КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" березня 2016 р. Справа№ 911/4982/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Баранця О.М.

суддів: Ропій Л.М.

Сітайло Л.Г.

при секретарі Матюхін І.В.

за участю представників:

від позивача Сінюхіна І.В.

від відповідача Панич О.В.

розглянувши

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства

"АрселорМіттал Кривий Ріг"

на рішення

господарського суду Київської області

від 13.01.2016 року

у справі № 911/4982/15 (суддя Карпечкін Т.П.)

за позовом Публічного акціонерного товариства

"АрселорМіттал Кривий Ріг"

до Приватного акціонерного товариства "ЕПОС"

про стягнення 161304,97 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Київської області від 13.01.2016 року в задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Публічне акціонерне товариство "АрселорМіттал Кривий Ріг" звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 13.01.2016 року та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 12.02.2016 р. апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "АрселорМіттал Кривий Ріг" на рішення Господарського суду Київської області від 13.01.2016 року прийнято до розгляду та порушено апеляційне провадження.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються доводи та заперечення сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів даної справи, 11.07.2014 року між Публічним акціонерним товариством "АрселорМіттал Кривий Ріг" (позивач) та Приватним акціонерним товариством "ЕПОС" (відповідач) було укладено Договір № 2680 (далі - Договір), згідно з п. 1.1. якого відповідач прийняв на себе зобов'язання поставити і передати у власність позивачу продукцію відповідно до Специфікації, а позивач - оплатити її.

Згідно з п. 3.2. Договору поставка Продукції Продавцем здійснюється в строки, зазначені у відповідній Специфікації, але тільки після надання Покупцем письмового замовлення. Датою подачі Замовлення вважається дата його направлення поштою на електронну адресу. Замовлення повинне містити перелік номенклатури (асортимент) та обсяги поставки Продукції, точно відповідати по номенклатурі і не перевищувати обсяги, зазначені в Специфікації.

Відповідно до Специфікації № 1 від 11.07.2014 року (далі Специфікація) Продукція має бути поставлена протягом 150 днів з дня підписання листа про наміри (02.07.2014 року), тобто, як зазначає позивач в уточненому розрахунку позову, поставка мала відбутись у строк до 29.11.2014 року включно.

Однак, як зазначає позивач, відповідач поставив Продукцію з порушенням строку, передбаченого для виконання зобов'язання, а саме: 03.11.2014 року поставлено продукції на суму 397 090,51 грн.; 04.12.2014 року поставлено залишок продукції на суму 1 708 843,52 грн.

В заяві про зменшення позовних вимог позивач стверджує, що за накладною від 04.12.2014 року прострочено поставку продукції на суму 2050612,22 грн. на 5 днів з 30.11.2014 року по 04.12.2014 року.

Згідно з п. 7.1. Договору у випадку прострочення поставки продукції проти строків обумовлених в Договорі, Продавець (відповідач) сплачує неустойку у розмірі 0,3% від вартості недопоставленої продукції за кожний день прострочення. Нарахування неустойки починається з першого дня прострочення та припиняється на дату поставки продукції.

У зв'язку з чим, позивач просив стягнути з відповідача 30759,18 грн. неустойки за порушення термінів поставки продукції.

Також позивач зазначав, що 22.06.2015 року ним на адресу відповідача надсилалась претензія з вимогою про сплату неустойки, яка залишена відповідачем без задоволення.

Спірна поставка оформлена накладною № 724 від 02.12.2014 року, яка підписана отримувачем 04.12.2014 року, поставка відбувалась за товарно-транспортною накладною № 164752 від 03.12.2014 року на суму 2472419,09 грн.

Відповідач проти позову заперечував, зазначив, що з огляду на п. 3.2. Договору наведений в Специфікації строк повинен обраховуватись після надіслання замовлення на поставку.

Пунктом 1.1 Договору сторони передбачили, що відповідач зобов'язується поставити та передати у власність позивача продукцію відповідно до Специфікації, узгодженої до Договору, а відповідач прийняти продукцію та оплатити її на умовах даного Договору.

Разом з тим, пунктом 3.2. Договору сторони погодили, що поставка продукції відповідачем здійснюється в строки, зазначені у відповідній специфікації, але тільки після надання позивачем письмового замовлення на поставку. Датою подачі замовлення на поставку вважається дата його направлення електронною поштою на адресу відповідача або на його факс.

З наданого позивачем до позовної заяви Замовлення на поставку № вбачається, що воно датовано 23.07.2014 року.

Таким чином, з огляду на умову п. 3.2. Договору, визначений у Специфікації строк поставки має обраховуватись з дати виставлення Замовлення на поставку, оскільки відсутність Замовлення, виключає підстави для здійснення поставки. Крім того, п. 7.1. Договору передбачає застосування відповідальності саме за порушення строків поставки, обумовлених в Договорі, лист же про наміри від 02.07.2014 року складено до укладення Договору і його зміст стосується згоди на укладення відповідного Договору у відповідь на лист позивача № 38-11515 від 25.06.2014 року. Взагалі відповідний лист № 748 від 02.07.2014 року є одностороннім, хоч має наведену в специфікації дату - 02.07.2014 року, однак за своїм змістом не має ознак листа про наміри.

Враховуючи невизначеність дати, з якої має обраховуватись строк поставки та суперечливість фактичних обставин взаємовідносин сторін умовам Договору, термін поставки має обраховуватись не раніше складення Специфікації (укладення Договору), якою такий термін передбачено та за умови виставлення Замовлення на поставку.

Таким чином, строк поставки продукції припадав на кінець грудня 2014 року, тобто не порушений відповідачем.

Згідно з ч. 2 ст. 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до ст. 99 Господарського процесуального кодексу України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Згідно з ч.1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч.2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п.1 ч.2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст. 202 Господарського кодексу України, ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання, зокрема, припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Стаття 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до п. 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як передбачено ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Таким чином, враховуючи відсутність факту прострочення відповідачем строків поставки продукції, до нього не підлягає застосуванню визначена позивачем відповідальність у вигляді стягнення неустойки.

Частиною 2 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ч. 1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин в їх сукупності.

Тож, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, колегія суддів підтримує висновок суду першої інстанції про те, що позовні вимоги позивачем не доведені та не обґрунтовані, відповідачем спростовані, тому задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 99, 101 - 105 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду Київської області від 13.01.2016 року у справі №911/4982/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

2. Справу № 911/4982/15 повернути до Господарського суду Київської області.

3. Копію постанови направити сторонам.

Головуючий суддя О.М. Баранець

Судді Л.М. Ропій

Л.Г. Сітайло