ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.03.2016 року Справа № 904/8491/15

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Кузнецова В.О.,

суддів: Науменка І.М., Вечірка І.О.,

секретар судового засідання: Петровська А.В.,

за участю сторін:

від відповідача: ОСОБА_1, представник, довіреність № 72 від 28.12.15;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім ВМЗ" на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 07.12.2015 р. у справі

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю Торговий Дім ВМЗ, м.Дніпропетровськ

до приватного акціонерного товариства "Підприємство з експлуатації електричних мереж "Центральна енергетична компанія", м.Дніпропетровськ

про зобов'язання укласти договір нежитлового приміщення та стягнення 2 626 924,26 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 07.12.2015 р. у даній справі (суддя Воронько В.Д.) у задоволенні позову відмовлено.

Згадане рішення мотивовано посиланням на те, що між сторонами не досягнуто згоди з усіх істотних умов договору. Між сторонами відсутня домовленість щодо розміру плати за користування майном.

Не погодившись з даним рішенням, товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім ВМЗ" звернулось до Дніпропетровського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення господарського суду скасувати, прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Скаржник зазначає, що він намагався врегулювати взаємовідносини між сторонами шляхом переговорів, проте відповідач ухиляється від розгляду та підписання договору оренди нежитлового приміщення.

На думку скаржника, відповідач незаконно використовує нерухоме майно

Враховуючи той факт, що відповідач відмовляється від врегулювання спірних взаємовідносин, позивач був змушений в односторонньому порядку визначити розмір місячної орендної плати.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить залишити апеляційну без задоволення, а рішення господарського суду залишити без змін, як законне та прийняте з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідач вважає, що відсутні підстави для укладення спірного договору. Проект договору є неукладеним, а спір щодо його укладання не може бути предметом розгляду суду.

Між відповідачем та позивачем немає будь-яких договірних відносин, а тому у відповідача немає ніякої заборгованості перед позивачем.

Позивач не забезпечив в судове засідання явку повноважного представника, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Колегія суддів вважає, що матеріали справи містять достатньо доказів для розгляду справи за відсутністю представника позивача.

Заслухавши пояснення представника відповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши відповідність оскарженого рішення нормам матеріального та процесуального права, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з урахуванням наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, товариство з обмеженою відповідальністю Торговий Дім ВМЗ звернулось до господарського суду Дніпропетровської області з позовом, в якому просило зобов'язати приватне акціонерне товариство "Підприємство з експлуатації електричних мереж "Центральна енергетична компанія" укласти з позивачем договір оренди нежитлового приміщення від 11.09.2014 № 1109/14-4 та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у сумі 2 138 476,56 грн, інфляційні нарахування у сумі 462159,99 грн. та 3% річних у сумі 26287,71 грн.

Згадана позовна заява обґрунтована посиланням на те, що відповідач користується нерухомим майном позивача та відмовляється привести користування майном у відповідність до чинного законодавства України. Відповідач фактично використовує нерухоме майно позивача, у зв'язку з чим позивач здійснив розрахунок розміру заборгованості відповідача за користування нерухомим майном.

Вирішуючи питання про наявність або відсутність підстав для задоволення позовних вимог, колегія суддів враховує таке.

Згідно із ст. ст. 11, 509 ЦК України, ст. 174 ГК України зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язаний передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк (ч.1 ст.759 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За ч.1 ст.627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст.628 ЦК України).

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є: умови про предмет договору; умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду; а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частина 2 ст. 180 ГК України передбачає, що господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов.

До істотних умов закон, згідно ч. 2 ст. 180 ГК України, ч. 1 ст. 638 ЦК України, відносить умови, визнані такими законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Згідно ч. 3 ст.180 ГК України при укладенні господарського договору сторони зобовязані у будь - якому разі погодити предмет, ціну та строк його дії.

Умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості. Вимоги щодо якості предмета договору визначаються відповідно до обов'язкових для сторін нормативних документів, зазначених у статті 15 цього Кодексу, а у разі їх відсутності - в договірному порядку, з додержанням умов, що забезпечують захист інтересів кінцевих споживачів товарів і послуг (ч. 4 ст. 180 ГК України).

Загальний порядок укладення договорів визначений ст. 181 ГК України і складається з таких стадій: проекту договору, протоколу розбіжностей, безпосереднього врегулювання розбіжностей, судового розгляду переддоговірних спорів. При цьому на кожній з цих стадій процес укладення договору може бути завершений, якщо сторони дійшли згоди з усіх його істотних умов. У разі недосягнення такої згоди між сторонами процес укладення договору переходить до наступної стадії.

Частиною 2 ст. 181 ГК України передбачено, що проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках.

Частина 4 ст. 181 ГК України встановлює, що за наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором.

Тобто, сторона, яка одержала проект договору, може, виявивши свою волю на укладення запропонованого їй договору, викласти свою редакцію окремих умов останнього чи доповнити договір певними умовами шляхом складання протоколу розбіжностей. Прийняття запропонованого проекту договору із зауваженням є акцептом на інших умовах, а відтак укладання договору переходить до стадії протоколу розбіжностей.

Відповідно до ч. 5 п'ятої ст.181 ГК України, сторона, яка одержала протокол розбіжностей до договору, зобов'язана протягом двадцяти днів розглянути його, в цей же строк вжити заходів для врегулювання розбіжностей з другою стороною та включити до договору всі прийняті пропозиції, а ті розбіжності, що залишились неврегульованими, передати в цей же строк до суду, якщо на це є згода другої сторони.

Згідно до частини 7 та 8 вказаної статті, якщо сторона, яка одержала протокол розбіжностей щодо умов договору, заснованого на державному замовленні або такого, укладення якого є обов'язковим для сторін на підставі закону, або сторона - виконавець за договором, що в установленому порядку визнаний монополістом на певному ринку товарів (робіт, послуг), яка одержала протокол розбіжностей, не передасть у зазначений двадцятиденний строк до суду розбіжності, що залишилися неврегульованими, то пропозиції другої сторони вважаються прийнятими. У разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся).

Отже, проект договору та протокол розбіжностей є доказами щодо вжиття заходів досудового врегулювання господарського спору, вони є свідченням існування спору, котрий виник при укладенні договору і який сторони передають на вирішення господарського суду. Тобто, предметом розгляду у суді можуть бути лише розбіжності, що залишилися неврегульованими сторонами.

За положеннями ст.12 ГПК України та ст.181 ГК України, господарський суд розглядає справи саме у спорах, які виникають, зокрема, при укладанні господарських договорів, тобто має розглядатися переддоговірний спір, якому передують стадії протоколу розбіжностей, безпосереднє врегулювання розбіжностей, які, у даному випадку, не були дотримані сторонами.

З огляду на положення ч.8 ст.181 ГК України спірний договір є неукладеним (таким, що не відбувся) через недотримання сторонами загального порядку для укладення господарських договорів (неотримання на оферту акцепту, неправильний акцепт, відсутність згоди з усіх істотних умов договору).

В силу ч.3 ст.179 ГК України укладання господарського договору є обовязковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обовязком для субєкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обовязковості укладення договору для певних категорій субєктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

Частиною 7 ст. 179 ГК України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Частиною 1 ст. 187 ГК України встановлено, що спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов'язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. Інші переддоговірні спори можуть бути предметом розгляду суду у разі, якщо це передбачено угодою сторін або якщо сторони зобов'язані укласти певний господарський договір на підставі укладеного між ними попереднього договору.

Пунктом 2.5. постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 29.05.2013р. № 12 "Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна" роз'яснено, що до договорів найму (оренди) застосовуються положення частини третьої статті 179 та частини першої статті 187 ГК України, за змістом яких спори, що виникають при укладанні господарських договорів, укладення яких є обов'язковим на підставі закону, та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. Інші переддоговірні спори можуть бути предметом розгляду суду в разі, якщо це передбачено угодою сторін або якщо сторони зобов'язані укласти певний господарський договір на підставі укладеного між ними попереднього договору.

У даному випадку, відповідач не є суб'єктом господарювання, на який покладено обов'язок щодо укладання спірного договору.

Між сторонами не було укладено угоду щодо можливості передачі переддоговірного спору на розгляд суду.

Відповідно до частини 2 статті 14 ЦК України, особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї.

Правова позиція щодо застосування частини 2 статті 14 ЦК України викладена у постанові Верховного Суду України від 25.07.2006 р. у справі № 36/466.

Крім того, відповідно до статті 638 ЦК України договір вважається укладеним, коли між сторонами досягнуто згоди з усіх істотних умов. Вичерпного переліку умов, істотних для договорів оренди (найму), ЦК України і ГК України не містять. Однак за змістом статей 759 - 762 ЦК України слід дійти висновку, що істотними для даного виду договорів є умови про предмет договору, плату за користування майном та строк такого користування (п.2.6. постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 29.05.2013р. № 12 "Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна").

Наданий позивачем проект договору не містить усіх істотних умов для договорів оренди (найму).

Так, позивачем зазначено про передачу відповідачу в оренду приміщень загальною площею 7659,30 м2, проте не зазначено кількість цих приміщень, площа кожного з цих приміщень, розташування, поверх та інше.

В акті інвентаризації вказано, що відповідач користується відкритим розподільчим пристроєм (ОРУ) площею 5455,60 м2, але в свідоцтві на право власності зазначено лише один об'єкт (ОРУ) площею 31,5 м2 .

В акті також зазначено про користування відповідачем трансформаторами площею 95,20 та 46 квадратних метрів, проте, згадані трансформатори є власністю відповідача.

Згідно ч.1 ст.762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

В даному випадку між сторонами відсутня домовленість щодо орендної плати, так заявлений позивачем до стягнення розмір плати розрахований невідомо яким чином, невідомо на яку площу нерухомого майна він має нараховуватись.

Пунктом 9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 р. № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України" роз'яснено, що відповідно до частини першої статті 101 ГПК апеляційний суд переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами. Додаткові докази приймаються апеляційним судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

У вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з'ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об'єктивно оцінити поважність цих причин. При цьому обґрунтування неможливості подання доказів суду першої інстанції згідно із зазначеною нормою ГПК покладається саме на заявника (скаржника), а апеляційний господарський суд лише перевіряє та оцінює їх поважність і не зобов'язаний самостійно з'ясовувати відповідні причини. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.

Колегія суддів не приймає до уваги надані позивачем суду апеляційної інстанції додаткові докази, зокрема, звіт про незалежну оцінку вартості нерухомого майна, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів неможливості подання даного звіту суду першої інстанції.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, прийнятого з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 99, 101-103,105 ГПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні апеляційної скарги товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім ВМЗ" відмовити.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 07.12.2015 р. у справі №904/8491/15 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого господарського суду України протягом 20 днів.

Головуючий суддя В.О.Кузнецов

Судді І.М.Науменко

ОСОБА_2