ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" березня 2016 р.Справа № 915/144/15
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Ярош А.І.,

Суддів: Лисенко В.А., Ліпчанської Н.В.,

при секретарі судового засідання Кіртоки Л.В.,

за участю представників сторін:

від позивача - Нестерова І.В., довіреність № б/н,

від відповідача - ОСОБА_2, довіреність № 919, дата видачі : 19.11.15;

від відповідача - ОСОБА_3, довіреність № 79, дата видачі : 24.02.16;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5

на рішення господарського суду Миколаївської області від 24 березня 2015 року

по справі №915/144/15

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Баядера Логістик»

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5

про стягнення 279 754,08 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Баядера Логістик» звернулось до господарського суду Миколаївської області з позовною заявою про стягнення з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 279 754,08 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач поставив відповідачу товар - алкогольні напої згідно видаткових накладних на суму 413 012,94 грн. 31.07.2014 року та 08.08.2014 року, за період з 27.08.2014 року по 26.12.2014 року відповідачем здійснено часткове повернення товару на суму 133 258, 86 грн.. у зв'язку з чим за відповідачем утворилась заборгованість у розмірі 279 754,08 грн.

Рішенням Миколаївської області від 24 березня 2015 року по справі №915/144/15 (суддя Олейняш Е.М.) позов задоволено, стягнуто з відповідача Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 на користь позивача Товариства з обмеженою відповідальністю "Баядера Логістик" 279 754, 08 грн. основного боргу; 5 595, 08 грн. витрат по сплаті судового збору.

Приймаючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновків про те, що позовні вимоги ґрунтуються на фактичних обставинах справи та нормах чинного законодавства України.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, Фізична особа-підприємець ОСОБА_5 звернулась до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду Миколаївської області скасувати повністю та відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, апелянт посилається на те, що вона не підписувала жодних видаткових накладних, а підпис на них поставлено іншою особою - ОСОБА_7, яка є невідомою, крім того, на накладних відсутні відбитки печатки.

Апелянт зазначив, що позивачем не надано в підтвердження своїх вимог ані товарно-транспортних накладних, ані довіреності від ФОП ОСОБА_5 на отримувача ОСОБА_7.

Таким чином, посилаючись на недоведеність обставин, які суд першої інстанції визнав встановленими, апелянт просив скасувати оскаржуване рішення.

В судових засіданнях представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги та просив скасувати оскаржуване рішення та відмовити в задоволенні позовних вимог.

В процесі розгляду справи в апеляційній інстанції апелянтом заявлено клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи, у зв'язку з необхідністю встановити, чи виконано підпис у видаткових накладних та накладних на повернення саме відповідачкою - ОСОБА_5. В судовому засіданні 25.02.2016 року представник відповідача просив залишити без розгляду клопотання про призначення судової експертизи, у зв'язку з тим, що сторони не заперечують, що на спірних видаткових накладних підписи здійснені не ОСОБА_5.

За таких обставин, судова колегія залишила клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи без розгляду.

Представник позивача заперечувала проти доводів апеляційної скарги, та просила залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст.85 ГПК України в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши представників сторін, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування рішення суду, виходячи з наступного.

По-перше, доводи апелянта про неотримання судової кореспонденції, що стало перешкодою для прийняття участі в суді першої інстанції, судова колегія відхиляє, виходячи з такого.

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, місцезнаходження ФОП ОСОБА_5 знаходиться за адресою: 54001, АДРЕСА_1.

Відповідно до п.3.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 26.12.2011р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", місцезнаходження юридичної особи або місце проживання фізичної особи - підприємця визначається на підставі відомостей, внесених до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців (стаття 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців"); порядок доступу судів загальної юрисдикції до відомостей названого реєстру визначено відповідним Положенням, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 31.07.2013 N 1556/5 (з подальшими змінами).

Пунктом 3.9.1 Постанови визначено, що за змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Отже, враховуючи викладене, оскільки всю судову кореспонденцію було направлено за вірною адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, і повернуто підприємством зв'язку відправнику. При цьому, з поштових повідомлень вбачається, що кореспонденцію не отримано відповідачем з позначкою «за закінченням терміну зберігання», тому судова колегія вважає, що адресат несе персональну відповідальність за отримання поштової кореспонденції за адресою свого місцезнаходження.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про те, що відповідач був належним чином повідомлений про час, дату та місце судового засідання, а тому усі доводи про необізнаність з судовим процесом судом не приймаються.

Згідно зі статтею 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 цього Кодексу, тобто, із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Приписами ст. 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Водночас, положеннями ст.207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно зі статтею 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За змістом статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після йогоприйняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Як вбачається з матеріалів справи, встановлено судом першої інстанції та перевірено під час апеляційного перегляду, на підтвердження поставок товару на загальну суму 413 012, 94 грн. позивач посилався на видаткові накладні :

- № 22973/22115 від 31.07.2014 року на суму 97 680, 00 грн.;

- № 22823/22118 від 31.07.2014 року на суму 150 084, 00 грн.;

- № 22889/22119 від 31.07.2014 року на суму 150 775, 20 грн. ,

- №24201/23184 від 08.08.2014 року на суму 14 473, 74 грн.;

на загальну суму 413 012,94 грн.

У вказаних видаткових накладних зазначено, що товар поставлено на підставі договору №1211 від 12.11.2013 року, при цьому договір в матеріалах справи відсутній. З пояснень позивача, наданих у суді першої інстанції, вбачається, що посилання у видаткових накладних на договір № 1211 від 12.11.2013 року свідчить про належність відповідного номеру певному клієнту в базі 1С. Будь-які письмові договори між сторонами не укладались, про що зазначено в протоколі судового засідання від 10.03.2015 року (а.с. 37).

Також на підтвердження поставок товару позивач посилався на податкові накладні від 08.08.2014 року та від 31.07.2014 року (арк. справи 42-47), а також квитанції з Центрального порталу прийому звітності "МДЗ України", версія 2.2.2.12, які підтверджують факт реєстрації податкових накладних (арк. справи 33-36).

Крім того, позивач зазначав про часткове повернення товару відповідачем ФОП ОСОБА_5 до позивача ТзОВ "Баядера Логістик", що підтверджується накладними про повернення товару, а саме:

- накладна № 2098 від 27.08.2014 року на суму 60 310, 08 грн.;

- накладна № 2558 від 20.10.2014 року на суму 14 157 грн.;

- накладна № 2707 від 18.11.2014 року на суму 3 162, 06 грн.;

- накладна № 2767 від 28.11.2014 року на суму 16 304, 76 грн.;

- накладна № 2823 від 08.12.2014 року на суму 31 328, 64 грн.;

- накладна № 2963 від 26.12.2014 року на суму 2 502, 72 грн.;

- накладна № 2964 від 26.12.2014 року на суму 5 493, 60 грн.,

на загальну суму 133 258, 86 грн.

27.01.2015 року позивач ТзОВ "Баядера Логістик" направив відповідачу ФОП ОСОБА_5 вимогу про проведення оплати суми боргу в розмірі 279 754, 08 грн. на адресу АДРЕСА_2 (арк. справи 13). Докази направлення вимоги наявні в матеріалах справи (арк. справи 14). Доказів направлення відповідачем відповіді на вказану вимогу суду не подано, що і стало підставою для звернення до суду.

Матеріали справи містять акти звірки взаєморозрахунків за період з 01.06.2014 року по 30.09.2014 року, та з 01.11.2013 по 03.10.2014 року, які свідчать про наявність між сторонами тривалих правовідносин щодо поставки позивачем товару відповідачці (а.с. 156-161).

Відповідно до вказаних актів звірки взаєморозрахунків :

- за період з 01.06.2014 року по 30.09.2014 року в акті відображені операції з поставки товару, зокрема, за накладними №22118 від 31.07.2014р. на суму 150 084 грн., №22119 від 150 775,20 грн., №22115 від 31.07.14р. на суму 97 680 грн., №23184 від 08.08.14р. на суму 14 473,74 грн. Загальне сальдо складає 352 702,86 грн. заборгованості ФОП ОСОБА_5 перед ТОВ «Баядера Логістик». Також зазначено, що з боку ФОП ОСОБА_5 акт підписано бухгалтером ОСОБА_9 Акт складено 11.09.2014 року (а.с.156-157);

- в акті звірки взаєморозрахунків за період з 01.11.2013 року по 03.10.2014 року також відображені спірні операції з постачання товару, та встановлено кінцеве сальдо 352 702,86 грн. заборгованості ФОП ОСОБА_5 на користь ТОВ «Баядера логістик». Акт також підписано ОСОБА_9, із зауваженнями, згідно яких сума заборгованості ФОП ОСОБА_5 перед ТОВ «Баядера Логістик» станом на 03.10.2014 року становить 178 983,04 грн. (а.с.158-161).

Вказані акти скріплені печатками сторін.

Приймаючи рішення, суд першої інстанції прийняв за основу рішення видаткові накладні № 22973/22115 від 31.07.2014 року, № 22823/22118 від 31.07.2014 року, № 22889/22119 від 31.07.2014 року, №24201/23184 від 08.08.2014 року, та відповідні податкові накладні від 31.07.2014 року та від 08.08.2014 року.

Водночас, в апеляційній скарзі ФОП ОСОБА_5 зазначає, що жодних видаткових накладних вона не підписувала та довіреності на ім'я ОСОБА_7 не видавала, тому відсутні підстави для стягнення з неї заборгованості.

При цьому, зважаючи на доводи відповідача про те, що ОСОБА_5 ніколи не перебувала в трудових відносинах ані з ОСОБА_9, ані з ОСОБА_7, судова колегія приймає до уваги таке.

Відповідно до протоколу допиту ОСОБА_9, здійсненого в рамках кримінального провадження №0002404, нею надано пояснення щодо наявності трудових відносин ФОП ОСОБА_5 з ОСОБА_9, яка підписувала акти звірки з ТОВ «Баядера Логістик» з боку ФОП ОСОБА_5 за її згодою. Також з протоколу вбачається, що ОСОБА_9 працювала з ФОП ОСОБА_5, однак у період з 01.05.2014 року по 20.11.2014 року вона не була офіційно працевлаштована (а.с.211-215).

Відповідно до ст.241 ЦК України, правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Відповідно до п. 3.4. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 29.05.2013 р. № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини.

Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.).

Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

В даному випадку доказами такого схвалення є акти звірки взаєморозрахунків з відтиском печатки відповідача.

Таким чином, наведені обставини підтверджують те, що акти звірки за період з 01.06.2014 року по 30.09.2014 року, та з 01.11.2013 по 03.10.2014 року, підписані з боку ФОП ОСОБА_5 ОСОБА_9, тому судова колегія вважає, що вони є належним підтвердженням визнання боргу відповідачем.

В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що товар за накладними №24201/23184 від 08.08.2014 року, №22973/22115 від 31.07.2014 року, №22823/22118 від 31.07.2014 року, №22889/22119 від 31.07.2014 року їй не поставлявся, а підписи про отримання товару на накладних здійснені не нею, а невідомою особою «ОСОБА_7», з якою ОСОБА_5 не має жодних трудових або інших відносин.

Відповідно до вимог статей 32, 34 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі статтею 43 цього ж Кодексу, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Так, судом встановлено, що видаткові накладні №24201/23184 від 08.08.2014 року, № 22973/22115 від 31.07.2014 року, № 22823/22118 від 31.07.2014 року, № 22889/22119 від 31.07.2014 року з боку отримувача підписані особою «ОСОБА_7» без зазначення реквізитів.

Разом з тим, судова колегія зазначає, що, переглядаючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, слід дослідити обставини фактичного постачання товару за видатковими накладними №24201/23184 від 08.08.2014 року, № 22973/22115 від 31.07.2014 року, № 22823/22118 від 31.07.2014 року, № 22889/22119 від 31.07.2014 року.

Так, дійсно, видаткові накладні з боку одержувача товару підписані особою ОСОБА_7.

ФОП ОСОБА_5 в апеляційній скарзі зазначає, що вказана особа не перебуває в трудових відносинах з нею.

Водночас, позивачем надано до суду копію трудового договору №5 від 01.11.2013 року, укладеного між ФОП ОСОБА_5 та ОСОБА_7, який виконував обов'язки вантажника. Трудовий договір розірвано 27.01.2014 року, однак з протоколу допита ОСОБА_9, здійсненого в рамках кримінального провадження №0002404, вбачається, що ОСОБА_7 продовжував працювати з ФОП ОСОБА_5, приймав товар та здійснював заявки на поставки товару інших торговельним компаніям (а.с.207-208).

Судова колегія зауважує, що фактичне здійснення господарських операцій між позивачем і відповідачем підтверджено також оформленими первинними документами податкового обліку, а саме податковими накладними ТОВ «Баядера логістик», на суму вищезазначених спірних поставок товару.

Відповідно до вказаних накладних, позивач відобразив операції з постачання товару, які є предметом даного спору, у своєму податковому обліку (а.с.42-47) та належним чином зареєстрував відповідні податкові накладні у Міністерстві доходів і зборів України, про що свідчать квитанції про реєстрацію накладних (а.с.33-36).

Суд не приймає до уваги надані ФОП ОСОБА_5 книгу обліку доходів та витрат ФОП, а також податкові накладні за спірний період, оскільки з них не вбачаються дані про постачальника та отримувача товару, які є сторонами по справі.

При цьому, на думку судової колегії, наявність чи відсутність окремих документів не є підставою для висновку про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податків у зв'язку з його господарською діяльністю мали місце.

Дослідивши вищезазначені обставини у сукупності, судова колегія приходить до висновку, що, незважаючи на дефекти видаткових накладних та актів звірки, а саме підписання видаткових накладних з боку ФОП ОСОБА_5 особою ОСОБА_7, підписання актів звірки взаєморозрахунків з боку ФОП ОСОБА_5 ОСОБА_9 та наявність печатки ФОП ОСОБА_5 на них, у сукупності встановлені обставини справи свідчать про те, що фактичне постачання товару відбулось.

За таких обставин, судова колегія вважає, що наявні підстави для стягнення заборгованості з ФОП ОСОБА_5 на користь ТОВ «Баядера Логістик».

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не підтверджені належними та допустимими доказами в розумінні ст.ст.32-34 ГПК України, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав, передбачених ст.104 ГПК України, для скасування рішення суду першої інстанції та відмову у задоволенні апеляційної скарги.

З урахуванням викладеного, оскільки підстав для звільнення відповідача від грошового зобов'язання немає, судова колегія вважає за необхідне відмовити у здійсненні повороту виконання рішення господарського суду Миколаївської області від 24 березня 2015 року по справі №915/144/15.

Керуючись ст.99, п.1 ст.103, 105 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Миколаївської області від 24 березня 2015 року по справі №915/144/15 залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови підписаний 14.03.2016 року

Головуючий суддя А.І. Ярош

Суддя В.А. Лисенко

Суддя Н.В. Ліпчанська