ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" березня 2016 р. Справа № 911/311/16

За позовом фізичної особи підприємця ОСОБА_1

до відповідача ОСОБА_2 підприємства «Ірпіньжитлоінвестбуд»

про стягнення 17722,00грн

Суддя С.І.Чонгова

Представники:

від позивача: не зявився;

від відповідача: не зявився.

СУТЬ СПОРУ: фізична особа підприємець ОСОБА_1 звернулась до господарського суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 підприємства «Ірпіньжитлоінвестбуд» про стягнення 17722,00грн у т.ч.:

- 9600,00грн основна заборгованість;

- 7545,00грн збитки від інфляції за період з 21.01.2014 по 21.01.2016;

- 577,00грн 3% річних за період з 21.01.2014 по 21.01.2016.

В обґрунтування заявлених вимог, позивач посилається на порушення відповідачем зобовязань за договором про надання послуг від 03.01.2013, в частині оплати за надані позивачем послуги у встановлений договором строк.

Відповідач у справі Комунальне підприємство «Ірпіньжитлоінвестбуд» у відзиві на позов проти задоволення позовних вимог не заперечує та просить суд задовольнити позовні вимоги у даній справі, проте, зазначає про скрутне фінансове становище підприємства у звязку з чим просить суд надати відповідачу розстрочку щодо виконання рішення суду строком на 12 місяців, шляхом сплати суми заборгованості частинами.

Вказана заява про розстрочення виконання рішення суду залишається судом без задоволення з огляду на таке.

Так у відповідності до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

При цьому, відповідно до ст. 34 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Проте, в порушення вказаних вимог, відповідачем не надано суду доказів на підтвердження нестабільного фінансового становища підприємства, у звязку з чим вказана заява залишається судом без задоволення.

Крім того, суд виходить з того, що відповідач тривалий час не розраховувався з позивачем, а отже, додаткове відтермінування отримання боргу може бути порушенням принципу справедливості при винесені рішення.

У судовому засіданні 18.02.2016 оголошувалась перерва до 10.03.2016.

Дослідивши матеріали справи та подані сторонами докази, суд

ВСТАНОВИВ:

03.01.2013 між сторонами у справі ОСОБА_2 підприємством «Ірпіньжитлоінвестбуд» (далі замовник) та ОСОБА_1 (далі виконавець) укладено договір про надання послуг (а.с.10-10, зворот, далі - договір).

Відповідно до п. 1.1 предметом вказаного договору є надання виконавцем замовнику послуг у сфері права, а також оплата замовником наданих йому послуг.

Згідно п. 1.2 договору, послуги за даним договором надаються шляхом усного, а в разі необхідності письмового консультування, складання юридичних документів у вирішенні спірних та інших проблемних питань, що виникатимуть у замовника про здійсненні його господарської діяльності.

Виконавець здійснює виконання послуг на вимогу замовника. Кількість людино-годин, спрямованих виконавцем на виконання даного договору, зазначається ним в акті наданих послуг. В разі непогодження кількості зазначених в акті кількості людино-годин замовник зазначає про це акті із надання відповідних обґрунтувань (п. 3.1 договору).

Відповідно до п. 3.3 договору, підписаний (погоджений) акт наданих послуг є підставою для здійснення замовником оплати послуг виконавцеві відповідно до умов договору. Оплата послуг має бути здійснена замовником не пізніше 10 банківських днів з моменту підписання акту наданих послуг.

Згідно п. 5.1 договору, вказаний договір набирає чинності з моменту його підписання обома сторонами та діє до 31.12.2013. Договір вважається виконаним та таким, що припинив свою дію після проведення замовником розрахунків із виконавцем в повному обсязі.

Як встановлено судом, протягом січня-грудня 2013 року позивачем надано відповідачу послуги на загальну суму 9600,00грн, що підтверджується актом наданих послуг від 10.01.2014 (а.с.11).

Як зазначає позивач, відповідачем сума заборгованості за договором від 03.01.2013 на суму 9600,00грн не сплачена, у звязку з чим позивач звернувся до відповідача з претензією б/н від 19.11.2015 (а.с.16-17), яка отримана відповідачем 02.12.2015, що підтверджується фіскальним чеком, описом вкладення від 24.11.2015 та повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.13-15)

Проте, вказана претензія за твердженнями позивача залишена без відповіді та задоволення.

Таким чином, предметом спору у даній справі є виконання відповідачем обовязку щодо оплати наданих позивачем послуг, а також застосування до відповідача відповідальності, встановленої чинним законодавством за порушення зобовязання.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, що визначено ст. 175 ГК України.

Згідно до ч.1 ст. 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

В силу ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як визначено спеціальною нормою, яка регулює відносини з надання послуг, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (ст.901 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобовязаний оплатити надану йому послугу у розмірі, у строки та у порядку, що встановлені договором.

Сторонами у договорі встановлено строк виконання зобовязання з оплати не пізніше 10 банківських днів з моменту підписання акту наданих послуг.

Відповідачем взяті на себе зобовязання в частині оплати наданих послуг в установлений договором строк не виконані.

В силу ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідачем не надано суду доказів оплати наданих послуг, крім того визнанні вимоги позивача у відповідній частині.

За таких обставин, вимоги позивача про стягнення з відповідача 9600,00грн основного боргу є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Крім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача збитків від інфляції в розмірі 7545,00грн за період з 21.01.2014 по 21.01.2016 та 577,00грн 3% річних за період з 21.01.2014 по 21.01.2016.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Проте, суд не погоджується з визначеним позивачем періодом нарахування інфляційних втрат та 3% річних, оскільки останнім не вірно визначено початкову дату прострочення.

Так, розрахунок за надані послуги проводиться не пізніше 10 банківських днів з моменту підписання акту наданих послуг, такий акт підписано сторонами 10.01.2014, таким чином, з урахуванням вставного графіку вихідних та святкових днів у 2014 році 10 банківських днів спливають 23.01.2014 і прострочення відповідача відповідно починається з 24.01.2014.

За розрахунком суду, розмір 3% річних на заборгованість в розмірі 9600,00грн за період з 24.01.2014 по 21.01.2016 становить 574,42грн, в задоволенні вимог про стягнення 2,58грн 3% річних суд відмовляє.

За розрахунком суду, розмір інфляційних втрат на заборгованість в розмірі 9600,00грн за період з 24.01.2014 по 21.01.2016 становить 7699,20грн.

Проте, враховуючи, що у суду відсутні підстави для виходу за межі позовних вимог, розмір інфляційних втрат, що підлягає задоволенню становить 7545,00грн.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, судові витрати, понесені позивачем у звязку з оплатою позову судовим збором, підлягають частковому відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача, а саме у розмірі 1377,80грн.

Керуючись ст. ст. 49, 82-84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з ОСОБА_2 підприємства «Ірпіньжитлоінвестбуд» на користь фізичної особи підприємця ОСОБА_1 9600,00грн основного боргу, 574,42грн 3% річних, 7545,00грн інфляційних втрат, 1377,80грн в рахунок відшкодування витрат, понесених на оплату позову судовим збором.

3. В частині стягнення 2,58грн 3% річних відмовити.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повний текст рішення складено 15.03.2016.

Суддя С.І. Чонгова