ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" березня 2016 р.Справа № 916/3943/15
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Бєляновського В.В.,

суддів: Величко Т.А.

ОСОБА_1

при секретарі - Альошиній Г.М.

за участю представників:

Від позивача: ОСОБА_2

Від відповідача: ОСОБА_3

Розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "АМФІКТІОН ОВІДІОПОЛЬ"

на рішення господарського суду Одеської області

від 07.12.2015 року

у справі № 916/3943/15

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Автотранспортне підприємство 1 ЛТД";

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "АМФІКТІОН ОВІДІОПОЛЬ"

про стягнення 401188,3 грн.

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Автотранспортне підприємство 1 ЛТД" (далі ТОВ «АТП 1 ЛТД») звернулося до господарського суду Одеської області з позов до Товариства з обмеженою відповідальністю "АМФІКТІОН ОВІДІОПОЛЬ" про стягнення 217 800 грн. боргу, 167030,70 грн. інфляційних втрат та 16357,60 грн. 3% річних.

В обґрунтування предявлених вимог позивач посилався на невиконання відповідачем своїх зобовязань за договором дорученням № 1 на транспортно експедиційні послуги від 04.10.2012р. в частині здійснення розрахунків за надані позивачем послуги з міжнародного перевезення вантажів.

Рішенням господарського суду Одеської області від 07.12.2015 року (суддя Літвінов С.В.) позов задоволено з мотивів обґрунтованості позовних вимог. Стягнуто з ТОВ "АМФІКТІОН ОВІДІОПОЛЬ" на користь ТОВ "Автотранспортне підприємство 1 ЛТД" основної заборгованості у сумі 217800 грн., 3% річних у сумі 16357,60 грн., інфляційні втрати у сумі 167030,70 грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 6017,82грн.

Рішення суду мотивовано встановленим фактом надання позивачем і отримання відповідачем послуг з перевезення вантажів за спірним договором та несплати останнім їх повної вартості.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням ТОВ "АМФІКТІОН ОВІДІОПОЛЬ" подало до Одеського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати і прийняти нове рішення, яким відмовити позивачу в частині нарахування штрафних санкцій у вигляді виплати інфляційних втрат в сумі 167030,70 грн. та 3% річних в сумі 16357,60 грн. Скаржник вважає оскаржуване рішення прийнятим упереджено, без всебічного, повного і обєктивного вивчення всіх обставин справи, а також з порушенням норм матеріального та процесуального права, а саме: ст. ст. 230, 232, 223, 233 ГК України, ст. ст. 611, 549, 253, 258, 256 ЦК України, 4-2, 4-3, 43, 56, 57, 64, 65, 87 ГПК України. При цьому скаржник посилається на те, що справу було розглянуто господарським судом за його відсутності і його не було повідомлено належним чином про місце засідання суду. Крім основної заборгованості суд першої інстанції задовольнив вимоги в частині стягнення інфляційних втрат та 3% річних, але не звернув уваги на пропуск позивачем передбаченого ст. 258 ЦК України річного строку щодо вимог про стягнення неустойки та безпідставно не застосував до цих вимог позовну давність.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «АТП 1 ЛТД» заперечує проти її задоволення посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів і просить оскаржуване рішення місцевого суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 04.10. 2012 року між ТОВ АМФІКТІОН ОВІДІОПОЛЬ (замовник) та ТОВ АТП 1 ЛТД (експедитор) було укладено договір-доручення № 1 на транспортно -експедиційні послуги, згідно з п.1.1 якого замовник замовляє, а Експедитор надає транспортно-експедиційні послуги з міжнародних і внутрішніх перевезень вантажів автомобільним транспортом. Згідно з цим договором експедитор надає експедиційні послуги (планування перевезень на підставі планів відвантаження наданих замовником, розробка маршрутів та розрахунок вартості перевезень, організація перевезень, фрахтування автомобілів та забезпечення їх подачі в місця завантаження). При цьому експедитор має право залучати третіх осіб субпідрядників (перевізників, експедиторів) для виконання заявок замовника. Експедитор від свого імені укладає договори з такими особами і оплачує їх послуги грошовими коштами, які надійшли від замовника (п.п. 1.2, 1.2.2).

Відповідно до п 2.1, 2.2, 2.3 договору умови перевезень та транспортно - експедиційного обслуговування регулюються Цивільним та Господарським кодексами України, Правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, Статутом автомобільного транспорту України, Законом України «Про транспортно експедиторську діяльність». Міжнародні перевезення вантажів виконуються у відповідності до умов Конвенції 1956р. про договір міжнародного перевезення вантажів по дорогах (КДПВ), митної Конвенції про міжнародне перевезення вантажів (Конвенція МДП), Правил дорожнього перевезення небезпечних вантажів, іншими нормативними актами та угодами, що регулюють правовідносини при здійсненні перевезень вантажів автомобільним транспортом та наданні транспортно експедиційних послуг. Конкретні умови кожного замовлення зазначаються у заявці замовника і узгоджуються експедитором. Підтвердженою вважається заявка, підписана сторонами і скріплена їх печатками. Підтверджена заявка обовязкова для виконання сторонами і є невідємною частиною цього договору. Заявки оформляються за допомогою факсимільного звязку, з подальшим обміном оригіналами.

Умовами пунктів 4.1, 4.2 договору визначено, що ціни на послуги узгоджуються сторонами по кожному конкретному замовленню і вказуються у заявках. Розрахунки за цим договором здійснюються у безготівковій формі на умовах оплати послуг протягом 45 банківських днів з моменту розвантаження автомобіля на підставі рахунка-фактури, переданого експедитором замовнику за допомогою факсимільного звязку, з наступним наданням експедитором оригіналу рахунка-фактури, товарно-транспортної накладної (СМR/ТТН) з відміткою вантажоодержувача про отримання вантажу, акта наданих послуг.

Згідно з п. 8.9 договір вступає в силу з моменту підписання і діє до 31.12.2013 року, а в частині розрахунків до їх повного здійснення.

В матеріалах справи не міститься доказів, які б свідчили про розірвання або визнання недійсним даного договору.

На виконання умов укладеного між сторонами договору, позивач за замовленням відповідача протягом 08-18 жовтня 2012 року надав останньому транспортно - експедиційні послуги з міжнародного перевезення вантажів автомобільним транспортом за маршрутом с. Стара Царичанка Білгород Дністровського району Одеської області (Україна) с. Детчино, Калужська область (Росія) на загальну суму 217 800 грн., що підтверджується наявними в справі міжнародними товарно транспортними накладними СМR № 167004, СМR № 167005, СМR № 167029, СМR № 326800, СМR № 326798, СМR № 326799, СМR № 326777, СМR № 326797, СМR № 326778, підписаними сторонами актами здачі прийняття робіт (надання послуг) № ОУ-0000566 від 15.10.2012р., № ОУ-0000567 від 15.10.2012р., № ОУ-0000658 від 01.11.2012р., № ОУ-0000568 від 15.10.2012р., № ОУ-0000656 від 01.11.2012р., № ОУ-0000657 від 01.11.2012р., № ОУ-0000659 від 01.11.2012р., № ОУ-0000661 від 01.11.2012р., № ОУ-0000660 від 09.11.2012р., в яких містяться посилання на відповідні рахунки фактури, передані експедитором замовнику.

Отже, відповідно до умов пункту 4.2 договору остаточний розрахунок з позивачем за надані послуги відповідач повинен був провести не пізніше 15 грудня 2012 року.

Проте, оплата наданих послуг відповідачем проведена не була, що підтверджується актом звірки взаєморозрахунків складеним та підписаним сторонами станом на 31.08.2012 року, у звязку з чим позивач претензією № 12 від 31.08.2015 року повідомив відповідача про наявність непогашеної заборгованості в сумі 217 800 грн. за договором № 1 від 04.10.2012 року та виклав вимогу у триденний строк з моменту отримання цієї претензії сплатити зазначену суму.

Але відповідач залишив цю претензію без відповіді та задоволення, що і стало підставою для звернення позивача до господарського суду з даним позовом за захистом своїх прав і охоронюваних законом інтересів.

Колегія суддів враховує, що відповідно до ст. 11 ЦК України та ст. 174 ГК України договір є підставою для виникнення цивільних прав і обов'язків (господарських зобов'язань).

Згідно з приписами ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші), чи утриматися від виконання певних дій, а інша сторона має право вимагати виконання такого обов'язку.

Відповідно до ст. 193 ГК України, та ст. 526 ЦК України, яка містить аналогічні положення, зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

За змістом ст. 193 ГК України та ст. 525 ЦК України одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Приписами ч. 1 ст. 612 цього Кодексу встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За змістом ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з врахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Колегія суддів зазначає, що згідно ст. 629 ЦК України, ст. 193 ГК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим кодексом, іншими законами або договором.

Водночас, колегія суддів бере до уваги, що за своєю правовою природою укладений сторонами правочин є договором транспортного експедирування, що підпадає під правове регулювання глави 65 Цивільного кодексу України (ст. ст. 929 - 935 ЦК України).

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 307 Господарського кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату; договір перевезення укладається в письмовій формі; укладення договору перевезення вантажу підтверджується складанням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства; умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб'єктів господарювання за цими перевезеннями визначаються транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно зі ст. 909 ЦК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо), відповідно до вимог законодавства.

Відповідно до приписів статті 929 ЦК України за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу.

Договором транспортного експедирування може бути встановлено обов'язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов'язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов'язання, пов'язані з перевезенням.

Статтею 931 ЦК України передбачено, що розмір плати експедиторові встановлюється договором транспортного експедирування, якщо інше не встановлено законом.

Разом з цим, згідно зі статтею 9 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" платою експедитору вважаються кошти, сплачені клієнтом експедитору за належне виконання договору транспортного експедирування. Підтвердженням витрат експедитора є документи (рахунки, накладні тощо), видані суб'єктами господарювання, що залучалися до виконання договору транспортного експедирування, або органами влади. Факт надання послуги експедитора при перевезенні підтверджується єдиним транспортним документом (міжнародними товарно-транспортними накладними СМК) або комплектом документів (залізничних, автомобільних, авіаційних накладних, коносаментів тощо), які відображають шлях прямування вантажу від пункту його відправлення до пункту його призначення.

Відповідно до приписів статті 12 вказаного Закону клієнт зобов'язаний у порядку, передбаченому договором транспортного експедирування, сплатити належну плату експедитору, а також відшкодувати документально підтверджені витрати, понесені експедитором в інтересах клієнта в цілях виконання договору транспортного експедирування.

Судом апеляційної інстанції установлено, що відповідач не заперечуючи факту надання позивачем обумовлених договором № 1 від 04.10.2012р. послуг за його замовленням, а також наявності простроченої заборгованості в сумі 217 800 грн., не надав суду належних доказів проведення розрахунку в повному обсязі, у звязку з чим прострочений борг відповідача перед позивачем в сумі 217 800 грн. правомірно визнано місцевим судом таким, що підлягає стягненню.

За прострочення виконання грошового зобовязання позивач на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахував відповідачеві втрати від інфляції за весь час прострочення

в сумі 167030, 70 грн. та три проценти річних у сумі 16 357,60 грн.

Згідно з ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що прострочення відповідачем виконання грошового зобовязання тягне за собою обовязок відповідача сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми на підставі ст. 625 ЦК України.

Дослідивши обчислені позивачем розрахунки втрат від інфляції та процентів річних і встановивши, що вони відповідають умовам договору та чинному законодавству і відповідачем не спростовані як в цілому, так і за їх складовими, колегія суддів вважає, що стягненню з відповідача підлягає 167030,70 грн. втрат від інфляції та 16 357,60 грн. 3% річних.

Порушення господарським судом першої інстанції процесуальних прав відповідача під час розгляду даної справи, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Як вбачається з Спеціального витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців станом на момент розгляду даної справи, місцезнаходженням відповідача є Одеська область, смт. Овідіополь, вул. Т. Шевченка, 22. Така ж сама адреса зазначена у договорі № 1 від 04.10.2012р., укладеному між сторонами, та у всіх документах складених на його виконання. А тому, саме за цією адресою господарським судом першої інстанції в порядку встановленому ст. ст. 64, 77, 87 ГПК України заздалегідь надсилалися відповідачеві судові ухвали від 23.09.2015р., від 19.10.2015р. та від 16.11.2015р. про порушення провадження у справі та про відкладення розгляду справи у звязку з незявленням в судове засідання представника відповідача, в яких вказано про день, час і місце проведення засідання суду, що підтверджується відповідними відмітками канцелярії суду на зворотному аркуші цих ухвал. Але зазначені судові ухвали підприємством поштового зв'язку були повернуті до суду назад з відміткою «за закінченням терміну зберігання».

Згідно з розясненнями, що містяться в п.п. 3.9.1, 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» від 26.12.2011р. № 18, особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК. За змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору. Неявка учасника судового процесу в судове засідання не є підставою для скасування судового рішення, якщо ухвалу, в якій зазначено час і місце такого засідання, надіслано йому в порядку, зазначеному в підпункті 3.9.1 підпункту 3.9 цього пункту постанови.

Отже, твердження скаржника щодо упередженості суду при прийнятті оскаржуваного рішення та порушення ним норм процесуального права під час розгляду даної справи спростовується матеріалами справи.

Доводи відповідача про порушення судом першої інстанції норм матеріального права є наслідком помилкового визначення скаржником правової природи відповідальності, передбаченої ст. 625 ЦК України, та повязані з не розмежуванням ним цієї відповідальності від інших видів відповідальності за грошовими зобовязаннями, зокрема неустойки (штрафу, пені).

Так, скаржник помилково ототожнює правову природу інфляційних нарахувань та 3% річних як відповідальності за порушення грошового зобовязання та неустойки.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11).

Отже, інфляційні нарахування на суму боргу та 3% річних від простроченої суми, передбачені ст. 625 ЦК України, не є штрафними санкціями, а тому приписи статей 223, 232 ГК України та ст. 258 ЦК України щодо строків та порядку застосування штрафних санкцій не підлягають застосуванню при нарахуванні втрат від інфляції та процентів річних.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Оскільки стягнення боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь період прострочення та трьох процентів річних від простроченої суми не є неустойкою, а ст. 625 ЦК не передбачає можливості зменшення судом її розміру, то доводи скаржника щодо наявності підстав для зменшення розміру штрафних санкцій, з безпредметним посиланням на ст. 233 ГК України, судом відхиляються як безпідставні.

З урахуванням наведених правових положень та встановлених обставин даної справи, колегія суддів вважає доводи викладені скаржником в апеляційній скарзі необґрунтованими, оскільки вони спростовуються зібраними по справі доказами та не відповідають вимогам закону, що регулює спірні правовідносини. За таких обставин колегія суддів не знаходить законних підстав для повного чи часткового задоволення вимог апеляційної скарги.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції було повно та всебічно зясовано обставини, що мають значення для справи, надано їм належну правову оцінку та винесено рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, що дає підстави для залишення його без змін.

З огляду на приписи ст. 49 ГПК України, судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 99, 101-105 ГПК України, Одеський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Одеської області від 07 грудня 2015 року у справі № 916/3943/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "АМФІКТІОН ОВІДІОПОЛЬ" - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя: Бєляновський В.В.

Судді: Величко Т.А.

ОСОБА_1