Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "10" березня 2016 р. Справа № 906/83/16

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Шніт А.В.

при секретарі Українець О.Л.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 - дов.№168/2-6 від 13.01.2016

від відповідача: не з'явився

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Казенного підприємства "Кіровгеологія"

до Спільного українсько-іспанського підприємства "Іскор"

про стягнення 52629,10грн та зобов'язання звільнити приміщення

Ухвалою суду від 23.02.2016 в порядку ст.77 ГПК України в судовому засіданні оголошувалась перерва до 10.03.2016.

Позивач звернувся з позовом до суду про стягнення з відповідача 52629,10грн, з яких: 43654,24грн - основний борг, 8028,52грн - пеня, 946,34грн - 3% річних.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем договірних зобов'язань щодо сплати коштів згідно умов договору №31-96 від 20.05.1996 та його додатків.

Представник позивача 23.02.2016, через канцелярію суду, подав заяву №110 від 22.02.2016 про зміну предмету позову, в якій просить стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 52629,10грн, з яких: 43654,24грн - основного боргу, 8028,52грн - пені, 946,34грн - 3% річних та зобов'язати відповідача звільнити приміщення, орендовані на підставі договору №31-96 від 20.05.1996, в тому числі: адміністративно-побутовий комплекс, будівлю КПП; полірувальний цех "Москва"; цех по обробці каменю та негайно повернути позивачу ці приміщення (а.с. 87-88).

Ухвалою суду від 23.02.2016 заяву позивача №110 від 22.02.2016 про зміну предмету позову прийнято до розгляду (а.с. 109).

09.03.2016 до суду надійшла зустрічна позовна заява Спільного українсько-іспанського підприємства "Іскор" до Казенного підприємства "Кіровгеологія" про визнання права власності на адміністративно-побутовий комплекс, будівлю КПП, полірувальний цех "Москва", цех по обробці каменю.

Ухвалою суду від 10.03.2016 зазначену зустрічну позовну заяву на підставі п.4 ч.1 ст.63 ГПК України повернуто Спільному українсько-іспанському підприємству "Іскор" без розгляду.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги з врахуванням зміни предмету позову в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві та заяві №110 від 22.02.2016 про зміну предмету позову. Зокрема, пояснив, що орендоване майно знаходиться в оперативному управлінні відособленого підрозділу КП "Кіровгеологія" - Управління виробничо-технічного обслуговування. Крім того, зазначив, що повноважними представниками відповідача договір №31-96 від 20.05.1996 та відповідні додатки до нього підписано, до 2015 року останній належним чином сплачував орендні платежі. До того ж, додав, що відповідач визнав заборгованість з орендної плати в сумі 43654,24грн, про що свідчить акт звірки взаєморозрахунків від 01.01.2016. Заперечував проти клопотання відповідача про відкладення розгляду справи.

Представник відповідача судове засідання не з'явився, 09.03.2016 надіслав до суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з подачею Спільним українсько-іспанським підприємством "Іскор" зустрічного позову та необхідністю отримання від Казенного підприємства "Кіровгеологія" мотивованого відзиву на нього.

Варто зазначити, що відповідно до ч.1 ст.77 ГПК України господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні, зокрема у випадку нез'явлення в судове засідання представників сторін.

Разом з тим, як суд зазначав вище, ухвалою суду від 10.03.2016 зустрічну позовну заяву Спільного українсько-іспанського підприємства "Іскор" на підставі п.4 ч.1 ст.63 ГПК України повернуто останньому без розгляду. Тому, суд вважає надане відповідачем клопотання про відкладення розгляду справи від 09.03.2016 безпідставним.

Таким чином, враховуючи викладене, а також те, що неявка представника відповідача в судове засідання не перешкоджає вирішенню спору, суд відмовляє в задоволенні клопотання останнього про відкладення розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

20.05.1996 між Казенним підприємством "Кіровгеологія" в особі Експедиції №49 (правонаступником якої є відособлений підрозділ КП "Кіровгеологія" - Управління виробничо-технічного обслуговування) (орендодавець, позивач) та Спільним українсько-іспанським підприємством "Іскор" (орендар) укладено договір №31-96 (далі - Договір) (а.с. 8-9).

Відповідно до п.1.1. Договору предметом договору є оренда виробничих приміщень і споруд каменедробильного комплексу Експедиції №49 з встановленими в них обладнанням та пристосуванням, які не належали раніше Спільному українсько-іспанському підприємству "Іскор".

Згідно п.2.1. Договору орендодавець зобов'язується передати в оренду виробничі приміщення і споруди відповідно до доданого Списку №1, який є невід'ємною частиною договору.

Орендна плата встановлюється відповідно до Методики розрахунку і порядок використання плати за оренду державного майна, затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України №786 від 04.10.1995 (у редакції, чинній станом на час виникнення орендних відносин між сторонами), з врахуванням Роз'яснення Фонду державного майна №10-22-8412 від 05.12.1995 та листа Коростишівської державної адміністрації №18/50 від 15.11.1995. Орендна плата може змінюватись на підставі наступних роз'яснень уряду України (Доповнення і зміни до договору №31-96 від 20.05.1996 (а.с. 10)).

Орендна плата визначена в доданому Списку №1 і помісячно виставляється у вигляді рахунку для оплати (п.4.1. Договору).

Відповідно до змісту Списку №1 до Договору орендна плата визначається в розмірі амортизаційних відрахувань з врахуванням накладних витрат (а.с. 11).

Доповненнями і змінами від 30.09.1997 до договору №31-96 від 20.05.1996 передбачено орендну плату за каменедробильний цех у сумі 3262,23грн у місяць згідно розрахунку, що додається (а.с. 13-14).

Спільне українсько-іспанське підприємство "Іскор" сплачує орендну плату шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок орендодавця (п.4.2. Договору в новій редакції згідно Доповнень і змін до договору (а.с. 10)).

У п.5.1. Договору сторони передбачили, що даний договір дії з 15.05.1996 по 01.01.1997. При виконанні умов п.2.2. Договору продовжується ще на рік.

Так, п.2.2. Договору (в новій редакції згідно Доповнень і змін до договору (а.с. 10)) визначено, що за умови відсутності заборгованості з орендної плати більше двох місяців, інших розбіжностей щодо умов договору після закінчення строку оренди, договір автоматично продовжується ще на черговий строк.

Орендодавець свої зобов'язання за договором №31-96 від 20.05.1996 виконав належним чином, про що, зокрема, свідчать підписаний повноважними представниками сторін акт передачі в оренду виробничих приміщень згідно переліку (а.с. 12), а також акти здачі-прийняття робіт (надання послуг) за січень 2015 року - грудень 2015 року (а.с. 16-26).

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ст.509 ЦК України).

Господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку (ч.1 ст.173 ГК України). Сторони можуть за взаємною згодою конкретизувати або розширити зміст господарського зобов'язання в процесі його виконання, якщо законом не встановлено інше (ч.3 ст.173 ГК України).

Майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (ч.1 ст.175 ГК України).

Статтею 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Судом встановлено, що правовідносини між сторонами у справі виникли на підставі договору №31-96 від 20.05.1996, який за своєю правовою природою є договором оренди.

За умовами ч.1 ст.759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно ч.1 ст.762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Відповідно до ч.2 ст.193 ГК України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Проте, відповідач взяті на себе зобов'язання за договором №31-96 від 20.05.1996 належним чином не виконав, внаслідок чого за період з січня по грудень 2015 в нього перед позивачем виникла заборгованість з орендної плати в сумі 43654,24грн, що, зокрема, підтверджується актом звірки взаєморозрахунків від 01.01.2016, підписаним представниками сторін та скріпленим печатками (а.с. 15).

Варто зазначити, що судом не приймаються доводи відповідача про відсутність у позивача прав щодо вимоги про стягнення орендної плати, так як останній не є власником орендованого нерухомого майна, з огляду на наступне.

Статтею 761 Цивільного кодексу України передбачено, що право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму.

Тобто, зазначена стаття визначає суб'єктний склад осіб, які можуть виступати наймодавцями в договорі майнового найму (оренди). Це власники майна, особи, які мають майнові права, а також особи, уповноважені на укладення договору майнового найму.

Іншими словами, наймодавцем може бути не власник майна, а інша особа. Така особа має бути уповноважена на укладення договорів найму. Відповідні повноваження не власнику можуть бути надані законом, або самим власником.

Так, відповідно до п.3.2. Положення про Управління виробничо-технічного обслуговування (УВТО) Казенного підприємства "Кіровгеологія" Державного комітету природних ресурсів України (а.с. 46-51) майно УВТО, що є у державній власності і закріплене за ним, належить йому на правах оперативного управління, здійснюючи право оперативного використання УВТО володіє та користується зазначеним майном у межах, встановлених даним положенням і нормативними документами КП "Кіровгеологія".

За змістом п.4.1. вказаного вище Положення УВТО має право, зокрема, здійснювати господарську діяльність за наявності незавантажених для виконання державного контракту виробничих потужностей та здавати в оренду згідно з чинним законодавством України.

При цьому, як суд зазначав вище, Управління виробничо-технічного обслуговування Казенного підприємства "Кіровгеологія" є відособленим підрозділом позивача без статусу юридичної особи та правонаступником Експедиції №49.

Крім того, 20.10.2013 на замовлення Казенного підприємства "Кіровгеологія" Комунальним підприємством "Житомирське міжміське бюро технічної інвентаризації" Житомирської обласної ради виготовлено технічний паспорт, в тому числі й на спірне орендоване нерухоме майно (а.с. 114-124).

Таким чином, позивач правомірно на правах орендодавця заявляє вимогу про стягнення з відповідача заборгованості з орендної плати.

Отже, враховуючи вищевикладене та перевіривши наданий позивачем розрахунок суми основного боргу, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення 43654,24грн боргу з орендної плати обґрунтовані, заявлені у відповідності до вимог чинного законодавства, підтверджуються належними доказами, які є в матеріалах справи, та підлягають задоволенню.

Також, позивач просить суд стягнути з відповідача 3% річних у сумі 946,34грн за період з 01.02.2015 по 27.01.2016.

Відповідно до ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Перевіривши наданий позивачем разом з позовною заявою розрахунок суми 3% річних (а.с. 7), суд вважає його правильним і таким, що здійснений згідно вимог чинного законодавства, а тому задовольняє позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 946,34грн - 3% річних.

Крім того, позивачем заявлено вимогу щодо стягнення з відповідача 8028,52грн - пені за період з 01.02.2015 по 27.01.2016.

Відповідно до ч.3 ст.549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

У свою чергу, за змістом ст.546 ЦК України неустойка є різновидом забезпечення виконання зобов'язання.

При цьому, правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у п и с ь м о в і й ф о р м і. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.547 ЦК України).

Згідно ч.1 ст.548 ЦК України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Оскільки, пеня є видом неустойки, то така міра відповідальності має бути передбачена договором, причому укладеним у письмовій формі.

Однак, судом встановлено, що ні в договорі №31-96 від 20.05.1996, ні у відповідних Додатках і змінах до нього сторонами не було передбачено такий вид відповідальності за невиконання грошового зобов'язання як пеня. При цьому, інших письмових угод щодо забезпечення виконання зобов'язання позивачем не надано, і такі в матеріалах справи відсутні.

Тому, вимоги позивача про стягнення з відповідача пені в розмірі 8028,52грн є безпідставними і задоволенню не підлягають.

Окрім того, суд відмовляє в задоволенні позову в частині зобов'язання відповідача звільнити орендовані на підставі договору №31-96 від 20.05.1996 приміщення, в тому числі: адміністративно-побутовий комплекс, будівлю КПП; полірувальний цех "Москва"; цех по обробці каменю, та негайно повернути їх позивачу, враховуючи наступне.

Дійсно, згідно ст.782 ЦК України наймодавець має право відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за користування річчю протягом трьох місяців підряд. У разі відмови наймодавця від договору найму договір є розірваним з моменту одержання наймачем повідомлення наймодавця про відмову від договору.

Відмова від договору є правом, а не обов'язком наймодавця. Про реалізацію цього права наймодавець повинен повідомити наймача.

При цьому, за змістом ч.1 ст.654 ЦК України розірвання договору вчиняється в тій самій формі, що і договір, який розривається. Відтак, якщо договір було укладено в письмовій формі, повідомлення про відмову від нього також має бути письмовим.

Варто зауважити, що з моменту одержання наймачем повідомлення наймодавця про відмову від договору найму договір вважається розірваним. Наймач зобов'язаний повернути наймодавцеві предмет оренди в строки, передбачені договором найму (оренди), а якщо такі строки не визначені - в розумний строк (тобто строк, необхідний для підготовки предмету оренди для передачі наймачеві).

Так, за змістом п.5.3. договору №31-96 від 20.05.1996 передбачено, що ініціатор розірвання договору повинен письмово попередити іншу сторону про розірвання з а д в а м і с я ц і.

Судом вище встановлено, що у відповідача перед позивачем існувала заборгованість з орендної плати за період з січня по грудень 2015, тобто, більше, ніж протягом трьох місяців. Тому, позивач скористався таким правом відмови від договору №31-96 від 20.05.1996, направивши відповідачу письмове повідомлення №97 від 15.02.2016 про припинення договору (а.с. 90).

Слід зазначити, що відповідач отримав дане повідомлення лише в судовому засіданні 23.02.2016, про що свідчить підпис повноважного представника відповідача на копії повідомлення №97 від 15.05.2016, що знаходиться в матеріалах справи (а.с. 90).

Водночас, позивач заяву про зміну предмету позову №110 від 22.02.2016 подав до суду 23.02.2016, що підтверджується вхідним штемпелем на цій заяві (а.с. 87).

Тобто, відповідач був повідомлений про відмову позивача від договору в день звернення останнього до суду з новою вимогою щодо звільнення орендованих приміщень і повернення їх позивачу.

Отже, викладене вище дає підстави вважати, що позивачем не дотримано порядку відмови від договору №31-96 від 20.05.1996, у тому числі, не дотримано розумного строку (тобто строку, необхідного для підготовки предмету оренди для передачі наймачеві), який є одним з проявів дії принципу розумності як однієї із загальних засад цивільного законодавства взагалі (п.6 ч.1 ст.3 ЦК України) і зобов'язального права, зокрема.

Таким чином, позовна вимога про зобов'язання відповідача звільнити орендовані на підставі договору №31-96 від 20.05.1996 приміщення, в тому числі: адміністративно-побутовий комплекс, будівлю КПП; полірувальний цех "Москва"; цех по обробці каменю, та негайно повернути їх позивачу є передчасною, тому не підлягає задоволенню.

Як визначає ст.32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст.34 ГПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За змістом статті 33 ГПК України обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги і заперечення.

Відповідач позов щодо предмету та підстав не спростував, доказів погашення заборгованості з орендної плати не надав.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги щодо стягнення 43654,24грн - основного боргу і 946,34грн - 3% річних є обґрунтованими, заявленими відповідно до чинного законодавства та такими, що підлягають задоволенню. У частині стягнення пені в розмірі 8028,52грн та зобов'язання відповідача звільнити орендовані на підставі договору №31-96 від 20.05.1996 приміщення, в тому числі: адміністративно-побутовий комплекс, будівлю КПП; полірувальний цех "Москва"; цех по обробці каменю, та негайно повернути їх позивачу, суд відмовляє в позові.

У порядку ст.49 ГПК України судові витрати покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст.49, 82-85 ГПК України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути зі Спільного українсько-іспанського підприємства "Іскор" (12504, Житомирська обл., м. Коростишів, вул. Більшовицька, буд. 149; ідентифікаційний код 14350815) на користь Казенного підприємства "Кіровгеологія" (01103, м. Київ, вул. Кіквідзе, 8/9; ідентифікаційний код 14308279)

- 43654,24грн - основного боргу;

- 946,34грн - 3% річних;

- 1167,79грн - судових витрат.

3. Відмовити в позові в частині стягнення пені в розмірі 8028,52грн та зобов'язання відповідача звільнити орендовані на підставі договору №31-96 від 20.05.1996 приміщення, в тому числі: адміністративно-побутовий комплекс, будівлю КПП; полірувальний цех "Москва"; цех по обробці каменю, та негайно повернути їх позивачу.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів з дня його оголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 15.03.16

Суддя Шніт А.В.

Віддрукувати:

1 - у справу

2 - позивачу (рек. з повід.)

3 - відповідачу (рек. з повід.)