ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" березня 2016 р. Справа № 19/40

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Істоміна О.А., суддя Барбашова С.В. , суддя Білецька А.М.

при секретарі - Кохан Ю.В.

за участю представників:

позивача (стягувач) - не з"явився.

відповідача (боржник) - не з"явився.

ВДВС - ОСОБА_1, довіреність від 12.03.2016 року №12201.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Приватного підприємства "Стандарт-С" (вх. № 586 П/3-12) на ухвалу господарського суду Полтавської області від 04 лютого 2016 року по справі №19/40 прийняту за результатами розгляду за скарги Приватного підприємства "Стандарт-С" на бездіяльність Автозаводського відділу державної виконавчої служби Кременчуцького міського управління юстиції з виконання наказу господарського суду Полтавської області від 25.02.2004 року по справі № 19/40

за позовом Приватного підприємства "Стандарт-С", м. Кременчук, Полтавська область

до Приватного підприємства "Джефф і Фа" м. Кременчук, Полтавська область

про усунення перешкод в користуванні майном,-

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою господарського суду Полтавської області від 04.02.2016 року по справі №19/40 (суддя Безрук Т.М.) відмовлено в задоволенні скарги Приватного підприємства "Стандарт-С" на бездіяльність Автозаводського відділу державної виконавчої служби Кременчуцького міського управління юстиції.

Приватне підприємство "Стандарт-С" звернулось до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу господарського суду Полтавської області від 04.02.2016 року по справі №19/40 скасувати, визнати бездіяльність державного виконавця щодо виконання наказу №19/40 від 25.02.2004 року незаконною, зобовязати Автозаводський відділ ДВС виконати наказ господарського суду Полтавської області №19/40 від 25.02.2004 року.

В апеляційній скарзі заявник посилається на те, що оскаржувана ухвала прийнята з порушенням норм чинного законодавства України і що суд першої інстанції не в повному обсязі з'ясував обставини справи, які мають значення для правильного вирішення господарського спору, неправильно та неповно дослідив докази, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи, а також на те, що суд невірно застосував норми процесуального права, що згідно статті 104 Господарського процесуального кодексу України є підставою для її скасування.

Приватне підприємство "Джефф і Фа" у відзиві на апеляційну скаргу зазначає, що скаржником у апеляційній скарзі не спростовано обставини, які встановлено судом першої інстанції, не доведено порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права. Просить ухвалу господарського суду Полтавської області від 04.02.2016 року по справі №19/40 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Крім того, просить розглядати справи без участі представника відповідача.

Державний виконавець Автозаводського відділу державної виконавчої служби Кременчуцького міського управління юстиції у судовому засіданні та у відзиві на апеляційну скаргу зазначив, що ухвала господарського суду Полтавської області від 04.02.2016 року по справі №19/40 була винесена без порушення приписів чинного процесуального законодавства.

Колегія суддів дослідивши матеріали справи, перевіривши повноту встановлених судом першої інстанції обставин справи та докази на їх підтвердження, їх юридичну силу, розглянувши доводи апеляційної скарги, письмові докази, долучені до матеріалів справи, встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, в провадженні Автозаводського відділу державної виконавчої служби Кременчуцького міського управління юстиції знаходиться виконавче провадження №44504072 щодо зобов'язання Приватного підприємства «Джефф і Фа» передати приватному підприємству «Стандарт-С» товари у відповідності до оригіналу накладних № 000000003 від 25.12.2001 pоку та № 000000005 від 28.01.2002 року на загальну суму 125 817,14 грн. (наказ господарського суду Полтавської області від 25.02.2004 року №19/40).

В обґрунтування викладених у скарзі на бездіяльність Автозаводського Відділу державної виконавчої служби Кременчуького МУЮ доводів скаржник посилається на те, що державним виконавцем грубо порушено положення статті 11,75,89 Закону України «Про виконавче провадження» та не вчинено належних, повних та об'єктивних виконавчих дій щодо примусового виконання наказу господарського суду Полтавської області у справі №19/40, що є порушенням норм виконавчо-процесуального законодавства.

Ухвала господарського суду першої інстанції мотивована тим, що державним виконавцем були вчинені дії, направлені на примусове виконання рішення суду, проте через відсутність узгодженості у діях сторін виконавчого провадження передача майна не відбулась.

Визнаючи позицію місцевого суду вірною та такою, що ґрунтується на вимогах діючого законодавства, судова колегія відхиляє доводи апеляційної скарги з огляду на наступне.

Відповідно до статті 4 ГПК України господарський суд вирішує господарські спори на підставі Конституції України, цього Кодексу, інших законодавчих актів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Крім того, відповідно до статті 129 Конституції України сторони мають право на судовий захист своїх інтересів.

Кожна особа має право на судовий захист своїх інтересів, в тому числі інтересу позивача до повного та своєчасного виконання рішення у цій справі будь-яким не забороненим законом способом.

Статтею 121-2 ГПК України передбачено, що скарги на дії чи бездіяльність органів Державної виконавчої служби щодо виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів можуть бути подані стягувачем, ухвал, постанов господарських судів можуть бути подані стягувачем, боржником або прокурором протягом десяти днів з дня вчинення оскаржуваної дії, або з дня, коли зазначеним особам стало про неї відомо, або з дня, коли дія мала бути вчинена.

Перш за все при розгляді скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця суд має враховувати те, що принципом господарського судочинства є виконуваність рішення суду, а у статті 115 ГПК визначені ознаки обов'язковості судових рішень.

Відповідно до статей 1, 5 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів. Державний виконавець зобов'язаний вжити заходів примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії.

Крім того, судовою колегією враховується прецедентна практика Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує справедливий судовий розгляд, а виконання рішення суду є завершальною частиною розгляду господарської справи. Крім того, стаття 13 Конвенції гарантує право кожному, чиї права і свободи, викладені у Конвенції, порушуються, на ефективний засіб юридичного захисту, який би забезпечував, зокрема, відшкодування за порушене право.

Відповідно до статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

За приписами статті 116 ГПК України виконання рішення господарського суду провадиться на підставі виданого ним наказу, який є виконавчим документом. Наказ видається стягувачеві або надсилається йому після набрання судовим рішенням законної сили.

Згідно із статтею 2 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень в Україні покладається на Державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці,

визначені Законом України "Про державну виконавчу службу".

Законом України «Про виконавче провадження» регламентовано порядок та особливості проведення кожної стадії (дії) виконавчого провадження і відповідних дій державних виконавців.

Згідно частини 1 статті 121-2 ГПК України скарги на дії чи бездіяльність органів Державної виконавчої служби щодо виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів можуть бути подані стягувачем, боржником або прокурором протягом десяти днів з дня вчинення оскаржуваної дії, або дня, коли зазначеним особам стало про неї відомо, або з дня, коли дія мала бути вчинена.

Нездійснення посадовою особою (державним виконавцем) своїх обов'язків, покладених на неї законом, не повинно будь-яким чином призводити до порушення чи обмеження прав суб'єктів права на оскарження її незаконних дій.

Таким чином, завданням ДВС є своєчасне, повне і неупереджене примусове виконання рішень, передбачених законом, тому перевірка вчинених таких дій державним виконавцем є фактично перевіркою дотримання положення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду й належного виконання рішення суду.

Як свідчать надані копії матеріалів виконавчого провадження державним виконавцем за постановою від 22.08.2014 року було зобовязано боржника добровільно виконати судовий наказ до 28.08.2014 року.

Статтею 27 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною 2 статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Так, державним виконавцем було направлено сторонам офіційне повідомлення від 08.10.2014 року про призначення проведення виконавчих дій з передачі майна на 14.10.2014 року.

Боржник листом повідомив державного виконавця про наявність у нього товару та про те, що він готовий передати товар стягувачеві, проте стягувач у вказаний період за отриманням товару не зявився (а. с. 132, том 7).

Отже, окреслене спростовує доводи стягувача про відсутність у відповідача майна до стягнення за наказом суду.

Акти про не прибуття представника стягувача за отримання майна протягом 15-30 жовтня 2014 року встановлюють не бажання стягувача отримати майно вказане у наказі суду (а.с.105-110, том 7).

Державним виконавцем за листом від 10.11.2014 року було призначено повторне проведення виконавчих дій щодо передачі товару на 18.11.2014 року

На адресу Автозаводського відділу ДВС 13.03.2015 року надійшло клопотання стягувача про залучення до проведення виконавчих дій експерта (спеціаліста) для визначення приналежності товару.

16.03.2015 року державний виконавець звернувся до стягувача з листом про надання згоди на проведення експертизи ДП «Черкасистандартметрологія».

Листом від 03.04.2015 року стягувач не погодив дану експертну установу та запропонував призначити експерта Кременчуцького відділення Полтавської торгово-промислової палати .

21.04.2015 року до державного виконавця надійшла від боржника заява щодо проведення ідентифікації спірного майна, в якій боржник наполягав на проведення експертизи ДП «Черкасистандартметрологія».

28.04.2015 року державним виконавцем направлено сторонам офіційне повідомлення про призначення проведення виконавчих дій з передачі майна на 14.05.2015 року на 09.30 год.

Листом від 12.05.2015 року ДП «Черкасистандартметрологія» повідомило державному виконавцю умови виконання робіт, проте боржник відмовився оплачувати вартість експертизи.

18.05.2015 року державним виконавцем винесено постанову про призначення експерта субєкта оціночної діяльності - субєкта господарювання для участі у виконавчому провадженні.

17.07.2015 року державним виконавцем направлено сторонам офіційне повідомлення про призначення проведення виконавчих дій з передачі майна на 06.08.2015 року на 10.00 год.

Проте, передача майна так і не була здійснена.

Враховуючи зазначене, судова колегія, шляхом дослідження матеріалів виконавчого провадження не знайшла підтвердження доводам скаржника відносно того, що державний виконавець протягом тривалого часу, не вчиняв дії з виконання наказу господарського суду по даній справі.

Як неодноразово наголошував Європейський суд (рішення у справах "Бурдов проти Росії", заява № 59498/00, § 40, ЄСПЛ 2002-ІІІ; "Ясіуньєне проти Латвії", заява № 41510/98, § 45, 6 березня 2003 року), неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого статті 1 Протоколу № 1.

Так, стаття 6 Конвенції, зокрема, гарантує право особи на виконання рішення, винесеного на її користь, протягом розумного строку. Стаття 13 Конвенції гарантує право кожному, чиї права і свободи, викладені у Конвенції, порушуються, на ефективний засіб юридичного захисту, який би забезпечував, зокрема, відшкодування за порушене право.

Відповідно до статті 2 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" рішення Європейського суду є обов'язковим для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції.

Проте, обставини справи вказують на те, що дії ВДВС були спрямовані на виконання судового рішення у даній справі, що беззаперечно свідчить про належне виконання державним виконавцем своїх обов'язків, покладених на нього Законом.

Оцінюючи доводи позивача, на які він посилається в обґрунтування заявлених щодо зволікання державного виконавця з вчиненням виконавчих дій, судова колегія звертає увагу на те, що в даному випадку позивачем належними та допустимими доказами не доведено протиправної поведінки державного виконавця щодо зволікання з вчинення виконавчих дій.

Так, безумовний причинний зв'язок між діянням і наслідками характеризується тим, що діяння: має передувати наслідкам; має бути умовою, без якої не було б наслідку (принцип сondicio sine qua non); за своїми властивостями має спричиняти саме такі наслідки, тобто наслідки мають бути закономірним результатом вчиненого діяння.

В даному випадку позивачем не доведено, що в результаті тривалої бездіяльності державного виконавця відповідне рішення суду залишилось не виконаним.

Крім того, колегія суддів зазначає, що відповідно до преамбули Закону України "Про виконавче провадження", цей Закон визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Відповідно до частини 1 статті 11 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 26.12.2003 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» визначено, що у справах за скаргами на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи інших посадових осіб державної виконавчої служби предметом судового розгляду можуть бути рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень господарських судів.

З аналізу ЗУ «Про виконавче провадження» вбачається, що процесуальні дії, які виконуються державним виконавцем в процесі здійснення покладених на нього обов`язків, оформлюються таким процесуальним документом як постанова.

Акт державного органу - це юридична форма рішень цього органу, які спрямовані на регулювання тих чи інших суспільних відносин, породжують певні правові наслідки і мають обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин.

Отже, в силу положень Закону України «Про виконавче провадження», юридичним оформленням сукупності дій уповноваженої особи, направлених на виконання рішення суду є постанова державного виконавця.

Відповідно до статті 13 Закону України «Про державну виконавчу службу», дії або бездіяльність державного виконавця можуть бути оскаржені до вищестоящої посадової особи або до суду у порядку, встановленому законом.

Згідно з частини 3 статті 6 Закону України «Про виконавче провадження», рішення, дії або бездіяльність державного виконавця можуть бути оскаржені в порядку, встановленому цим Законом.

Право на таке оскарження може бути реалізовано з дотриманням вимог статей 17, 25, 26, 27, 32, 35, 38, 39 та ін. Закону України «Про виконавче провадження» та в порядку, визначеному статтею 82 цього Закону.

Отже, оскарженню підлягають дії (бездіяльність) державного виконавця оформлені відповідною постановою.

Закон України «Про виконавче провадження», який є спеціальною нормою не передбачає можливість оскарження всього виконавчого провадження по виконанню виконавчого документа.

Стаття 121-2 Господарського процесуального кодексу України передбачає звернення до суду зі скаргами на конкретні дії чи бездіяльність органів державної виконавчої служби.

Крім цього, пунктом 4 частини 7 статті 82 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що скарга у виконавчому провадженні подається у письмовій формі та має містити зміст оскаржуваних рішень, дій чи бездіяльності та норму закону, яку порушено.

Згідно пункту 9.13 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №9 від 17.10.2012 року "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" за результатами розгляду скарги виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, або визнає дії чи бездіяльність органу Державної виконавчої служби незаконними, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або зобов'язує орган державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє.

Отже, звертаючись до суду зі скаргою на бездіяльність державного виконавця чи інших посадових осіб державної виконавчої служби скаржник повинен конкретизувати, в чому саме полягає бездіяльність цих осіб.

Вимоги за такою скаргою не можуть бути викладені абстрактно, тобто скарга має містити зміст оскаржуваної бездіяльності.

У даному випадку, наведена позивачем вимога у скарзі (зобовязати ВДВС виконати наказ господарського суду) не визначає спонукання до вчинення конкретних виконавчих дій передбачених законодавством.

Отже, відсутність конкретизування вимог за скаргою унеможливлює спонукання судом до здійснення державним виконавцем конкретних виконавчих дій та відповідно відновлення порушених прав та інтересів скаржника.

Наведені обставини виключають можливість задоволення скарги судом.

З огляду на зазначене вище, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала відповідає вимогам статті 43 Господарського процесуального кодексу України. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що ухвала господарського суду Полтавської області від 04.02.2016 року по справі №19/40 прийнята при належному зясуванні обставин, що мають значення для справи та без порушенням норм процесуального права, у звязку з чим відсутні підстави для її скасування.

Керуючись статтями 22, 85, 99, 101, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства "Стандарт-С" залишити без задоволення.

Ухвалу господарського суду Полтавської області від 04.02.2016 року по справі №19/40 залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом 20-ти днів.

Головуючий суддя Істоміна О.А.

Суддя Барбашова С.В.

Суддя Білецька А.М.