ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" березня 2016 р. Справа № 922/6028/15

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Барбашова С.В., суддя Білецька А.М. , суддя Слободін М.М.

при секретарі Кохан Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача ОСОБА_1 (довіреність № б/н від 05.01.2016р.)

відповідача не зявився

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Харківська бісквітна фабрика", м. Харків (вх. №363 Х/3) на рішення господарського суду Харківської області від 25.01.2016р. у справі № 922/6028/15

за позовом Публічного акціонерного товариства "Харківська бісквітна фабрика", м. Харків

до Товариства з обмеженою відповідальністю фірма "Лекс", м. Харків

про стягнення 1 056 821,90 грн., -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач - Публічне акціонерне товариство "Харківська бісквітна фабрика", звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою до відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Лекс" про стягнення грошових коштів у розмірі 1026000,00 грн., 3% річних у розмірі 30821,90 грн., а також просив суд стягнути на свою користь судові витрати у розмірі 15852,32 грн. Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачем умов договору доручення № 1-14 від 14 лютого 2014 року.

Рішенням господарського суду Харківської області від 25.01.2016р. по справі № 922/6028/15 (суддя Калініченко Н.В.) у позові відмовлено.

Позивач з даним рішенням суду першої інстанції не погодився, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинами справи, неправильне застосування та порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення господарського суду Харківської області від 25.01.2016р. по справі № 922/6028/15 скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 10.02.2016р. апеляційну скаргу позивача прийнято до провадження. Розгляд скарги призначено на 01 березня 2016 р. об 11:00 год. Запропоновано відповідачу надати суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу з посиланням на відповідні норми чинного законодавства в обґрунтування своєї позиції у справі та докази на підтвердження своїх заперечень.

Відповідач відзиву на апеляційну скаргу не надав та свого представника для участі у судовому засіданні 01.03.2016р. не направив, хоча судом вжито всіх необхідних заходів щодо належного повідомлення відповідача про день, час та місце розгляду справи, про що свідчить повідомлення про вручення копії ухвали суду про прийняття апеляційної скарги до провадження уповноваженій особі відповідача - ОСОБА_2 (том 1 аркуш справи 141). Про причини неявки свого представника відповідач суд апеляційної інстанції не повідомив.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 01.03.2016р. розгляд справи відкладено на 17.03.2016р. о 12:00 год. Зобов'язано відповідача завчасно надати суду апеляційної інстанції та іншій стороні по справі відзив на апеляційну скаргу з посиланням на відповідні норми чинного законодавства в обґрунтування своєї позиції у справі та докази на підтвердження своїх заперечень. Також даною ухвалою зобов'язано відповідача надати суду докази виконання ним своїх зобов'язань за Договором доручення № 1-14 від 14.02.2014р. Викликано в судове засідання представників учасників процесу з належним чином оформленими повноваженнями. Про неможливість прибуття представників сторони зобовязано письмово повідомити про це суд.

Відповідач вимоги ухвали Харківського апеляційного господарського суду від 01.03.2016р. не виконав, відзив на апеляційну скаргу не надав. Витребувані судом документи, а саме докази виконання ним своїх зобов'язань за Договором доручення № 1-14 від 14.02.2014р. не надав. Крім того, відповідач не направив свого представника у судове засідання 17.03.2016р., про причини його неявки суд апеляційної інстанції не повідомив, тобто не здійснив передбачені вищезазначеною ухвалою обовязкові до виконання дії щодо письмового повідомлення суду.

Враховуючи те, що судом апеляційної інстанції належним чином створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, зокрема вжито заходи для належного повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи (повідомлення про вручення копії ухвали суду міститься в матеріалах справи, том 1 аркуш справи 149), а також з огляду на те, що явку представників сторін у дане судове засідання не визнано обов'язковою, жодних письмових обґрунтувань від відповідача на адресу суду не надходило, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача за наявними у ній матеріалами.

Статтею 99 Господарського процесуального кодексу України визначено, що апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами наданими суду першої інстанції.

Згідно з частинами 1, 2 статті 101 та пункту 7 частини 2 статті 105 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. У постанові мають бути зазначені: обставини справи, встановлені апеляційною інстанцією, доводи, за якими апеляційна інстанція відхиляє ті чи інші докази, мотиви застосування законів та інших нормативно-правових актів.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту з'ясування та доведеність всіх обставин, що мають значення для справи, дослідивши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права при винесенні оскаржуваного рішення, заслухавши у судовому засіданні 17.03.2016р. уповноваженого представника позивача, яким підтримано вимоги апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, з огляду на нижченаведене.

Як свідчать матеріали справи, 14 лютого 2014 року між позивачем (довіритель) та відповідачем (повірений) було укладено договір доручення № 1-14, відповідно до пункту 1.1. якого довіритель в порядку та на умовах, передбачених даним Договором, доручає, а повірений бере на себе зобов'язання від імені та за рахунок довірителя виконати комплекс заходів направлених на оформлення права на земельну ділянку орієнтованою площею 0,3 га, розташованій по вул. Сумська, 81 в Дзержинському районі м. Харкова для створення об'єкта містобудування (кафе), його обслуговування та експлуатації, представництва інтересів довірителя в органах державної влади, місцевого самоврядування та перед третіми особами при проектуванні, будівництві, вводі в експлуатацію та його державній реєстрації (далі Договір, том 1 аркуші справи 11-15).

Зі змісту умов цього Договору вбачається, що Довіритель зобов'язується, зокрема, своєчасно надати повіреному усю документацію та усну інформацію, необхідну для своєчасного та належного виконання доручення (пункт 2.1.1. Договору). Надавати робітникам повіреного письмові довіреності для представництва інтересів довірителя з повноваженнями, достатніми для належного виконання доручення (пункт 2.1.2. Договору). Виплатити повіреному передбачену йому винагороду у відповідності та в порядку, передбаченому п. 3.1 договору (2.1.5. Договору). В порядку та на умовах, встановлених п. 3.2 договору та законодавством України, прийняти результати виконаного доручення (пункт 2.1.6. Договору). Довіритель має право, зокрема, вимагати від повіреного належного та своєчасного виконання доручення (пункт 2.2.1. Договору), а також вимагати повернення коштів сплачених повіреному у випадку невиконання ним зобов'язань, прийнятих по договору (пункт 2.2.2. Договору).

За виконання дій, передбачених в пункті 1.1 статті 1 Договору, довіритель зобов'язується виплатити повіреному погоджену сторонами винагороду в розмірі 600 000,00 грн., шляхом перерахування грошових коштів на рахунок повіреного, визначений в статті 7 договору, на протязі трьох банківських днів з моменту надання повіреним відповідних рахунків по договору.

Належним виконанням зобов'язань за договором зі сторони повіреного є виконання всіх дій, передбачених пунктом 1.1 статті 1 договору, або їх окремих етапів, що підтверджується двостороннім актом приймання-передачі виконаних робіт або документами у відповідності з пунктом 3.3 статті 3 договору.

Акт приймання-передачі виконаних робіт складається повіреним та направляється на погодження та підписання довірителю, який зобов'язаний розглянути, підписати та повернути один екземпляр акта приймання-передачі виконаних робіт повіреному на протязі трьох банківських днів. У випадку виявлення недоліків виконаних робіт довіритель на протязі трьох банківських днів направляє повіреному мотивовану відмову від підписання акту приймання-передачі виконаних робіт, після чого сторони складають двосторонній акт з переліком виявлених недоліків, порядку та строків на їх усунення та взаєморозрахунків. Сторони домовилися, що у випадку невиконання довірителем вимог, викладених в абзаці 1 пункту 3.3 статті 3 договору на протязі п'яти банківських днів, повірений вважається виконавшим зобов'язання за договором своєчасно та належним чином, а довіритель прийняв їх виконання в повному об'ємі без зауважень, про що повірений самостійно вказує в акті приймання-передачі виконаних робіт, який в такому випадку сторонами визнається належним підтвердженням виконання доручення повіреним (п.п. 3.1, 3.2, 3.3 договору).

За невиконання або неналежному виконанні зобов'язань по договору винна сторона зобов'язана відшкодувати завдані другій стороні збитки та відшкодувати матеріальну шкоду в рамках цивільно-правової відповідальності, передбаченої діючим законодавством України (п. 4.4 договору).

Згідно п. 5.1 договору, договір набуває законної сили з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання сторонами зобов'язань по договору, що підтверджується платіжними документами з боку довірителя та актом приймання-передачі виконаних робіт з боку повіреного.

Додатком № 1 до спірного договору, сторонами було встановлено календарний графік виконання робіт.

На виконання умов Договору Довірителем було здійснено оплату послуг в розмірі 600000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням від 18.02.2015 року, належним чином засвідчена копія якого долучена до матеріалів справи.

Як стверджує позивач і ця обставина не спростована відповідачем належними та допустимими доказами, Повірений взагалі не виконав свої зобовязання за Договором.

У пункті 2.2.2. Договору визначено, що Довіритель має право вимагати повернення коштів, сплачених Повіреному у випадку невиконання ним зобов'язань, передбачених укладеним Договором.

Пункт 4.1. Договору визначає, що у випадку порушення зобов'язань за Договором, Сторони несуть відповідальність встановлену Договором та чинним законодавством України.

Враховуючи те, що Повірений обумовлені Договором послуги не здійснив, жодних Актів прийому-передачі виконаних робіт відносно окремих етапів або повного комплексу заходів на адресу Довірителя не направляв, та протягом тривалого часу ухиляється від взятих на себе договірних обовязків, тому позивач вважає, що відповідно до положень Договору та приписів чинного цивільного законодавства він має всі законні підстави для повернення сплачених коштів в сумі 600000,00 грн. у судовому порядку.

Свої порушені права позивач просить захистити шляхом стягнення з відповідача суми сплачених коштів в розмірі 600000,00 грн., заявивши дані позові вимоги. Крім того, у своїй позовній заяві ПАТ «Харківська бісквітна фабрика» просило суд стягнути з ТОВ «Фірми «Лекс» 3% річних в сумі 30821,90 грн. та 426000,00 грн. інфляційних втрат, обґрунтовуючи свої вимоги положеннями статті 625 Цивільного кодексу України.

Вирішуючи спір по суті заявлених вимог та відмовляючи у позові, як необґрунтованому, господарський суд першої інстанції послався на те, що: зі змісту календарного графіку виконаних робіт, який є додатком № 1 до Договору, не видається за можливе встановити строк виконання третього та четвертого етапу робіт; договір доручення № 1-14 від 14 лютого 2014 року станом на час розгляду справи в суді є діючим; жодних дій з боку позивача, спрямованих на припинення вказаного договору, не було вчинено; виходячи зі змісту пункту 2.2.1. спірного Договору позивач (довіритель) має право вимагати від відповідача (повіреного) належне та своєчасне виконання робіт, а не повернення коштів. З цих підстав, суд відмовив в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача 600000,00 грн. грошових коштів.

Крім того, розглянувши іншу частину позовних вимог про стягнення з відповідача 426000,00 грн. інфляційних втрат та 30821,90 грн. 3% річних, господарський суд зазначив, що правовідношення, які виникли між сторонами, не є грошовими зобов'язаннями, тому до них не застосовуються положення частини другої статті 625 Цивільного кодексу України, у зв'язку із чим в задоволенні цієї частини позовних вимог відмовив за їх безпідставністю.

Повторно розглянувши справу в межах наданих суду апеляційної інстанції повноважень, здійснивши правовий аналіз всіх матеріалів справи в їх сукупності, колегія суддів не може погодитись із висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача суми сплачених коштів в розмірі 600000,00 грн. та вважає його помилковим, адже рішення суду в цій частині в порушення вимог статті 43 Господарського процесуального кодексу України прийнято передчасно, при неповному з'ясуванні обставин, які мають значення для справи, виходячи з наступного.

Аналізуючи встановлені обставини справи, надаючи правову кваліфікацію спірних відносин та правову оцінку матеріалів справи, колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже необхідною умовою для звернення до суду із відповідним позовом є порушення прав та охоронюваних законом інтересів особи позивача у справі.

Порушення своїх прав та необхідність їх захисту, особи, що звертаються до суду, повинні довести належними та допустимими доказами.

Статтею 16 Цивільного кодексу України та статтею 20 Господарського кодексу України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Крім того, згідно статті 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Тобто, зазначена стаття передбачає, що порушення права чи законного інтересу або спір щодо них повинні існувати на момент звернення до суду.

Право доступу до правосуддя є одним із фундаментальних прав, гарантованих, зокрема, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Суди повинні здійснювати правосуддя (стаття 124 Конституції України).

Прийняте рішення повинно призводити до змін у правовому становищі сторін.

В даному спірному випадку позивачем доведено належними та допустимими доказами, що його законні права та інтереси були порушені відповідачем, оскільки договірні зобовязання останнім взагалі не були виконані, жодні заходи щодо їх виконання відповідачем не вживалися і ці дані ним не спростовані під час судового розгляду даної справи у судах двох інстанцій. Така бездіяльність відповідача не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині 3 статті 509, частинах 1 та 2 статті 627 Цивільного кодексу України засадам справедливості, добросовісності, розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.

Укладений між сторонами Договір за своєю правовою природою є договором доручення, до якого повинні застосовуватися положення Цивільного кодексу України, що регулюють загальні умови виконання зобов'язань, а також положення глави 68 Цивільного кодексу України «Доручення». Оскільки Договір доручення належить до різновиду договорів про надання послуг, відтак, на нього поширюються й норми глави 63 Цивільного кодексу тією мірою, якою вони не суперечать спеціальним правилам, вміщеним у главі 68.

Відповідно до приписів статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (частина 1). Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (частина 2).

Згідно з приписами статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

В силу статей 11, 629 Цивільного кодексу України договір є однією з підстав виникнення зобов'язань та є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини 1000 Цивільного кодексу України, за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя. Договором доручення може бути встановлено виключне право повіреного на вчинення від імені та за рахунок довірителя всіх або частини юридичних дій, передбачених договором. У договорі можуть бути встановлені строк дії такого доручення та (або) територія, у межах якої є чинним виключне право повіреного.

Згідно статті 1001 Цивільного кодексу України, договором доручення може бути визначений строк, протягом якого повірений має право діяти від імені довірителя.

Договір доручення спрямований на здійснення повіреним прав довірителя, набуття, зміну та припинення для нього суб'єктивних прав і обов'язків шляхом вчинення юридичних дій.

Характер Договору доручення надає право Довірителю відмовитися від договору доручення у будь-який час і без повідомлення мотивів такої відмови, при цьому частина вже виконаних Повіреним робіт (послуг) має бути відшкодована.

Відповідно статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання.

За частиною 1 статті 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Таким чином, обов'язок замовника оплатити надані послуги кореспондується з обов'язком виконавця надати таку послугу належної якості у строки та у порядку, встановленому договором.

Стаття 526 Цивільного кодексу України визначає загальні умови виконання зобов'язання. В розумінні наведеної норми зобов'язання має виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вимог договору, Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства. Аналогічні вимоги до виконання господарських зобов'язань закріпленні і в статті 193 Господарського кодексу України. Відповідно до вимог статті 199 Господарського кодексу України виконання господарського зобов'язання забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим Кодексом та іншими законами.

Згідно з приписами статті 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлене договором або законом. За погодженням сторін можуть застосовуватися передбачені законом або такі, що йому не суперечать, види забезпечення виконання зобов'язань, які звичайно застосовуються у господарському (діловому) обігу.

Відповідно до статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно статті 610 Цивільного кодексу України, порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Дослідивши обставини та зібрані у справі докази у їх сукупності, колегія суддів апеляційної інстанції встановила, що позивач на виконання умов спірного договору доручення здійснив перерахування грошових коштів в сумі 600000,00 грн.

У відповідності до Додатку № 1 до Договору, а саме Календарного графіку період виконання робіт надання послуг за Договором відбувається у чотири етапи, загальний термін надання послуг за даним Договором складає 150 робочих днів. Передумовою початку виконання робіт у відповідності до Додатку № 1 до Договору доручення № 1-14 від 14.02.2014 року є отримання Повіреним від Довірителя передплати.

З огляду на те, що Довірителем повний розрахунок було здійснено 18.02.2014 року, перебіг терміну для отримання послуг за Договором розпочався 19.02.2014 року.

Пунктом 5.1. статті 5 Договору визначено, що Договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання Сторонами зобов'язань за Договором, що підтверджується платіжними документами збоку Довірителя та актами прийому-передачі.

Проте відповідач свої договірні зобов'язання не виконав.

Положеннями статті 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Аналогічні за змістом положення містить і пункт 4 статті 179 Господарського кодексу України де визначено основний принцип, який визначає, що при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі, зокрема, вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відповідно до приписів статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина 1).

У пункті 2.2.2. сторони передбачили право Довірителя вимагати повернення коштів, сплачених повіреному у випадку невиконання ним зобов'язань, прийнятих по договору.

При цьому, форма такої вимоги сторонами не була конкретизована, що свідчить про можливість предявлення такої вимоги й шляхом подання відповідного позову, що в даному випадку і має місце.

Так, позивач посилаючись на невиконання відповідачем умов договору, не вчинення жодних юридичних дій, спрямованих на його виконання, ненадання акту про виконані послуги у відповідності до розділу 3 Договору, звернувся із даним позовом до господарського суду про стягнення 600000,00 грн., оскільки таке право йому надано пунктом 2.2.2. Договору. Вказане свідчить також про те, що позивач, як Довіритель за Договором доручення, саме у такий спосіб відмовився від послуг відповідача і більше їх не потребує, вмотивовуючи такі дії виключно невиконанням Повіреним (відповідачем) договірних обовязків протягом тривалого часу, що повністю відповідає приписам частини 2 статті 1008 Цивільного кодексу України. Крім того, оскільки відповідно до пункту 6.6. Договору Повірений не виступає комерційним представником Довірителя, тому Довіритель не зобовязаний повідомляти Повіреного про свій намір відмовитись від подальших послуг в порядку, встановленому статтею 1008 Цивільного кодексу України.

Оскільки сплачені позивачем кошті в сумі 600000,00 грн. є складовою винагороди за Договором доручення, право на яку виникає у відповідача тільки в разі вчинених ним обумовленими Договором юридичних дій, однак за відсутності таких, відпали правові підстави для знаходження даних коштів у відповідача, а тому вони підлягають поверненню. Докази понесення відповідачем відповідних витрат на суму отриманих коштів у справі відсутні.

Враховуючи те, що безвідповідальне ставлення відповідача до виконання своїх договірних обовязків достеменно підтверджується наявними у справі доказами, докази, які б підтверджували зворотне відповідачем на вимогу суду апеляційної інстанції не надані, колегія суддів вважає, що формальне надсилання відповідачеві вимоги про необхідність належного та своєчасного виконання робіт або повернення суми спірних коштів, в даному випадку не може бути передумовою звернення позивача із позовом до суду про стягнення цих коштів, які до того є значною сумою для підприємства.

Саме повернення позивачу спірних коштів в судовому порядку і призведе до ефективного поновлення його порушеного права.

Стаття 4-2 Господарського процесуального кодексу України визначає принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України визначено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідні із статтею 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Надаючи правову оцінку наданим відповідачем до матеріалів справи копіям документів (том 1 аркуші справи 71-94), які на думку останнього свідчать про часткове виконання зобовязань, колегія суддів зазначає наступне.

У пункті 3.3. Договору сторони передбачили, що належним виконанням зобов'язань за Договором зі сторони повіреного є виконання всіх дій, передбачених пунктом 1.1 статті 1 договору, або їх окремих етапів, що підтверджується двостороннім актом приймання-передачі виконаних робіт або документами у відповідності з пунктом 3.3. статті 3 Договору. Цими документами є належним чином оформлені акти погодження (прийому-передачі) робіт або навпаки акти із переліком виявлених недоліків, тобто в будь-якому випадку факт виконання робіт повинен підтверджуватись відповідним актом.

Однак колегія суддів вважає, що надані відповідачем документи в підтвердження виконання зобовязань за Договором доручення, не мають жодного відношення до належним чином засвідченого факту виконання зобовязань з боку Повіреного, що визначені спірним Договором (пункти 3.2.-3.3.). При цьому, слід прийняти до уваги доводи позивача про те, що зазначені документи датовані квітнем 2013 року, і не підтверджують виконання відповідачем обовязків за спірним Договором.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про достатність правових підстав для задоволення позову в частині вимог про стягнення з відповідача грошових коштів в сумі 600000,00 грн.

Що стосується вимог позивача, заявлених на підставі статті 625 Цивільного кодексу України в частині стягнення з відповідача 3% річних в сумі 30821,90 грн. та 426000,00 грн. інфляційних нарахувань, колегія суддів вважає, що в цій частині у позові слід відмовити, враховуючи нижченаведене.

Підставою застосування відповідальності, передбаченої частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України є прострочення боржником виконання грошового зобов'язання.

За змістом частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11). Отже, проценти, передбачені статтею 625 Цивільного кодексу України, не є штрафними санкціями (постанова Верховного Суду України від 17 жовтня 2011 р. у справі № 6-42цс11).

Вказаною статтею передбачена можливість стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат за прострочення саме грошового зобов'язання.

Натомість, як вбачається з матеріалів справи, між сторонами виникли зобов'язання з договору доручення № 1-14, за умовами якого відповідач зобов'язаний від імені та за рахунок позивача вчинити певні юридичні дії.

Тобто, правовідношення, які виникли між сторонами, не є грошовим зобов'язанням, тому до спірних правовідносин не застосовуються положення частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України, а обовязок повернення спірних коштів виник у відповідача у звязку з невиконанням ним договірних зобовязань в силу закріплених у Договорі домовленостей (пункт 2.2.2. Договору).

Стягнення з відповідача коштів в сумі 600000,00 грн. не є наслідком порушення ним грошового зобов'язання, оскільки відповідні дії вчиняються не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав обовязку повернення коштів за невиконані послуги. Саме тому цей обов'язок відповідача не можна розцінювати, як грошове зобов'язання, у розумінні приписів статті 625 Цивільного кодексу України.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного суду від 01.07.2015 року у справі № 910/14120/14.

Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних нарахувань заявлені позивачем за відсутністю відповідного нормативного та правового їх обґрунтування.

Статтею 49 Господарського процесуального кодексу України (зі змінами) визначені правила розподілу господарських витрат.

Пунктом 10 частини другої статті 105 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у разі скасування або зміни рішення у постанові суду апеляційної інстанції має бути зазначено про новий розподіл судових витрат.

Задовольняючи частково вимоги апеляційної скарги позивача колегія суддів з урахуванням зазначених процесуальних норм вирішила здійснити перерозподіл судових витрат, повязаних із розглядом даної справи, пропорційно задоволеним вимогам, поклавши такі витрати на відповідача.

Керуючись статтями 33, 34, 43, 44, 49, 99, 101, 102, пунктом 2 статті 103, пунктами 1, 4 частини 1 статті 104, статтями 105, 110 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Харківська бісквітна фабрика", м. Харків задовольнити частково.

Рішення господарського суду Харківської області від 25.01.2016р. у справі № 922/6028/15 скасувати та прийняти нове рішення.

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю фірма "Лекс" (61051, м. Харків, вул. Ахсарова, буд. 4/6-А, ) на користь Публічного акціонерного товариства "Харківська бісквітна фабрика" (61017, м. Харків, вул. Лозівська, буд. 8, ) 600000,00 грн. грошових коштів, 9000,00 грн. судового збору за подачу позовної заяви та 9900,00 грн. за розгляд апеляційної скарги.

Доручити господарському суду Харківської області видати відповідні накази.

У позові в частині стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних в сумі 30821,90 грн. та 426000,00 грн. інфляційних втрат - відмовити.

Постанова набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом 20-ти днів.

Головуючий суддя Барбашова С.В.

Суддя Білецька А.М.

Суддя Слободін М.М.