КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" березня 2016 р. Справа№ 910/21581/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Гаврилюка О.М.

Суліма В.В.

при секретарі судового засідання - Куценко К.Л.;

за участю представників сторін:

від позивача: Богданов О.В. - представник за довіреністю № 1/06-14/357 від 16.03.2016,

від відповідача: Ніколаєва О.С. - представник за довіреністю б/н від 22.12.2014,

від третьої особи: не з`явились

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ГЮНСЕЛ"

на рішення Господарського суду міста Києва від 29.10.2015

у справі № 910/21581/15 (суддя - Полякова К.В.)

за позовом Державного підприємства "КИЇВПАССЕРВІС"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ГЮНСЕЛ"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Міністерство інфраструктури України

про виселення, повернення орендованого майна та стягнення 284 468,80 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство "КИЇВПАССЕРВІС" (надалі - позивач, ДП "КИЇВПАССЕРВІС") звернулося до Господарського суду міста Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ГЮНСЕЛ" (надалі - відповідач, ТОВ "ГЮНСЕЛ") за участю третьої особи без заявлення самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Міністерство інфраструктури України (надалі - третя особа) про виселення, повернення орендованого майна та стягнення 284 468,80 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 29.10.2015 позов ДП "КИЇВПАССЕРВІС" до ТОВ "ГЮНСЕЛ" за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Міністерства інфраструктури України про виселення, повернення орендованого майна та стягнення 284 468,80 грн. задоволено повністю.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 29.10.2015 та прийняти нове рішення про задоволення позову повністю.

Апеляційна скарги мотивована тим, що договір № 60/09 від 15.05.2009 не припинив свою дію, а був поновлений на підставі ч.2 ст. 17 ЗУ «Про оренду державного та комунального майна», оскільки протягом місяця після закінчення строку дії договору орендарем не заявлялась письмова вимога про виселення відповідача із спірного приміщення. А тому відсутні підстави для стягнення неустойки у розмірі 28% від вартості орендованого майна. Окрім того, від Міністерства інфраструктури України відповідача отримав погодження на продовження дії договору, а тому, на думку відповідача, позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 18.01.2016 апеляційну скаргу відповідача було прийнято до провадження та призначено до розгляду на 16.02.2016.

Розгляд справи відкладався.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 16.02.2016 через часткове невиконання вимог ухвали суду від 18.01.2016 та неявку сторони розгляд справи було відкладено на 17.03.2016.

В судовому засіданні 17.03.2016 представник відповідача апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати з прийняттям нового, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Представник позивача проти апеляційної скарги заперечив, просив рішення місцевого господарського суду залишити в силі. Пояснив, що ним були вчинені всі дії спрямовані на припинення дії договору № 60/09 від 15.05.2009. При цьому зазначив, що згода уповноваженого органу управління орендованим майном на продовження дії договору оренди за відсутності підписаної додаткової угоди до договору оренди не свідчить про продовження його дії, а сама лише згода не створює юридичних наслідків для сторін даного договору.

Представник третьої особи в судове засідання 17.03.2016 не з'явився через загальний відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду надійшло клопотання про розгляд справи без участі третьої особи, яке було задоволено судом апеляційної інстанції, оскільки ухвалою від 16.02.2016 явка сторін не була визначена обов'язковою.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, заперечення на неї, заслухавши пояснення представників сторін, оглянувши надані оригінали, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як вірно було встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 15.05.2009 між позивачем (як орендодавцем) та відповідачем (як орендарем) було укладено договір оренди № 60/09 нерухомого майна, що належить до державної власності (надалі - договір оренди).

Відповідно до п. 1.1. договору (у редакції додаткової угоди № З від 05.11.2012 до договору), орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно - частину приміщення автовокзалу «Київ» (надалі - майно), площею 51,17 кв.м., розміщене за адресою: м. Київ, пр-т Науки 1/2, вартість якого визначена згідно зі звітом про незалежну оцінку станом на 31.07.2012 та становить 1 015 960,00 грн.

Пунктом 2.1. договору встановлено, що орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, указаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами договору оренди та акта приймання-передавання майна.

З матеріалів справи вбачається. що на виконання умов договору 15.05.2009 орендодавець передав орендарю обумовлене договором майно, що підтверджується актом приймання-передачі від 15.05.2009 року (т. 1 а.с. 60).

Пунктами 10.1., 10.4. договору сторони погодили, що договір укладено строком на один рік, що діє з 15.05.2009 до 15.05.2010 включно. При цьому сторони узгодили, що договір оренди вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором, з урахуванням змін у законодавстві, лише за наявності письмової згоди органу, уповноваженого управляти об'єктом оренди в строк за місяць до закінчення його дії та укладання додаткового договору на продовження строку дії договору оренди, який є невід'ємною частиною цього договору.

Відповідно до п. 10.6. договору чинність договору припиняється внаслідок, зокрема, закінчення строку, на який його було укладено. Згідно з п. 10.10 договору у разі припинення або розірвання договору оренди майно протягом трьох робочих днів повертається орендодавцю.

За пунктом 10.11. договору (в редакції додаткової угоди № 3 від 05.11.2012 до договору оренди) якщо орендар не виконує обов'язку щодо повернення майна, орендодавець має право вимагати від орендаря сплати неустойки в розмірі 28% від вартості орендованого майна згідно експертної оцінки за користування майном за час прострочення.

Додатковими угодами до договору оренди від 07.05.2010, № 3 від 05.11.2012, № 4 від 15.05.2013, № 6 від 12.05.2014 дію договору оренди продовжено до 15.05.2012, 15.05.2013, 15.052014, 14.05.2015 відповідно.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та не спростовується відповідачем, позивач листами від 09.02.2015 № 15/15 - 15/159, від 08.04.2015 № 1/15 -15/609, від 15.04.2015 № 1/15 -15/653 та від 30.04.2015 №1/15 - 12/112м неодноразово повідомляв орендаря про намір припинити дію договору оренди.

Жодної відповіді на зазначені листи позивача відповідач не надав, а також не передав по акту приймання-передачі спірне приміщення орендодавцю, що зумовило звернення позивача з позовної заявою про виселення, повернення орендованого майна та стягнення 284 468,80 грн.

Маючи намір продовжити строк дії договору навіть після отримання листів, надісланих позивачем, відповідач направляв позивачу додаткову угоду №7 до договору №60/90 від 15.05.2009, яка залишилась позивачем не підписаною. Даний факт не спростований апелянтом під час перегляду справи в суді апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що з урахуванням п. 10.4 договору 18.05.2015 позивач, на думку апелянта, погодився продовжити йому строк дії договору оренди до 31.08.2015, про що повідомив уповноважений орган управління майном - третю особу своїм листом № 1/15-12/1/51. При цьому суд апеляційної інстанції зазначає, що даний лист не направлявся на адресу відповідача, листування відбувалося виключно між позивачем та третьою особою.

Такі доводи апелянта не приймаються судом апеляційної інстанції, оскільки положеннями договору оренди №60/90 від 15.05.2009 (зокрема, п. 10.4 договору) передбачено обов'язкову наявність двох умов задля визнання його пролонгованим, а саме: письмової згоди уповноваженого органу та укладеної між сторонами додаткової угоди на продовження дії договору.

При цьому судом апеляційної інстанції приймаються доводи третьої особи, що відповідно до положень чинного законодавства, Міністерство інфраструктури України здійснює лише контролюючу функцію та не може втручатися у господарську діяльність позивача, дана згода не зумовлює пролонгацію договору, а тільки є рішенням контролюючого органу за використанням орендованого державного майна.

Окрім цього, судом апеляційної інстанції приймаються доводи позивача, що внутрівідомче листування між позивачем та третьою особою жодним чином не може слугувати підставами продовження терміні дії договору оренди.

А тому суд апеляційної інстанції не приймає доводи апелянта (як підставу для скасування рішення суду першої інстанції) стосовно наявності погодження уповноваженого органу управління майном, оскільки це є лише однією із двох обов'язкових умов продовження дії договору оренди на підставі п. 10.5 договору оренди.

Окрім цього, з матеріалів справи вбачається, що позивач на адресу відповідача кур'єрською службою направив заяву № 1/15-15/805 від 15.05.2015 про припинення чинності договору оренди № 60/09 від 15.05.2009 у зв'язку із закінченням строку його дії. В якому зазначається, даний договорі оренди є припиненим, а тому позивач вимагає звільнення займаного приміщення до 15.05.2015 (т.1, а.с. 55). Про отримання даної заяви відповідачем свідчить наявні в матеріалах справи докази отримання 15.05.2015 заяви від 15.05.2015 (т. 1, а.с. 56).

Разом з цим, матеріали справи також містять лист № 1/15-15/856 від 08.06.2015 (тобто протягом місяця після закінчення дії договору оренди), в якому позивач повторно повідомив відповідача про закінчення дії договору оренди та вимагав звільнити орендоване приміщення до 12.06.2015 із обов'язковою передачею спірного приміщення за актом приймання-передачі. Докази отримання відповідачем вказаного листа також наявні в матеріалах справи (т.1 а.с. 58-59).

Відповідно до ч. 2 ст. 17 ЗУ «Про оренду державного та комунального майна» у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або заміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим та той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Тобто, норма зазначеної статті має диспозитивний характер, оскільки не вказує на те, що відповідна вимога про припинення договору оренди має називатися виключно заявою. Така заява може бути направлена однією із сторін у формі листа, телеграми, факсограми тощо. Істотне значення у даному випадку має зміст такої заяви (вона обов'язково повинна бути спрямована на припинення або зміну умов договору оренди) та момент її направлення контрагенту за договором.

(Аналогічна позиція зазначена в постанові Вищого господарського суду України від 16.02.2016 у справі № 910/20696/15).

А тому суд апеляційної інстанції враховуючи наявність письмових повідомлень орендодавця (зокрема, заява № 1/15-15/805 від 15.05.2015 та лист № 1/15-15/856 від 08.06.2015) протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору погоджується з висновком місцевого господарського суду, що дія договору оренди № 60/09 від 15.05.2009 припинилась 15.05.5015.

Разом з цим, окрім погодження третьої особи на продовження дії договору, положеннями договору оренди (п. 10.4 договору) сторони вирішили, що обов'язковою умовою продовження дії договору є укладення додаткового договору на продовження строку дії договору оренди.

Однак, як вірно було встановлено судом першої інстанції, матеріали справи не містять доказів підписання додаткової угоди до договору оренди на виконання п. 10.5 договору. При цьому, доказів визнання у судовому порядку такої додаткової угоди укладеною матеріали справи не містять, а позивачем не підписано запропоновану відповідачем додаткову угоду.

Крім того, в рішенні Господарського суду міста Києва від 10.02.2016 у справі № 910/21772/15 за позовом ТОВ «ГЮНСЕЛ» до ДП «КИЇВПАССЕРВІС» про визнання додаткової угоди до договору укладеною та визнання договору продовженим (пролонгованим), яке 04.03.2016 набрало законної сили та не було оскаржене в суді апеляційної інстанції. Так, місцевий господарський суд, відмовляючи у позові, зазначив, оскільки позивачем (по нашій справі), на виконання умов укладеного між сторонами спору договором, протягом місяця після закінчення дії договору здійснене належне повідомлення відповідача (по нашій справі) про припинення його дії, приймаючи до уваги, що згода уповноваженого органу про продовження дії договору не створює юридичних наслідків та враховуючи те, що ініціювати продовження строку дії договору має право позивач (по нашій справі), як орендодавець, що є правом а не обов'язком останнього, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання додаткової угоди № 7 до договору укладеною та визнання договору продовженим (пролонгованим) задоволенню не підлягають.

Судом апеляційної інстанції відхиляються доводи апелянта про продовження виконання зобов'язання за договором оренди після закінчення його дії. Так, зокрема, апелянт зазначив, що ним в повному обсязі сплачувались орендні платежі та здійснювався розрахунок за спожиті комунальні послуги, відповідно до виставлених позивачем рахунках за травень та червень 2015 року, що є підтвердженням надання позивачем послуг за договором оренди №60/90 від 15.05.2009 року. Судом апеляційної інстанції дано обставина не приймається як підстава для відмови в задоволенні позовних вимог, оскільки вищенаведене спростовується тим, що сплата орендних платежів у разі припинення (розірвання) договору включно до дня повернення майна за актом приймання-передавання є обов'язком відповідача, закріпленим у п. 3.11 договору оренди, та не встановлює факт пролонгації договору. Закінчення строку дії договору оренди не звільняє орендаря від обов'язку сплатити заборгованість за орендною платою, якщо така виникла, у повному обсязі, враховуючи санкції, до державного бюджету орендодавця.

А тому на підставі вищенаведеного положення договору, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду, що сплата орендної плати орендарем після закінчення дії договору оренди не свідчить про поновлення дії договору.

Відповідно до 10.11. договору (в редакції додаткової угоди № 3 від 05.11.2012 до договору оренди) якщо орендар не виконує обов'язку щодо повернення майна, орендодавець має право вимагати від орендаря сплати неустойки за користування майном за час прострочення.

Так, п. 1 додаткової угоди № 3 від 05.11.2012 сторони зазначили, що вартість майна, що передається в оренду (частина приміщення автовокзалу «Київ» площею 51.17 кв.м., розміщене за адресою: м. Київ, пр. Науки 1/2) визначена згідно зі звітом про незалежну експертну оцінку станом на 31.07.2012 і становить 1 015 960,00 грн. Відповідно до п. 7 даної додаткової угоди сторони вирішили, що за невиконання обов'язку щодо повернення майна орендодавець має право вимагати неустойку у розмірі 28 % від вартості орендованого майна згідно експертної оцінки (т. 1 а.с. 46).

Суд апеляційної інстанції провівши власний розрахунок розміру неустойки, зазначає, що судом першої інстанції було арифметично вірно розраховано неустойку в розмірі 284 468,80 грн., а тому судом першої інстанції правомірно задоволено позовні вимоги в цій частині.

Отже, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли би бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 32-34, 36, 43, 101 ГПК України.

Судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта в порядку ст. 49 ГПК України.

Керуючись статтями 32-34, 36, 43, 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ГЮНСЕЛ" на рішення Господарського суду міста Києва від 29.10.2015 у справі № 910/21581/15 залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 29.10.2015 у справі № 910/21581/15 - без змін.

2. Матеріали справи № 910/21581/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до касаційного суду протягом двадцяти днів у встановленому законом порядку.

Головуючий суддя О.М. Коротун

Судді О.М. Гаврилюк

В.В. Сулім