РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.03.2016Справа №910/32809/15

Господарський суд міста Києва в складі:

головуючого судді Привалова А.І.

при секретарі Островській О.С.

розглянувши справу № 910/32809/15

за позовом публічного акціонерного товариства "УКРГАЗПРОМБАНК" в особі

Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів на ліквідацію ПАТ

"Укргазпромбанк" Ожго Євгена Вікторовича;

до 1) публічного акціонерного товариства "Страхова компанія "Укргазпромполіс";

2) приватного акціонерного товариства "Авіакомпанія Буковина"

про визнання недійсним договору

за участю представників сторін:

від позивача: Бондар Е.А., довіреність № 147 від 29.09.2015р.;

від відповідача-1: Ніколаєнко Н.А., довіреність № б/н від 25.01.2016р.;

від відповідача-2: Оніщенко О.В., довіреність № б/н від 28.01.2016р.;

Пащенко О.О., довіреність б/н від 28.01.2016р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство «Укргазпромбанк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів на ліквідацію ПАТ "Укргазпромбанк" Ожго Євгена Вікторовича звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до публічного акціонерного товариства "Страхова компанія "Укргазпромполіс (надалі - відповідач-1) та приватного акціонерного товариства "Авіакомпанія Буковина" (надалі - відповідач-2) про визнання недійсним договору.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що спірний Договір про передачі (відступлення) прав вимоги на вкладному (депозитному) рахунку № 05/15 є таким, що суперечить нормам чинного законодавства, зокрема ст.ст. 227, 514, 515 Цивільного кодексу України, ст.ст. 58, 66 Закону України «Про банки та банківську діяльність», ст. 56 Закону України «Про Національний банк України», а також постанові Національного банку України № 346 «Про затвердження положення про застосування Національним банком України заходів впливу за порушення банківського законодавства», постанові Правління Національного банку України №42/БТ «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Укргазпрмбанк» до категорії проблемних та запровадження особливого режиму контролю за діяльністю банку».

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.12.2015р. порушено провадження у справі № 910/32809/15 та призначено її розгляд на 11.02.2016р.

До початку розгляду справи 11.02.2016р. через загальний відділ господарського суду від позивача надійшло клопотання про витребування доказів, а від відповідача-1 - відзив на позовну заяву.

В судовому засіданні 11.02.2016р. представники позивача підтримали заявлене клопотання про витребування доказів та надали додаткові пояснення по справі.

Представники відповідачів не заперечували проти задоволення клопотання позивача про витребування оригінали (для огляду) та належним чином засвідченої копії Договору про передачі (відступлення) прав вимоги на вкладному (депозитному) рахунку № 05/15 та в судовому засіданні представник відповідача-1 надав суду для оригінал спірного договору та його належним чином засвідчену копію.

Представники відповідача-2 подали клопотання про долучення до матеріалів справи витребуваних судом доказів.

Представники позивача заявили усне клопотання про відкладення розгляду справи, у зв'язку з необхідністю ознайомитись з наданими відповідачами документами по справі.

Відповідно до ч. 3 ст. 77 ГПК України, в засіданні суду оголошено перерву до 18.02.2016р.

Присутні в судовому засіданні 18.02.2016р. представники позивача підтримали заявлені позовні вимоги у повному обсязі, з підстав наведених у позовній заяві, а також надали додаткові пояснення та докази по справі.

Представники відповідачів проти позову заперечили, посилаючись на те, що спірний договір укладено з дотриманням вимог чинного законодавства та позивачем не доведено порушення його прав оспорюваним договором.

Відповідно до ч. 3 ст. 77 ГПК України, в засіданні суду оголошено перерву до 25.02.2016р.

22.02.2016р. через загальний відділ господарського суду від представника відповідача-1 надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи додаткових пояснень та документів.

25.02.2016р. через загальний відділ господарського суду від позивача та відповідача-2 надійшли додаткові пояснення по справі.

Також, 25.02.2016р. від позивача надійшло клопотання про технічну фіксацію судового процесу.

Керуючись ч. 7 ст. 81-1 ГПК України, зазначене клопотання представника відповідача було задоволено судом і надалі здійснювалось фіксування судового процесу за допомогою технічних засобів.

В судовому засіданні 25.02.2016р. сторони виклали свої додаткові пояснення по справі.

Крім того, представник позивача подав клопотання про продовження строку вирішення спору на п'ятнадцять днів.

Відповідно до ч. 3 ст. 77 ГПК України, в засіданні суду оголошено перерву до 15.03.2016р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.02.2016р. продовжено строк вирішення спору на п'ятнадцять днів.

Присутні в судовому засіданні 15.03.2016р. представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги у повному обсязі, з підстав наведених у позовній заяві, та з урахуванням додатково наданих пояснень.

Представники відповідачів проти позову заперечили, посилаючись на обставини, наведені у відзивах на позовну заяву.

У відповідності до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, справа розглянута за наявними в ній матеріалами, яких достатньо для винесення рішення по суті.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих сторонами, у нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, в засіданні суду була оголошена вступна та резолютивна частини рішення.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення учасників судового процесу, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

19.01.2015р. між ПАТ «Страхова компанія «Укргазпромполіс» та ПАТ «Авіакомпанія «Буковина» був укладений Договір передачі (відступлення) прав вимоги на вкладному (депозитному) рахунку № 05/15, відповідно до умов якого ПАТ «Страхова компанія «Укргазпромполіс» відступив, а ПрАТ «Авіакомпанія» «Буковина» отримала право на вклад за договором банківського вкладу № C-USD-101 «Короткостроковий» -15 від 24 грудня 2014 року в розмірі 1 336 000,00 дол. США.

Крім того, 19.01.2015р. сторони підписали акт приймання-передачі прав вимоги, за яким ПАТ «Страхова компанія «Укргазпромполіс» передало, а ПАТ «Авіакомпанія «Буковина» прийняло документи, які засвідчують права на депозитний вклад в розмірі 1 336 000,00 дол. США за договором банківського вкладу № C-USD-101 «Короткостроковий» -15 від 24 грудня 2015 року.

20.01.2015р. відповідач-1 письмово повідомив позивача ПАТ «Укргазпромбанк» про зміну кредитора у зобов'язанні, що виникло на підставі договору банківського вкладу №C-USD-101 «Короткостроковий» -15 від 22 грудня 2014 року.

Також, 19.03.2015р. відповідач-1 повторно надіслав позивачу повідомлення про передачу (відступлення) права вимоги.

Постановою Правління Національного банку України від 21.01.2015р. № 42/БТ "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Укргазпромбанк" до категорії проблемних" публічне акціонерне товариство "Укргазпромбанк" віднесено до категорії проблемних банків та запроваджено ряд обмежень в діяльності банку.

Предметом розгляду у даній справі є вимоги про визнання недійсним Договору №05/15 від 19.01.2015 року про передачу (відступлення) права вимоги. Позовні вимоги заявлені з підстав порушення відповідачами ст. ст.514, 515 Цивільного кодексу України, ст. 58, 66 Закону України «Про банки та банківську діяльність», ст. 56 Закону України «Про Національний банк України», Постанові НБУ №346 «Про затвердження положення про застосування Національним банком України заходів впливу за порушення банківського законодавства», Постанови Правління НБУ №42/БТ «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Укргазпрмбанк» до категорії проблемних та запровадження особливого режиму контролю за діяльністю банку». Окрім того, на думку позивача, спірний Договір має ознаки договору факторингу, що, враховуючи відсутність у відповідачів статусу фінансової установи, свідчить про порушення ст. 227 ЦК України.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України передбачено, що одним із способів захисту цивільного права може бути зокрема, визнання правочину недійсним.

Згідно з частинами 1 - 5 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як вбачається з приписів ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до п. 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29 травня 2013 року N 11, правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом. Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють

підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232,234,235, 1057-1 ЦК України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України "Про приватизацію державного майна", частини другої статті 20 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", частини другої статті 15 Закону України "Про оренду землі", статті 12 Закону України "Про іпотеку", частини другої статті 29 Закону України "Про страхування", статті 78 Закону України "Про банки і банківську діяльність", статті 7 1 Закону України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності", частини третьої статті 67 Закону України "Про запобігання корупції" тощо.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Підставами для визнання спірного договору недійсним позивач визначає невідповідність змісту правочину вимогам законодавства, а саме положенням ст. 514, 515 Цивільного кодексу України.

Як встановлено судом, між відповідачами був укладений Договір передачі (відступлення) прав вимоги на вкладному (депозитному) рахунку № 05/15 від 19.01.2015р. про відступлення права вимоги.

В результаті укладання спірного договору відбулася заміна кредитора (відповідача-1 на відповідача-2) відносно боржника - позивача (публічного акціонерного товариства "Укргазпромбанк").

Відповідно до ст. 512 Цивільного кодексу України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою, зокрема, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.ст. 513, 514 ЦК України).

Відповідно до ст. 516 Цивільного кодексу України, заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Уступка права вимоги стосується виключно заміни сторони (кредитора) у зобов'язанні, не впливає на зміст самого зобов'язання і заміна сторони у зобов'язанні ніяким чином не порушує права та інтереси боржника. При цьому наведеними нормами цивільного законодавства не встановлено вимог щодо платності відступлення права вимоги, відступлення права вимоги є правочином (договором), на підставі якого старий кредитор передає свої права новому кредитору, а новий кредитор приймає ці права і зобов'язується або не зобов'язується їх оплатити, що спростовує відповідні доводи позивача.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 530 Цивільного кодексу України визначено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Судом встановлено, що 20 січня 2014 року між ПАТ «Страхова компанія «Укргазпромполіс» та ТОВ «Роланд Альянс» був укладений Договір відступлення права вимоги № 20012014, за яким ТОВ «Роланд Альянс» отримав права на 1 336 000,00 дол. США.

Проте, 10.02.2015 року між ПАТ «Страхова компанія «Укргазпромполіс» та ТОВ «Роланд Альянс» було укладено Додаткову угоду № 1 про розірвання договору відступлення права вимоги від 20.01.2014р. за № 200122014, відповідно до якої взаємні зобов'язання сторін припинились та сторони не пов'язані будь-якими правами та обов'язками.

Отже, зобов'язання ПАТ «Укргазпрмбанк» перед ПАТ «Страхова компанія «Укргазпромполіс» за Договором банківського вкладу № C-USD-101 «Короткостроковий» -15 від 24 грудня 2014 року на момент укладення спірного договору існували. Договір банківського вкладу № C-USD-101 «Короткостроковий» -15 від 24 грудня 2014 року в судовому порядку не дійсним не визнано.

Таким чином, порушень приписів ст. 514 Цивільного кодексу України судом не встановлено.

Водночас, суд також враховує і правову позицію Верховного Суду України у справі № №3-56гс14, згідно до якої відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину, при цьому заміна кредитора саме у зобов'язанні допускається протягом усього часу існування зобов'язання, якщо це не суперечить договору та не заборонено законом.

Доводи позивача про порушення норм ст. 515 Цивільного кодексу України спростовуються правовими позиціями, що викладені в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-65цс13 та постанові Верховного Суду України від 4 вересня 2013 року у справі № 6-67цс13, відповідно до яких депозитний договір не є таким, що нерозривно пов'язаний з особою кредитора.

Щодо посилань позивача на те, що спірний договір суперечить обмеженням в діяльності Банку, що встановлені постановою Правління Національного банку України від 21.01.2015р. №42/БТ «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Укргазпромбанк» до категорії проблемних та запровадження особливого режиму контролю за діяльністю банку», а також ст.ст. 58, 66 Закону України «Про банки та банківську діяльність», ст. 56 Закону України «Про Національний банк України», постанові НБУ №346 «Про затвердження положення про застосування Національним банком України заходів впливу за порушення банківського законодавства» суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Цивільного кодексу України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Зважаючи на те, що спірний Договір передачі (відступлення) прав вимоги на вкладному (депозитному) рахунку № 05/15 від 19.01.2015р. укладено до прийняття Правлінням Національного банку України постанови №42/БТ «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Укргазпромбанк» до категорії проблемних та запровадження особливого режиму контролю за діяльністю банку» обмеження встановлені цією постановою не розповсюджують свою дію на спірний договір.

Крім того, суд звертає увагу на те, що спірний договір укладено між ПАТ «Страхова компанія «Укргазпромполіс» та ПрАТ «Авіакомпанія «Буковина» правовідносини, які врегульовано постановою Правління Національного банку України від 21.01.2015 року №42/БТ «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Укргазпрмбанк» не можуть розповсюджуватися на угоду, стороною якої публічне акціонерне товариство «Укргазпромбанк» не є.

Суд також критично ставиться до доводів позивача про те, що спірний договір укладено не 19 січня 2015 року, а в інший час після 21 січня 2015 року, зважаючи на те, що всупереч вимогам ст.ст.32-34 ГПК України позивачем на надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог. Жоден з доказів, наданих позивачем, в обґрунтування цієї позиції щодо дати укладення договору, не спростовує факт укладення договору в дату, яка безпосередньо зазначена в його тексті.

Суд вважає безпідставними посилання позивача і на те, що спірний договір є договором факторингу, з огляду на наступне.

Відносини факторингу регулюються нормами глави 73 ЦК України.

Відповідно до ст. 1077 ЦК України ,за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором.

У ст. 1077 ЦК України договір факторингу визначено як фінансування під відступлення права грошової вимоги та передбачає, що відступлення права вимоги є наслідком та лише складовою частиною цієї господарської операції, що полягає в забезпеченні виконання зобов'язання під фінансування.

Отже договір факторингу - це договір, який спрямований на фінансування однією стороною іншої сторони шляхом передачі в її розпорядження певної суми грошових коштів.

Сама по собі відплатність договору уступки права вимоги не може розглядатися, як фінансування однією стороною іншої.

За спірним договором жодна із сторін не передає грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а сама по собі грошова вимога, що передана на умовах договору, не може розглядатись як плата за послугу в розумінні ст.1077 ЦК України.

Аналогічна правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду України від 10.07.2007р. у справі №26/347-06-6531 та у постанові Вищого господарського суду України від 16.02.2016р. у справі №910/17428/15.

Вищезазначеним повністю спростовуються доводи позивача щодо невідповідності спірного договору вимогам цивільного законодавства.

Таким чином, дослідивши зміст спірного договору, судом встановлено, що його умови не суперечать положенням чинного законодавства, а позивачем не доведено наявність підстав для визнання його недійсним в судовому порядку.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими, недоведеними належними доказами, а відтак є такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись, ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, оформленого відповідно до вимог ст. 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення підписано: 21.03.2016р.

Суддя А.І. Привалов