РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.03.2016Справа №910/1695/16
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Ліко Лізінг Юкрейн"

до Комунального підприємства по утриманню зелених насаджень

Подільського району м. Києва

про стягнення 25595,71 грн.

Суддя Турчин С.О.

Представники сторін:

від позивача: Бокарева С.В. (директор) Бокарев М.М. (довіреність б/н від 17.11.2015)

від відповідача: Лисенко М.В. (довіреність б/н від 22.02.2016)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Ліко Лізінг Юкрейн" (позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Комунального підприємства по утриманню зелених насаджень Подільського району м. Києва (відповідач) про стягнення 26 344,70 грн., з яких: сума заборгованості у розмірі 13424,59 грн., втрати від інфляції у розмірі 10699,39 грн., 3% річних у розмірі 2220,72 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору поставки №31/11-12 від 15.12.2012 в частині оплати за поставлений товар, у зв'язку із чим, у відповідача виникла заборгованість у розмірі 13424,59 грн. Також, внаслідок прострочення грошового зобов'язання, позивачем нараховані інфляційні втрати у розмірі 10699,39 грн. та 3% річних у розмірі 2220,72 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.02.2016 прийнято позовну заяву до розгляду, порушено провадження по справі № 910/1695/16, розгляд справи призначено на 01.03.2016.

24.02.2016 через канцелярію суду від відповідача документи по справі та відзив на позов. У відзиві, відповідач позовні вимоги заперечив, посилаючись на те, що відсутність довіреності на отримання товарно-матеріальних цінностей спростовує фактичну передачу товару; акт звірки та акт ревізії не підтверджують факт наявності у відповідача заборгованості перед позивачем. Також відповідач заперечив розрахунок 3% річних та інфляційних втрат та заявив про застосування строку позовної давності щодо вимоги про стягнення 3 % річних.

29.02.2016 через канцелярію суду від позивача надійшли документи по справі та заява про зменшення позовних вимог, в якій позивач просить суд стягнути з відповідача 25595,71 грн., з яких: сума заборгованості у розмірі 13421,59 грн., втрати від інфляції у розмірі 10938,59 грн., 3% річних у розмірі 1235,53 грн.

Відповідно до ч. 4 ст. 22 ГПК України, позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

В судовому засіданні 01.03.2016 суд, розглянувши заяву позивача про зменшення позовних вимог встановив, що дана заява відповідає вимогам ст. 22 ГПК України, у зв'язку з чим, подальший розгляд справи № 910/1695/16 здійснюється щодо позовних вимог викладених у заяві про зменшення позовних вимог та відповідно має місце нова ціна позову.

В судовому засіданні 01.03.2016 оголошено перерву до 17.03.2016.

09.03.2016 через канцелярію суду від позивача надійшли пояснення на виконання вимог суду та на відзив відповідача.

10.03.2016 через канцелярію суду від відповідача надійшли документи по справі.

Представник позивача підтримав позовні вимоги, просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача підтримав, викладені у відзиві обставини.

Приймаючи до уваги те, що наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення, в судовому засіданні 17.03.2016 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення, відповідно до ст. 85 ГПК України.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

15.11.2012 Товариством з обмеженою відповідальністю "Ліко Лізінг Юкрейн" (позивач, постачальник) та Комунальним підприємством по утриманню зелених насаджень Подільського району м. Києва (відповідач, покупець) укладений договір поставки №31/11-12 (далі - договір), відповідно до умов якого, постачальник зобов'язується продати та передати у власність покупця, у визначені договором строки, туї (далі - товар), а покупець зобов'язується прийняти товар від постачальника і сплатити за нього грошову суму у розмірі і в порядку, визначеними цим тоговором.

Поставка товару здійснюється окремими партіями. Найменування, кількість товару та його ціна узгоджуються сторонами в Специфікації (додаток №1), рахунках-фактурах та накладних, які є його невід'ємними частинами (п. 1.2. договору).

Специфікацією товару (додаток №1 до договору) сторони погодили назву, ціну та кількість товару - туя смарагдова у кількості 100 шт., ціна за одиницю - 292,09 грн., сума - 35050,80 грн.

Згідно із п. 3.1. договору, товар згідно цього договору поставляється партіями згідно замовлення покупця в залежності від його виробничих потреб на протязі строку дії цього договору. Доставка товару здійснюється за домовленістю сторін.

У накладних на товар, що поставляється відповідно до цього договору, постачальник зазначає найменування товару, його кількість та вартість (п. 3.3. договору).

Відповідно до п. 3.5. договору, товар вважається зданим постачальником і прийнятим покупцем з моменту фактичної передачі товару та підписання повноваженими представниками сторін накладних на товар. Повноваження фізичної особи покупця, яка отримує товар, підтверджується довіреністю, оформленої належним чином.

Загальна сума товару, відповідно до п. 4.1. договору, складає 35050,80 грн.

Пунктом 4.2. договору передбачено, що розрахунки між сторонами здійснюються в безготівковій формі, в національній валюті України, із застосуванням платіжних доручень шляхом перерахування коштів на поточний рахунок постачальника, вказаний у цьому договорі.

Зобов'язання по сплаті товару вважається виконаним з ати надходження грошових коштів на поточний рахунок постачальника (п. 4.3. договору).

Цей договір набирає чинності з моменту підписання та скріплення печатками сторін та діє до 31.12.2012, але в будь-якому випадку до моменту його остаточного виконання сторонами. Закінчення строку дії цього договору не звільняє сторони від зобов'язань, які виникли під час його дії (п. 6.1., п. 6.2. договору).

Позивачем було виставлено рахунок на оплату №2 від 16.11.2012 на суму 35050,80 грн.

Згідно із видатковою накладною №5 від 28.12.2012 позивачем поставлено, а відповідачем прийнято товар (туя смарагдова у кількості 100 шт.) на загальну суму 35050,80 грн.

15.11.2012 відповідачем здійснено попередню оплату за поставлений товар на суму 20000,00 грн. з призначенням платежу: сплата за туї згідно договору №31/11-12 від 15.12.2012, що підтверджується виписками по рахунку відповідача №9 від 16.11.2012 та по рахунку позивача №1615.

Також, між позивачем та відповідачем, відповідно до акту звіряння взаємних розрахунків за період з 01.01.2012-03.11.2015, оборотно-сальдової відомості по рахунку 631 за період з 01.01.2012 по 31.03.2013, здійснено зарахування суми 1629,21 грн. в рахунок зменшення заборгованості за договором №31/11-12 від 15.12.2012. Зазначене відповідачем не заперечується.

Відтак, станом на час заявлення даного позову, за розрахунком позивача заборгованість відповідача за договором поставки №31/11-12 від 15.12.2012 складає 13421,59 грн. (35 050,80 - 20 000,00 - 1629,21).

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

На виконання взятих на себе зобов'язань за договором, позивач поставив відповідачу товар (туя смарагдова у кількості 100 шт.), а відповідач, у свою чергу, прийняв вказаний товар, в підтвердження чого позивачем надано видаткову накладну №5 від 28.12.2012 на загальну суму 35050,80 грн.

Водночас, відповідач, заперечуючи позовні вимоги, стверджує, що оскільки довіреність на отримання товарно-матеріальних цінностей відсутня, то фактична передача товару не підтверджена.

Проте, суд вважає наведені заперечення відповідача безпідставними, з огляду на наступне.

Так, положеннями п. 3.5. договору передбачено, що повноваження фізичної особи покупця, яка отримує товар, підтверджується довіреністю, оформленої належним чином.

Відповідна довіреність на отримання товарно-матеріальних цінностей в матеріалах справи відсутня.

В той же час, зі змісту Інструкції про порядок реєстрації виданих, повернутих і використаних довіреностей на одержання цінностей, затвердженої наказом Міністерства фінансів України № 99 від 16.05.1996 (чинної на час виникнення спірних правовідносин) вбачається, що довіреність на одержання матеріальних цінностей є первинним документом, що фіксує рішення уповноваженої особи (керівника) підприємства про уповноваження конкретної фізичної особи одержати для підприємства визначені перелік та кількість цінностей.

Отже, довіреність на отримання товарно-матеріальних цінностей не є документом, що підтверджує факт господарської операції по передачі чи прийняттю товару.

Натомість, відповідно до ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" № 996-XIV від 16.07.1999, первинним документом є документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно із ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Згідно п. 2.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, який затверджено Наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995, господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, які впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів. Первинні документи повинні бути складені в момент проведення кожної господарської операції або, якщо це неможливо, безпосередньо після її завершення.

Первинні документи повинні мати такі обов'язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

В матеріалах справи наявна видаткова накладна №5 від 28.12.2012 на поставку товару (туя смарагдова у кількості 100 шт.), що погоджений сторонами у Специфікації до договору на загальну суму 35050,80 грн. Зі сторони відповідача вказана видаткова накладна скріплена печаткою та підписана, без зазначення посади та прізвища особи.

Однак, відповідач не заперечує проти автентичності відтиску печатки Комунального підприємства по утриманню зелених насаджень Подільського району м. Києва, здійсненого на видатковій накладній №5 від 28.12.2012, а матеріали справи не містять документів, які б свідчили про втрату зазначеної печатки, її підробку чи інше незаконне використання третіми особами всупереч волі відповідача, у зв'язку з чим, відтиск печатки підприємства, наявний накладній, є свідченням участі відповідача, як юридичної особи, у здійсненні певної господарської операції, у даному випадку - прийнятті товару від позивача.

З огляду на наведене, враховуючи те, що факт здійснення господарської операції фіксується первинними документами, а у відповідності до ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, суд дійшов висновку, що наявна в матеріалах справи видаткова накладна, яка складена та скріплена печатками обох сторін, підтверджує передачу Товариством з обмеженою відповідальністю "Ліко Лізінг Юкрейн" товару на суму 35050,80 грн. та прийняття його Комунальним підприємством по утриманню зелених насаджень Подільського району м. Києва.

Також, судом встановлено, що сторонами складено, підписано та скріплено печатками акт прийняття посадкового матеріалу на зберігання з правом висадки або продажу, згідно із яким, відповідач прийняв товар (туя смарагдова у кількості 100 шт.), що поставлений за видатковою накладною №5 від 28.12.2012.

Крім того, 15.11.2012 відповідачем здійснено попередню оплату за поставлений товар на суму 20000,00 грн. з призначенням платежу: сплата за туї згідно договору №31/11-12 від 15.12.2012, що підтверджується виписками по рахунку відповідача №9 від 16.11.2012 та по рахунку позивача №1615.

Доказів звернення відповідача з вимогами про повернення оплати у розмірі 20000,00 грн., внаслідок не поставки товару, матеріали справи не містять.

З огляду на вищевстановлені обставини, враховуючи наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивачем на виконання умов договору поставки №31/11-12 від 15.12.2012 згідно видаткової накладної №5 від 28.12.2012, поставлено відповідачу товар на загальну суму 35050,80 грн., який відповідно відповідачем прийнятий та частково оплачений.

Судом встановлено, що сторони укладаючи договір, не погодили строку оплати за поставлений товар.

Частиною 2 статті 530 Цивільного кодексу України, визначено, що якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

В пункті 1.7. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" роз'яснено, що у договорі або законі не встановлено строку (терміну), у який повинно бути виконано грошове зобов'язання, судам необхідно виходити з приписів частини другої статті 530 ЦК України. Цією нормою передбачено, між іншим, і можливість виникнення обов'язку негайного виконання; такий обов'язок випливає, наприклад, з припису частини першої статті 692 ЦК України, якою визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; відтак якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред'явив йому кредитор пов'язану з цим вимогу. При цьому передбачена законом відповідальність за невиконання грошового зобов'язання підлягає застосуванню починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару, якщо інше не вбачається з укладеного сторонами договору. Відповідні висновки випливають зі змісту частини другої статті 530 ЦК України.

Таким чином, відповідно до приписів ст. 692 ЦК України, відповідач зобов'язаний оплатити поставлений позивачем товар за видатковою накладною №5 від 28.12.2012 після його прийняття, тобто 29.12.2012, а відтак, строк оплати поставленого відповідачу товару настав.

Частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ч. 2 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Судом встановлено, що факт наявності заборгованості у розмірі 13421,59 грн. (35050,80 - 20 000,00 - 1629,21) за поставлений товар належним чином доведений, розмір вказаної заборгованості відповідає фактичним обставинам справи.

Доказів оплати заборгованості у розмірі 13421,59 грн., на час прийняття рішення, відповідачем не надано, обставин, викладених у позові не спростовано.

Згідно ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частинами 1 і 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що:

- суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться;

- кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Оскільки, невиконане зобов'язання у розмірі 13421,59 грн. підтверджується матеріалами справи, доказів оплати заборгованості відповідачем не надано, суд задовольняє позовні вимоги в частині стягнення основного боргу.

Позивачем, також, заявлено до стягнення з відповідача, 3% річних у розмірі 1235,53 грн. (нараховані за період з 01.01.2013 по 25.01.2016) та інфляційні втрати у розмірі 10938,59 грн. (нараховані за період з 01.01.2013 по 25.01.2016).

Згідно зі частиною 2 статті 625 Цивільного Кодексу України, за прострочення виконання грошового зобов'язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачені вищевказаними нормами законодавства наслідки прострочення виконання боржником грошового зобов'язання у вигляді відшкодування інфляційних втрат та 3% річних, що нараховуються на суму основного боргу, є способом захисту майнового права та інтересу кредитора, що полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування грошовими коштами, що підлягають до сплати кредиторові.

Пунктом 3.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" роз'яснено, що індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Суд, перевіривши розрахунок інфляційних втрат встановив, що розмір інфляційних втрат складає 10933,34 грн., а тому вимоги у цій частині підлягають частковому задоволенню.

Відповідач у відзиві на позов, посилаючись на положення п. 1 ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України, заявив про застосування позовної давності до вимог про стягнення 3% річних, а тому, на думку відповідача, вірним періодом нарахування є 01.01.2013 по 01.01.2014.

Згідно зі ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч. 5 ст. 261 Цивільного кодексу України, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Згідно із приписів п. 1 ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України, позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Враховуючи, що сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові, то посилання відповідача на необхідність застосування до вимог про стягнення 3% річних позовної давності в один рік, визнаються судом помилковими.

Однак, з огляду на те, що відповідачем заявлено про застосування позовної давності до вимог про стягнення 3% річних, судом встановлено наступне.

В пункті 4.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" роз'яснено, що до вимог про стягнення сум процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Враховуючи те, що позивач звернувся з даним позовом до суду 03.02.2016, а доказів переривання позовної давності щодо нарахування 3 % річних позивачем не надано, суд дійшов висновку, що обґрунтованим для нарахування 3% річних є період з 03.02.2013 по 25.01.2016 (в межах позовної давності).

Суд, здійснивши розрахунок 3% річних встановив, що розмір 3% річних складає 1199,12 грн., а тому вимоги у цій частині підлягають частковому задоволенню. В іншій частині стягнення 3% річних суд відмовляє у задоволенні, у зв'язку з пропуском строку позовної давності на підставі ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України.

З огляду на вищенаведене, дослідивши повно та всебічно матеріали справи, на день розгляду справи, суд задовольняє позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Ліко Лізінг Юкрейн" частково.

Судовий збір за розгляд справи відповідно до ст. ст. 44, 49 ГПК України покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст. ст. 4, 32-34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Комунального підприємства по утриманню зелених насаджень Подільського району м. Києва (04080, м. Київ, вул. Дмитрівська, будинок 16 А, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Ліко Лізінг Юкрейн" (02140, м. Київ, проспект М. Бажана, будинок 14, офіс 8, ) основний борг у розмірі 13421,59 грн., втрати від інфляції у розмірі 10933,34 грн., 3% річних у розмірі 1199,12 грн., судові витрати у розмірі 1375,76 грн.

Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано 22.03.2016.

Суддя С.О. Турчин