неналежним, на думку позивача, виконанням відповідачем грошового зобов'язання по оплаті наданих послуг, у зв'язку з чим позивач вказує на існування заборгованості у розмірі 17 651,01 грн.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно з ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Суб'єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень або будинків та балансоутримувачі, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачами, виконавцями або виробниками послуг.

Згідно зі ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальними послугами є, зокрема, комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо).

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги » передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору про надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 цього Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити отримані ними житлово-комунальні послуги. Відсутність письмового договору щодо надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов'язку оплати послуг у повному обсязі, якщо він фактично користується ними зі згоди постачальника послуг.

За таких обставин зобов'язання відповідача оплатити послуги з утримання будинків та прибудинкової території та центрального опалення виникає на підставі закону з узгоджених дій постачальника і споживача послуг.

Аналогічні висновки містяться в постанові Верховного Суду України від 25.11.2014 р. у справі №3-184гс14.

Із матеріалів справи вбачається, що у період з 19.02.2013 р. по 01.09.2015 р. позивачем було надано відповідачу послуги на загальну суму 17 651,01 грн.

Частиною 1 статті 903 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з пунктом 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Сторонами не було визначено строків виконання зобов'язання, оскільки видаткові накладні, якими оформлено правочин, не містять строку виконання грошового зобов'язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

24.07.2015 р. на адресу відповідача позивачем було направлено претензію №2238 від 23.07.2015 р. про сплату заборгованості за надані послуги.

Таким чином, заборгованість відповідача за надані послуги становить 17 651,01 грн., а строк виконання грошового зобов'язання на момент розгляду справи настав.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Матеріалами справи підтверджується наявність у відповідача грошового зобов'язання по сплаті на користь позивача 17 651,01 грн. за надані послуги.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

ДВС України обставин, з якими чинне законодавство пов'язує можливість звільнення його від відповідальності за порушення зобов'язання, не наведено.

За таких обставин, позовні вимоги Товариства про стягнення з ДВС України заборгованості у розмірі 17 651,01 грн. є правомірними та обґрунтованими, а тому задовольняються судом в цій частині.

Крім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача пені у розмірі 4 980,94 грн., інфляційних у розмірі 5 804,07 грн. та 3% річних у розмірі 354,92 грн. за прострочення виконання грошового зобов'язання у період з 01.01.2015 р. по 31.10.2015 р.

Судом встановлено, що відповідач у встановлений строк свого обов'язку по перерахуванню коштів не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов'язання, тому дії відповідача є порушенням зобов'язання (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

За змістом абз. 3 п. 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» №14 від 17.12.2013 р. якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов'язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Суд відзначає, що сторонами відповідальності ДВС України у вигляді нарахування пені за порушення строків оплати наданих послуг не встановлено, а чинним законодавством України не визначений розмір штрафних санкцій за порушення грошових зобов'язань за вказаними правовідносинами.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

В той же час, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження погодження сторонами відповідальності відповідача у вигляді сплати пені за порушення виконання ним грошового зобов'язання з оплати наданих послуг, та його розміру.

Таким чином, підстави для стягнення пені відсутні.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як було встановлено судом, сторонами не було погоджено строку оплату наданих відповідачу комунальних послуг, а відтак строк такої оплати настав згідно з приписами ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги від 23.07.2015 р.

Відповідно до п. 1.7 постанови пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 року «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» якщо у договорі або законі не встановлено строку (терміну), у який повинно бути виконано грошове зобов'язання, судам необхідно виходити з приписів частини другої статті 530 ЦК України. Цією нормою передбачено, між іншим, і можливість виникнення обов'язку негайного виконання; такий обов'язок випливає, наприклад, з припису частини першої статті 692 ЦК України, якою визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; відтак якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред'явив йому кредитор пов'язану з цим вимогу. При цьому передбачена законом відповідальність за невиконання грошового зобов'язання підлягає застосуванню починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару, якщо інше не вбачається з укладеного сторонами договору. Відповідні висновки випливають зі змісту частини другої статті 530 ЦК України.

З огляду на наявну в матеріалах справи інформацію про дату здійснення поштового відправлення з претензією відповідачу (24.07.2015 р.), грошове зобов'язання зі сплати на користь позивача заборгованості у розмірі 17 651,01 грн. відповідач мав виконати в строк до 04.08.2015 р. (з урахуванням термінів пересилання поштових відправлень), а відтак з 05.08.2015 р. він вважається таким, що прострочив виконання грошового зобов'язання.

В той же час, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних за період прострочення виконання грошового зобов'язання з 01.01.2015 р. по 31.10.2015 р.

За перерахунком суду, розмір 3% річних та інфляційних, що підлягає стягненню з відповідача, становить 126,20 грн. та 199,17 грн. відповідно.

За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог та стягнення з ДВС України на користь Товариства заборгованості у розмірі 17 651,01 грн., інфляційних у розмірі 199,17 грн. та 3% річних у розмірі 126,20 грн.

В іншій частині (пеня у розмірі 4 980,94 грн., 3% річних у розмірі 228,72 грн. та інфляційні у розмірі 5 604,90 грн.) в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити з викладених підстав.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Перший український експертний центр» задовольнити частково.

2. Стягнути з Державної виконавчої служби України (04053, м. Київ, вул. Артема, 73; ідентифікаційний код 37471975) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Перший український експертний центр» (04060, м. Київ, вул. Берлінського, 15; ідентифікаційний код 36844047) заборгованість у розмірі 17 651 (сімнадцять тисяч шістсот п'ятдесят одна) грн. 01 коп., інфляційні у розмірі 199 (сто дев'яносто дев'ять) грн. 17 коп., 3% річних у розмірі 126 (сто двадцять шість) грн. 20 коп. та судовий збір у розмірі 760 (сімсот шістдесят) грн. 49 коп. Видати наказ.

3. В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 17.03.2016 р.

Суддя В.П. Босий