ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2016 року Справа № 915/55/16

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю Строймаркет

69095, м. Запоріжжя, вул.Українська, 50

відповідач: Державне підприємство Миколаївський авіаремонтний завод НАРП

54037, м. Миколаїв, вул. Знаменська, 4

Про: визнання недійсним договору надання послуг № 221-14 від 23.10.2014 року.

Суддя О.Г. Смородінова

ПРЕДСТАВНИКИ:

Від позивача: не зявився.

Від відповідача: ОСОБА_1, дов. № 2698/10 від 27.08.2015р.

СУТЬ СПОРУ:

Позивач 26.01.2016 року звернувся до господарського суду Миколаївської області з позовом визнати недійсним договір № 221-14 надання послуг від 23.10.2014 року.

Позовні вимоги грунтуються на підставі умов договору № 221-14 від 23.10.2014 року; рішення господарського суду Запорізької області від 02.11.2015 року у справі № 908/4784/15; норм ст. ст. 1, 5, 10,11, ОСОБА_2 України "Про оренду державного та комунального майна", ст. ст. 213, 215, 236 Цивільного кодексу України та мотивовані тим, що оспорюваний договір є договором найму, а отже всупереч ОСОБА_2, взагалі не містить більшість визначених ст. 10 ОСОБА_2 умов, а саме: 1. Склад і вартість майна. 2. Порядок використання амортизаційних відрахувань; 3. Забезпечення виконання зобовязань неустойка (штраф, пеня), порука, завдаток, гарантія тощо; 4. Обовязки сторін щодо забезпечення пожежної безпеки орендованого майна тощо. Крім того, позивач зазначає, що відповідачем передано у користування майно без здійснення оцінки обєкту оренди.

Відповідач у відзиві на позов повністю заперечує, просить суд відмовити в його задоволенні, посилаючись на норми ст. ст. 901, 11, 626, 627, 628, 204 Цивільного кодексу України, ст. ст. 179,181 Господарського кодексу України; постанову Донецького апеляційного господарського суду від 26.01.2016 року по справі № 908/4784/15 мотивуючи тим, що посилання ТОВ Строймаркет на те, що укладений між сторонами договір є виключно договором про надання послуг, а також твердження стосовно того, що договір не відповідає основним вимогам ОСОБА_2 України "Про оренду державного та комунального майна", є помилковим. Відповідач інформує суд, що ТОВ Строймаркет намагається уникнути відповідальності за невиконання своїх грошових зобовязань за цим договором.

Слід зауважити, що позивач жодного разу свого представника в судове засідання не направив, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений завчасно та належним чином.

15.03.2016 року за результатами розгляду справи суд, на підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, оголосив вступну та резолютивну частини рішення.

Ознайомившись з матеріалами справи, вислухавши представника відповідача, дослідивши докази у їх сукупності, господарський суд -

встановив:

23 жовтня 2014 року між сторонами був укладений договір № 221-14 "надання послуг" згідно з умовами якого відповідач, як виконавець, зобовязався на власний розсуд надати наступні послуги: надання у користування одного комплекту гідропідйомників для літака Іл-76/78 (надалі обладнання). Склад одного комплекту гідропідйомників: Гідропідйомник А-1008-000-0-5, зав. № 075, інв. № 142-141009, дата випуску: 01.01.88 р.; Гідропідйомник А-1008-000-0-5, зав. № 870, інв. № 142-141010, дата випуску: 01.01.88 р.; Гідропідйомник А-1008-000-0-5, зав. № 705, інв. № 142-141030, дата випуску: 01.01.90 р., а позивач, як замовник, зобовязався прийняти ці послуги та оплатити їх.

Даним договором сторони обумовили, зокрема, наступне: послуги виконуються силами виконавця (п.3.1); замовник протягом 3 (трьох) робочих днів з моменту набрання чинності цим договором та підписання Акту прийому-передачі сторонами передає виконавцю необхідні документи для виконання роботи, а саме договір страхування майна виданого в користування (п.3.2 договору); надання у користування одного комплекту гідпропідйомників для літака 1л - 76/78 складає 6000,00 грн., в т.ч. ПДВ. (п.4.1.1 договору); строк надання послуг складає 60 (шістдесят) календарних днів з дати підписання сторонами акту приймання-передачі (п.5.1 договору); за послуги, обумовлені у п.п.4.1.1 цього договору, замовник сплачує 100% передоплати за весь період користування, шляхом банківського переказу на розрахунковий рахунок виконавця в строк 3 (трьох) банківських днів з моменту підписання договору та виставлення рахунку(п.6.1.1 договору); приймання наданих послуг здійснюється сторонами за актом виконаних робіт протягом 2 (двох) робочих днів з моменту повідомлення замовника про готовність предмета договору до приймання (п.8.1 договору); передача одного комплекту гідропідйомників замовнику для надання послуг згідно з п. 4.1.1, та їх повернення виконавцю оформлюється Актом приймання-передачі (п. 8.2 договору); замовник зобовязаний: - дотримуватися належного режиму експлуатації та зберігання обладнання у відповідності до технічної документації; - усунути можливість доступу до обладнання некомпетентних осіб; - застрахувати обладнання на весь строк надання в користування за рахунок власних коштів. (п. 9.2 договору).

Крім того, договором сторони визначили: відповідальність сторін за порушення договору (розділ 10); порядок повернення обладнання виконавцю (розділ 11); порядок вирішення спорів (розділ 12).

В пунктах 13.1 та 13.2 договору сторони дійшли згоди, що цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та його скріплення печатками сторін; строк цього договору починає свій перебіг у момент, визначений у п.5.1 цього договору та закінчується 31.12.2014 р., але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами зобовязань.

Предметом даного позову виступає немайнова вимога позивача щодо визнання вищенаведеного договору недійсним з причин його невідповідності вимогам ОСОБА_2 України «Про оренду державного та комунального майна».

Позивач стверджує, що оскільки за рішенням господарського суду Запорізької області, договір № 221-14 від 23.10.2014 року за своєю правовою природою є договором найму, то за таких обставин відповідач, як субєкт господарювання є державним підприємством, відповідно передача в оренду (найм) має регулюватися ОСОБА_2 України «Про оренду державного та комунального майна», норми якого й були порушені відповідачем при укладені оспорюваного договору.

Відповідач же, посилаючись на постанову Донецького апеляційного господарського суду від 23.10.2014 року, зазначає, що оспорюваний договір є змішаним і містить елементи договору оренди (п.2.1 договору) та договору про надання послуг (п.9.1 договору), тому посилання позивача на те, що договір не відповідає основним вимогам ОСОБА_2 України «Про оренду державного та комунального майна» є помилковим.

Дослідивши надані сторонами докази, оцінивши їх у відповідності з вимогами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, проаналізувавши фактичні обставини справи з нормами чинного законодавства, які регулюють спірні відносини, суд дійшов висновку про безпідставність заявлених позивачем позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.11 Цивільного кодексу України, договір є однією з підстав виникнення цивільних прав та обовязків.

За приписами ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1,2 статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Згідно з ст. 283 ГК України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Відповідно до статті 760 ЦК України предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ).

Відповідно до ст. 283 ГК України у користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ). Статтею 901 ЦК України встановлено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобовязується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобовязується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Визначальною ознакою послуг за загальним правилом є те, що вони споживаються замовником у процесі надання. Тобто, на момент завершення виконання відсутній результат як певний відокремлений матеріалізований обєкт. Разом з тим, за договором найму відповідно до ч.1 ст.785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобовязаний повернути річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Пункт 1 ч. 1 ст. 179 Господарського кодексу України передбачає, що майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Як вбачається з наданих суду відповідачем доказів, у постанові Донецького апеляційного господарського суду від 26.01.2016 року по справі № 908/4784/15, суд надав оцінку оспорюваному договору № 221-14 від 23.10.2014 року та зробив висновок, «…що укладений між позивачем та відповідачем договір є змішаним і містить елементи договору оренди (п.2.1 договору: надання в користування одного комплекту гідропідйомників) та договору про надання послуг (п.9.1: надавати інформаційне та консультаційне сприяння замовнику щодо порядку правильної експлуатації обладнання шляхом телефонних переговорів та листування електронною поштою)...».

За правилами абз. 3 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, до відносин сторін за цим договором відповідно до ст. 628 ЦК України, застосовуються у відповідних частинах положення актів законодавства про договори оренди (найму), а саме параграф 5 глава 30 ГК України, глава 58 ЦК України, з урахуванням ОСОБА_2 України «Про оренду державного та комунального майна» та про договори про надання послуг глава 63 ЦК України.

Глава 58 Цивільного кодексу України регулює загальні положення про найм (оренду), які містять наявність в договорі таких чинників, як: предмет найму; плата за користування майном; строк найму; страхування речі, переданої у найм; правила припинення найму.

Глава 63 ЦК України застосовується до всіх договорів про надання послуг та передбачає в таких договорах можливе визначення розміру, строків та порядок оплати за надання послуг; строк договору про надання послуг; відповідальність виконавця за порушення договору про надання послуг; порядок розірвання таких договорів.

Відповідно до ст. 10 ОСОБА_2 України «Про оренду державного та комунального майна» істотними умовами договору оренди, зокрема, є: об'єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); порядок використання амортизаційних відрахувань, якщо їх нарахування передбачено законодавством; забезпечення виконання зобов'язань - неустойка (штраф, пеня), порука, завдаток, гарантія тощо; обов'язки сторін щодо забезпечення пожежної безпеки орендованого майна.

Водночас норми вказаної статті ОСОБА_2 містять частину 2, яка визначає, що укладений сторонами договір оренди в частині істотних умов повинен відповідати типовому договору оренди відповідного майна.

Та, оскільки оспорюваний договір є змішаним та не містить посилань на норми ОСОБА_2 України «Про оренду державного та комунального майна», то він не повинен відповідати типовому договору оренди, встановленому за правилами цього ОСОБА_2.

Отже, беручи до уваги наведені приписи чинного законодавства, яке регулює спірні відносини та проаналізувавши умови оспорюваного договору, надавши оцінку усім вищенаведеним умовам договору, зясувавши законність застосування актів законодавства, елементи яких складають зміст договору та обставини їх виконання, суд дійшов висновку про відповідність цього договору вимогам законодавства, оскільки він містить необхідні умови для його виконання в господарській діяльності обома сторонами. За правилами ст. 628 ЦК України зміст цього договору становлять умови, які визначені на розсуд сторін і погоджені ними та узгоджуються з нормами, що регулюють елементи різних договорів.

Згідно із ч.ч.1-5 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Сторони не позбавлені права вчинити правочин про внесення змін до угоди з метою проведення його у відповідність із законом.

Матеріали справи не містять доказів, які свідчать про те, що позивач, як зацікавлена особа в доповненні договору відповідними пунктами (умовами), звертався до відповідача з пропозицією внести до нього такі зміни.

Згаданий же правочин не суперечить вимогам закону тому, суд виходячи з його умов, встановлених судом по господарській справі № 908/4784/15, фактів виконання його сторонами, беручи до уваги вищенаведені обставини, дійшов висновку про відсутність вчинення відповідачем оспорюваного правочину з порушенням закону.

Сама лише відсутність в договорі тієї чи іншої істотної умови може свідчити про його не укладення, а не про недійсність. ОСОБА_2 України «Про оренду державного та комунального майна» не передбачають інше.

Суду не надано доказів того, що між сторонами не було досягнуто згоди за всіма істотними для даного правочину умовами навпаки:

- на виконання умов договору сторонами були оформлені з підписами та печатками акти приймання-передачі обладнання (від 10.11.2014 року та від 24.04.2015 року);

- на виконання п.6.1.1 оспорюваного договору ТОВ «Строймаркет» 28.10.2014 року сплатило Державному підприємству «Миколаївський авіаремонтний завод «НАРП» 60000,00 грн. про, що свідчить копія банківської виписки (в призначенні платежу зазначено «плата за послуги користування гідропідйомника зг. рах. 301 від 24.10.2014 р. ПДВ 20% 10000,00грн.);

- документальні докази, які надані відповідачем та містяться в матеріалах справи свідчать про те, що на виконання умов вищезазначеного договору, ТОВ «Сроймаркет» уклало з ПАТ «Військово-страхова компанія» договір добровільного страхування майна № 145/10/14 від 12.10.2014 року, відповідно до якого позивач застрахував обладнання, що надано йому у користування згідно договору про надання послуг № 221-14 від 23.10.2014 року;

- з відповіді на претензію (вих. № 48 від 16.07.2015 року) також вбачається реалізація сторонами господарських зобовязань взятих на себе за цим договором.

Таким чином, про факт укладання договору та його виконання свідчать вище перелічені дії обох сторін.

За приписами ч. 1 ст. 32 та ст. 33 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги положення ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України та вимоги статей 33, 34 ГПК України, позивачем при зверненні до суду з позовом про визнання недійсним договору надання послуг № 221-14 від 23.10.2014 року, належними і допустимими доказами не доведено обґрунтованість своїх вимог, а отже, не доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними. Тому з огляду на встановлені обставини, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 34, 35, 43, 44, 49, 82, 82-1, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання.

Повне рішення складено 18 березня 2016 року.

Суддя О.Г.Смородінова