ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"16" березня 2016 р.Справа № 916/20/16
За позовом: Приватного акціонерного товариства "Українське Дунайське Пароплавство"

До відповідача: Ренійської міжгосподарської дитячої оздоровчої установи "АИСТ"

про стягнення 20809,15 грн.

Суддя Дяченко Т.Г.

Представники сторін:

Від позивача: ОСОБА_1, представник за довіреністю

Від відповідача: ОСОБА_2, представник за довіреністю

СУТЬ СПОРУ: Позивач Приватне акціонерне товариство "Українське Дунайське Пароплавство" звернувся до господарського суду Одеської області з позовною заявою до Ренійської міжгосподарської дитячої оздоровчої установи "АИСТ", у якій просить суд стягнути з відповідача 20809,15 грн., що є вартістю не повернутого з оренди майна.

Відповідач проти задоволення позовних вимог у справі заперечує, посилаючись на відсутність у матеріалах справи доказів, що підтверджують вартість неповернутого майна, що вбачається з наданих суду усних та письмових заперечень представника відповідача.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши в судовому засіданні пояснення представників сторін, суд встановив.

25 червня 2012р. між Приватним акціонернимо товариством "Українське Дунайське Пароплавство" (Орендодавець) та Ренійською міжгосподарською дитячою оздоровчою установою "АИСТ" (Орендар) було укладено договір №276 ГУИ оренди окремого індивідуально визначеного майна, за умовами п.п. 1.1, 1.2 якого відповідач прийняв у строкове платне користування окреме індивідуально-визначене майно рухоме майно бази відпочинку „Восток, що знаходиться на балансі ВП „База відпочинку „Восток ПрАТ „УДП, перелік якого був приведений у додатку 1 до договору. Вартість майна визначалась згідно зі звітом про незалежну оцінку, що є додатком 2 до цього договору, і становила станом на 11.06.2012р. 204423,86 грн.

У відповідності до положень п. 10.1 договору, його було укладено терміном на 2 роки та 11 місяців, відповідно, дія договору поширювалась з 25.06.2012р. по 24.05.2015р., включно.

У додатку 1 до договору сторонами було деталізовано визначено перелік майна, що передавався у користування Ренійській міжгосподарській дитячій оздоровчій установі "АИСТ", що якого увійшли 93 найменування майна (зокрема, килимове покриття, постільна білизна, меблі, штори, вішалки, радіатор, холодильники).

З урахуванням п. 5.6 договору, у випадку припинення або розірвання договору Орендар зобовязався повернути Орендодавцеві орендоване майно у належному стані, не гіршому ніж на момент передачі його в оренду, з урахуванням нормального фізичного зносу, та відшкодувати Орендодавцеві збитки у разі погіршення стану або втрати (повної чи часткової) орендованого майна з вини Орендаря.

Як вбачається з пояснень представника позивача та підтверджується залученою до матеріалів справи копією акту приймання-передавання (повернення) окремого індивідуально визначеного майна, що перебуває на балансі ПрАТ „УДП до договору оренди №276 ГУИ від 25.06.2012р. (а.с. 46), після завершення строку дії договору Ренійською міжгосподарською дитячою оздоровчою установою "АИСТ" було повернуто орендодавцю лише частину рухомого майна, що передавалось в оренду, 53 найменування речей, вартість яких визначена у згаданому акті як 153754,45 грн.

Як вбачається з копії переліку майна, яке не повернуте базі відпочинку „Восток ПрАТ „УДП орендарем РМДОУ „Аист (а.с. 48), не повернуто 60 найменувань майна (зокрема, килимові доріжки, постільна білизна, частина меблів, холодильники), загальна вартість якого визначена як 50669,41 грн.

У претензії від 15.10.2015р. № ЮС-1522 Приватним акціонерним товариством "Українське Дунайське Пароплавство" повідомлялось відповідача про необхідність відшкодування вартості недоотриманого майна у сумі 50669,41 грн.

Як вбачається з письмових пояснень представника позивача, у подальшому сума у розмірі 29860,26 грн. (з яких 5483,75 грн. залишок не використаного авансу, 24376,51 грн. залишок проплаченої відповідачем та не використаної електроенергії) була зарахована в рахунок погашення вартості недоотриманого майна, про що відповідача було повідомлено листом від 21.12.2015р. № ЮС-1864. У звязку з вищевикладеним, як вбачається зі змісту позовних вимог, решта вартості не повернутого майна у розмірі 20809,15 грн. залишається не відшкодованою відповідачем.

В ході розгляду справи судом неодноразово витребувались у позивача наступні докази: чіткий перелік майна, вартість якого заявлена до стягнення у сумі 20809,15 грн. та докази в підтвердження вартості такого майна, з урахуванням фізичного зносу та станом на момент звернення з позовною заявою, з огляду на положення ч. 3 ст. 225 ГК України. Однак, позивачем вказаних доказів надано не було, з посиланням на те, що вказане майно є втраченим, у звязку з чим визначити його вартість неможливо.

Позовні вимоги у справі ґрунтуються на завданні неправомірними діями відповідача, що полягали у неповерненні частини переданого в оренду рухомого майна за умовами договору оренди №276 ГУИ від 25.06.2012р. прямих збитків позивачу у сумі 20809,15 грн. (що становлять вартість не повернутого майна) та направлені на стягнення з Ренійської міжгосподарської дитячої оздоровчої установи "АИСТ" 20809,15 грн. збитків.

Суд, розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, проаналізувавши норми чинного законодавства, дійшов наступних висновків.

Статтею 193 Господарського Кодексу України та статтею 526 Цивільного Кодексу України передбачено, що субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається, крім випадків, передбачених законом. (ч.ч.1, 7 ст. 193 ГК України).

З урахуванням положень ч.2 ст.224 Господарського кодексу України збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до ст.22 Цивільного кодексу України під збитками розуміються витрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Зі змісту положень роз'яснення Вищого арбітражного суду України від 01.04.1994р. №02-5/215 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з відшкодуванням шкоди" вбачається, що правовою підставою відповідальності за завдану шкоду є правопорушення, складовими елементами якого є: наявність шкоди, протиправна поведінка заподіювача шкоди, причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача, вина.

Відсутність одного з елементів складу цивільного правопорушення звільняє боржника від відповідальності за заподіяну шкоду, оскільки його поведінка не може бути кваліфікована як правопорушення.

Тобто, з урахуванням вище приведених положень, необхідними умовами для стягнення збитків є: 1) підтверджена належними доказами наявність певного розміру шкоди; 2) підтверджена належними доказами протиправна поведінка заподіювача шкоди; 3) засвідчений належними доказами факт того, що протиправна дія чи бездіяльність завдавача шкоди є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки; 4) докази, що засвідчують наявність ознак вини заподіювача шкоди.

Приймаючи до уваги вищевикладене, на думку суду, предметом доказування у справі про стягнення збитків (що складаються з прямих збитків та упущеної вигоди) є наявність усіх складових елементів правопорушення.

На необхідність такого доказування вказують також приписи ч. 2 ст. 623 Цивільного кодексу України, відповідно до яких розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором. Крім того, необхідність доказування таких обставин покладається на позивача, що вбачається з суті положень ст. 33 ГПК України.

Між тим, як встановлено судом, доказів які б засвідчували наявність необхідних передумов для нарахування та стягнення збитків у розмірі 20809,15 грн. матеріали справи не містять.

Зазначаючи на понесенні прямих збитків, що полягали у втраті певного майна, позивачем не було конкретно визначено перелік майна, вартість якого заявлена до стягнення. Оскільки матеріали справи містять перелік майна вартістю 50669,41 грн. (а.с. 48), частина вартості якого була погашена за рахунок інших платежів відповідача, залишається не визначеним перелік майна, вартість якого, на переконання позивача складає суму 20809,15 грн.

Як вбачається з положень ч. 3 ст. 225 Господарського кодексу України при визначенні розміру збитків, якщо інше не передбачено законом або договором, враховуються ціни, що існували за місцем виконання зобов'язання на день задоволення боржником у добровільному порядку вимоги сторони, яка зазнала збитків, а у разі якщо вимогу не задоволено у добровільному порядку, - на день подання до суду відповідного позову про стягнення збитків.

Відповідно до змісту п. 5.6 укладеного між сторонами договору, у випадку припинення договору Орендар був зобовязаний повернути Орендодавцеві орендоване майно у належному стані, не гіршому ніж на момент передачі його в оренду, з урахуванням нормального фізичного зносу.

Як встановлено судом, матеріали справи не містять не тільки чіткого переліку майна, вартість якого стягується, а і не містять доказів належного розрахування вартості такого майна, з урахування фізичного зносу, цін які реально існують на даний вид майна станом на момент звернення з позовними вимогами.

Вище зазначені обставини, на думку суду, засвідчують необґрунтованість та недоведеність належними доказами заявлених до стягнення прямих збитків у сумі 20809,15грн.

Так, згідно положень ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Дослідивши обставини спору, судом було встановлено необґрунтованість та недоведеність належними доказами заявлених у справі позовних вимог, у звязку з чим, суд не вбачає правових підстав для задоволення позову.

На підставі ст. ст. 44, 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору у справі покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 44, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити.

Повний текст рішення складено 21.03.2016 року.

Рішення набирає законної сили в порядку ст. 85 ГПК України.

Суддя Т.Г. Д'яченко