ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2016 року Справа № 920/1043/15

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого суддіКруглікової К.С. (доповідач),
суддів:Малетича М.М.,
Мамонтової О.М.
розглянувши касаційну скаргу
Товариства з обмеженою відповідальністю "Агропромсервіс"
на постанову Харківського апеляційного господарського суду від 21.12.2015
у справі№ 920/1043/15 господарського суду Сумської області
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Агропромсервіс"
доСільськогосподарського виробничого кооперативу "Чернацьке"
простягнення 10 666, 21 грн.

за участю представників сторін:

позивача: Кандюков Г.Г.,

відповідача: не з'явився,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Агропромсервіс" звернулось до господарського суду Сумської області з позовом до Сільськогосподарського виробничого кооперативу "Чернацьке" про стягнення з останнього 6 540, 56 грн. боргу, 1 419,57 грн. - пені, 2 622,76 грн. - інфляційних втрат, 83,32 грн. - 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе грошових зобов'язань за договором від 20.08.2014р. № ТЕО-14/239-ДСН-ЧРН про надання транспортно-експедиторських послуг по перевезенню вантажів автомобільним транспортом .

Рішенням господарського суду Сумської області від 22.09.2015, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 21.12.2015 у справі № 920/1043/15, в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятими рішеннями, ТОВ "Агропромсервіс" звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, просить постанову Харківського апеляційного господарського суду від 21.12.2015р. та рішення місцевого господарського суду від 22.09.2015р. скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, стягнути з відповідача 1 419,57 грн. пені, 2 622,76 грн. - інфляційних втрат, 83,22 грн. - 3% річних.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у касаційній інстанції, обговоривши доводи касаційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування попередніми судовими інстанціями норм матеріального та процесуального права при ухваленні зазначених судових рішень, вважає, що подана касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного господарського суду підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до місцевого господарського суду, виходячи з наступного.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, 20.08.2014 року Сільськогосподарський виробничий кооператив "Чернацьке" (замовник, відповідач) та ТОВ "Агропромсервіс" (виконавець, позивач) уклали договір № ТЕО-14/239-ДСН-ЧРН про надання транспортно-експедиторських послуг по перевезенню вантажів автомобільним транспортом.

Відповідно до п.1.1. договору виконавець зобов'язувався організувати перевезення вантажу автомобільним транспортом (згідно з товарно-транспортною накладною) до відповідного пункту призначення у встановлений договором або замовленням строк та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (вантажоодержувачу), а замовник зобов'язується сплатити за організацію перевезення вантажу встановлену плату.

Згідно з п. 2.3. договору плата за послуги здійснюється після їх фактичного надання, протягом 10 банківських днів з моменту отримання оригіналів визначених у договорі документів, та факту підписання Актів передачі-прийняття наданих послуг. При відсутності зауважень щодо наданих послуг за цим Договором, Замовник підписує Акт передачі-прийняття наданих послуг протягом 5 (п'яти) банківських днів після його отримання, а також документів, що підтверджують надання послуг, а саме оригіналу товарно-транспортної накладної з відміткою про отримання вантажу вантажоодержувачем, оригіналу податкової накладної.

Датою надання послуг є дата підписання сторонами Акту приймання-передачі послуг (п. 2.6. договору).

Пунктами 3.1.13., 3.1.14., 3.1.15. договору передбачено, що виконавець зобов'язаний надати замовнику для розрахунків за надані послуги належно оформлений перелік документів, що вказаний в п.п. 2.3, 2.4, 3.1.14. Разом з кожним Актом передачи-прийняття наданих послуг виконавець зобов'язаний надати замовнику оригінал податкової накладної та копію квитанції про прийняття податкової накладної до Єдиного державного реєстру податкових накладних. Виконавець повинен зареєструвати податкові накладні у Єдиному реєстрі податкових накладних не пізніше 15 календарних днів від дати її виписки, але не пізніше останнього дня календарного місяця. Виконавець на дату виникнення податкових зобов'язань виписує податкову накладну замовнику, у якій окремими рядками відображає вартість експедиторських послуг та вартість послуг з перевезення. У випадку, якщо виконавець залучає до надання послуг третіх осіб, що не є платниками ПДВ, в податковій накладній виконавець зазначає лише суму винагороди виконавця з ПДВ.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач зазначав, що виконав свої зобов'язання за договором належним чином, надав відповідачу послуги по перевезенню вантажу на суму 6 540, 56 грн., що підтверджується актом виконаних робіт від 31.12.2014 року, який підписано та скріплено печатками представників сторін, відповідач, в свою чергу, свої зобов'язання з оплати за надані послуги по перевезенню вантажу не виконав та не сплатив позивачу вартість наданих послуг, розмір яких станом на 15.06.2015 становив 6 540,56 грн. Крім того, позивач просив суд стягнути на його користь 83, 32 грн. - 3% річних, 2 622, 76 грн. - інфляційних втрат, а також відповідно до п. 4.7. договору нарахував відповідачу пеню в розмірі 1 419, 57 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий господарський суд, з яким також погодився й апеляційний, зазначив, що після виконання вимог п. 2.3. договору, а саме, отримання відповідачем від позивача оригіналів товарно-транспортних накладних та оригіналу податкової накладної, у відповідача виникає обов'язок по сплаті послуг з організації перевезення вантажу, оскільки, на момент звернення до суду позивач вказані вимоги не виконав, позивачем належними доказами не доведено порушення його прав як виконавця послуг за договором, у зв'язку з чим відсутні підстави для задоволення позову.

Колегія суддів Вищого господарського суду України не може погодитись з висновками судів попередніх судових інстанцій та вважає їх передчасними з огляду на наступне.

Згідно з частинами першою та другою ст.111-7 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Відповідно до ст. 111-10 ГПК України підставами для скасування або зміни рішення місцевого чи апеляційного господарського суду або постанови апеляційного господарського суду є порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Мотивуючи відмову у задоволенні позову, місцевий господарський суд, з яким також погодився й апеляційний, вказав , що позивач не довів порушення або оспорювання відповідачем його прав у зв'язку з тим, що строк оплати наданих позивачем послуг не настав тому що не була здійснена передача відповідачеві оригіналу ТТН та податкової накладної., а складений між сторонами акт виконаних робіт не є належним доказом для стягнення заборгованості. При цьому місцевий суд застосував ст. 530 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України, яка містить аналогічні положення, зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 909 ЦК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Відповідно до п.3 ст. 929 ЦК України умови договору транспортного експедирування визначаються за домовленістю сторін, якщо інше на встановлено законом, іншими нормативно-правовими актами.

Як вже зазначалося вище, позивач стверджував, що свої зобов'язання за договором він виконав належним чином, що підтвердив Актом передачи-прийняття наданих послуг від 31.12.2014 року, який підписано уповноваженими представниками сторін та скріплено печатками юридичних осіб. Відтак, підписання відповідачем вищевказаного акту позивач вважав належним доказом виконання прийнятих на себе зобов'язань за договором, а також достатньою підставою для здійснення відповідачем розрахунків за отримані послуги.

Так п. 2.3 сторони обумовили, що плата за послуги здійснюється після їх фактичного надання, протягом 10 банківських днів з моменту отримання оригіналів визначених у договорі документів, вказаних нижче та факту підписання Актів передачі-прийняття наданих послуг.

З вказаного вбачається, що підписання замовником акту передачі-прийняття наданих послуг є наслідком виконання з боку позивача умов п. 2.3 договору.

На підтвердження факту надання послуг є акт виконаних робіт від 31.12.2014, який підписаний сторонами та скріплений печатками підприємств, а також копія товарно-транспортної накладної від 28.12.2015 року № 028743, на якій є відмітка відповідача та вантажоодержувача про отримання товару. Отже, на день підписання акту виконаних робіт, відповідач вже мав оригінал ТТН. Вказаним доказам не була дана належна правова оцінка ні судом першої інстанції , ні апеляційним господарським судом.

Крім того, судами попередніх судових інстанцій не було з'ясовано те, що позивач не є платником податку на додану вартість, а тому не мав правових підстав для видачі податкової накладної відповідачу.

Так, в силу ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін); зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Отже, ч. 1 ст. 530 ЦК України визначає, що строк виконання зобов'язання може визначатись подією, яка неминуче настане.

Разом з тим, вказана норма не може бути застосована до спірних правовідносин, враховуючи, що подією є явище, що виникає незалежно від волі людей; а дією є життєвий факт, що є результатом свідомої, пов'язаної з волею, діяльності людей, які, у свою чергу, поділяються на правомірні, тобто такі, що відповідають правовим нормам, і неправомірні, які суперечать закону (правопорушення).

Враховуючи вищевикладене, строк виконання зобов'язань відповідача за договором щодо оплати наданих послуг з перевезення є таким, що настав.

Колегія суддів звертає увагу на те, що позивач стверджував, що станом на 21.09.2015 відповідач погасив суму основного боргу в розмірі 6540,56 грн., тобто до винесення рішення судом першої інстанції, у зв'язку з цим суд повинен був встановити існування предмету спору на момент винесення рішення.

Суди попередніх судових інстанцій зазначені обставини не перевірили та не надали їм належної оцінки, що призвело до прийняття передчасних рішень.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 ГПК України судове рішення приймається за результатами обговорення усіх обставин справи, а частиною першою ст. 43 названого Кодексу передбачено всебічний, повний и об'єктивний розгляд у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності. Недодержання судом першої або апеляційної інстанції цих норм процесуального права, якщо воно унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного розгляду справи , є підставою для скасування судового рішення з передачею справи на новий розгляд до відповідного суду (п.3 ч.1 ст. 111-9 ГПК України), оскільки касаційна інстанція не має права сама встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові місцевого чи апеляційного господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Отже, колегія суддів вважає за необхідне рішення господарського суду першої інстанції та постанову апеляційного господарського суду скасувати та направити справу на новий розгляд до місцевого господарського суду.

При новому розгляді справи господарському суду необхідно врахувати викладене, всебічно і повно з'ясувати та перевірити всі фактичні обставини справи, надати об'єктивну оцінку доказам, які мають юридичне значення для її розгляду і вирішити спір із дотриманням норм процесуального законодавства та на підставі норм матеріального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11110 , 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Агропромсервіс" частково задовольнити.

Постанову Харківського апеляційного господарського суду від 21.12.2015 та рішення господарського суду Сумської області від 22.09.2015 у справі № 920/1043/15 скасувати.

Справу № 920/1043/15 передати на новий розгляд до господарського суду Сумської області у іншому складі суду.

Головуючий К. Круглікова
Судді: М. Малетич
О. Мамонтова