ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.03.2016 р. Справа №917/15/16

за позовом Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз", вул. Кловський узвіз, 9/1, м. Київ, 01021

до Публічного акціонерного товариства "Кременчукгаз", вул. Героїв Бресту, 46, м. Кременчук, Полтавська область,39601

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_1 комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, вул. Смоленська, 19, м. Київ, 03057

про стягнення 10 283 590,71 грн.

суддя Тимощенко О.М.

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_2 дов. №1674 від 29.12.2015 року

від відповідача: ОСОБА_3 дов. №19/1836 від 17.06.2015 року

ОСОБА_4 дов. №19/677 від 12.03.2016 року

від третьої особи: ОСОБА_5 дов. №44 від 29.12.2015 року

В судовому засіданні 17.03.2016 року суд оголосив вступну та резолютивну частини рішення у відповідності до ст. 85 ГПК України та повідомив дату складення повного рішення.

СУТЬ СПРАВИ: розглядається позовна заява про стягнення 10 283 590,71 грн. за договором на транспортування природного газу магістральними трубопроводами №/Н32 від 27.09.2011 року, з яких: 4445517,51 грн. - сума основного боргу, 3315338,44 грн. - пеня, 189002,96 грн. - 3% річних, 1034481,48 грн. - інфляційні втрати, 1299250,32 грн. - 7% штрафу.

04.02.2016 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву (арк. с. 74-89), в якому відповідач вказує на те, що ним 24.12.2015 року в погашення основного боргу було сплачено 2 273 424,25 грн., що підтверджується банківською випискою та просить суд в даній частині відмовити в задоволенні позову. Також відповідач у відзиві просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог в частині стягнення штрафу в розмірі 1299250,32 грн., нарахованого позивачем на підставі абзацу 3 ч. 2 ст. 231 ГК України, оскільки зобовязання відповідача за договором на транспортування природного газу магістральними трубопроводами №/Н32 від 27.09.2011 року є грошовими і до них не можна застосовувати положення абзацу 3 ч. 2 ст. 231 ГК України. Крім того, відповідач заперечує проти стягнення пені в розмірі 85750,24 грн., 3% річних в розмірі 9007,13 грн., інфляційних в розмірі 271988,59 грн., посилаючись на те, що частина заборгованості по договору №1/3 від 12.03.2009 року була сплачена ним не в строки, передбачені договором, а в порядку, визначеному умовами спільних протокольних рішень про проведення розрахунків, укладених на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005р. № 20. Також відповідач вказує на те, що позивачем при нарахуванні пені за зобовязаннями квітня 2015 року не враховані положення ч. 6 ст. 232 ГК України, за зобовязаннями травня 2015 року при нарахуванні пені та 3% річних не враховані положення ст.ст. 253, 254 ЦК України, а при нарахуванні інфляційних не враховано періоди, коли мала місце дефляція.

25.02.2016 року від відповідача до суду для залучення до матеріалів справи надійшли завірена копія платіжного доручення №210 від 27.01.2016 року, завірена копія банківської виписки за 15.02.2016р. та копія довіреності (арк. с. 140-143).

01.03.2016 року від відповідача до суду надійшло клопотання (арк. с. 147-151) в якому відповідач просить суд зменшити розмір суми пені, заявленої до стягнення, на 90 відсотків та просить суд розстрочити виконання рішення по справі №917/15/16 шляхом здійснення виплат боргу за рішенням суду рівними частинами протягом дев'яти місяців, починаючи з місяця набрання законної сили таким рішенням суду.

Також 01.03.2016 року від відповідача до суду надійшло клопотання (арк. с. 144-145), в якому відповідач просить суд залучити до участі у справі ОСОБА_1 комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

Суд ухвалою від 01.03.201 року (арк. с. 195-197) клопотання відповідача задовольнив та залучив до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_1 комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

16.03.2016 року від позивача до суду надійшли заперечення на клопотання відповідача про зменшення розміру пені (арк. с. 201-204).

Представник третьої особи в судовому засіданні повідомив суду, що позивач не виконав вимоги ухвали суду від 01.03.2015 року в частині направлення на їхню адресу копії позовної заяви по справі та просив суд на підставі цього відкласти розгляд справи.

Враховуючи достатність у матеріалах справи доказів для розгляду спору по суті, приписи ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифікована Законом України від 17.07.1997 р. № 475/97-ВР) щодо права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку, закінчення встановленого ст. 69 ГПК України строку вирішення спору, суд не оцінює вказані обставини як підставу для подальшого відкладення розгляду справи.

Представник позивача в судовому засіданні просив суд припинити провадження в частині суми основного боргу та підтримав позовні вимоги в частині стягнення пені, шрафу,3% річних та інфляційних.

Представники відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували з мотивів, викладених у відзиві на позовну заяву. Також представники відповідача підтримали клопотання про зменшення розміру суми пені на 90 відсотків та клопотання про розстрочку виконання рішення по справі №917/15/16.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представників сторін, дослідивши та оцінивши подані сторонами докази, суд встановив:

27.09.2011 року між Дочірньою компанією «Укртрансгаз» ОСОБА_1 акціонерної компанії «Нафтогаз України», правонаступником якої є Публічне акціонерне товариство «Укртрансгаз» (підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців та п.1.2 Статуту Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз», арк. с. 24-41) (позивач, газотранспортне підприємство) та Публічним акціонерним товариством «Кременчукгаз» (відповідач, замовник) було укладено договір на транспортування природного газу магістральними трубопроводами №/Н32 (арк. с. 42-48).

30.10.2012 року, 17.01.2013 року, 17.03.2014 року, 17.07.2014 року, 05.11.2014 року між сторонами було укладено додаткові угоди №1,2,3,4,5 до договору на транспортування природного газу магістральними трубопроводами № №/Н32 від 27.09.2011 року (арк. с. 49-59).

Умовами договору (з урахування додаткових угод) сторони узгодили наступне:

- газопровідне підприємство зобовязалося надати замовнику послуги з транспортування магістральними трубопроводами природного газу замовника від пунктів приймання-передачі газу в магістральні трубопроводи до пунктів призначення - газорозподільних станцій, а замовник зобов'язався сплатити за надані послуги з транспортування газу магістральними трубопроводами у розмірі, у строки та порядку, передбачені умовами договору (п. 1.1. договору в редакції додаткової угоди №2);

- послуги з транспортування газу магістральними газопроводами оформляються газотранспортним підприємством і замовником актами наданих послуг з транспортування газу магістральними трубопроводами. Акти наданих послуг є підставою для проведення остаточних розрахунків замовника з газотранспортним підприємством (п. п. 3.1., 3.4. договору в редакції додаткової угоди №2);

- вартість фактично наданих газотранспортним підприємством замовнику послуг за звітний місяць визначається на підставі акта наданих послуг (5.4. договору в редакції додаткової угоди №2);

- оплата вартості послуг за транспортування газу здійснюється замовником шляхом перерахування грошових коштів на рахунок газотранспортного підприємства на умовах 100 відсотків попередньої оплати за десять днів до початку місяця, у якому буде здійснюватися транспортування газу. Замовник самостійно визначає розмір суми платежу попередньої оплати як добуток тарифу та планового обсягу газу на відповідний місяць. Остаточний розрахунок за надані у звітному місяці послуги проводиться замовником до двадцятого числа місяця, наступного за звітним, відповідно до акта наданих послуг та з урахуванням раніше перерахованих коштів (5.5. договору в редакції додаткової угоди №2);

- у разі порушення замовником строків оплати, передбачених розділом 5 договору, із замовника стягується пеня в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу (п. 7.3 договору в редакції додаткової угоди №2);

- цей договір набирає чинності з дня його підписання сторонами, умови договору застосовуються до відносин сторін, які виникли до його укладення, а саме з 01 жовтня 2011 року. Договір діє в частині транспортування газу до 31 грудня 2013 року, а в частині проведення розрахунків за надані газотранспортним підприємством послуги - до повного виконання замовником своїх зобов'язань за цим договором. Договір вважається продовженим на кожний наступний рік, якщо не менше ніж за місяць до закінчення дії договору жодною із сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд його умов (п. 11.1. договору в редакції додаткової угоди №2).

Як вказує позивач, ані він, ані відповідач не менше ніж за місяць до закінчення дії договору чи в інший строк не заявляли одне одному про припинення його дії, договір є чинним до 31.12.2015.

19.03.2015 p., 20.04.2015 p., 20.05.2015р., 16.06.2015р., 17.07.2015р., 19.08.2015р., 19.11.2015 p., 18.12.2015 p., 22.01.2016 p. між позивачем, відповідачем, Головним управлінням Державної казначейської служби України в Полтавської області, Департаментом фінансів Полтавської облдержадміністрації, НАК «Нафтогаз України» були укладені спільні протокольні рішення про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання № 652/у, №924/у, №1150/у, №1340/у, № 1604/у, № 1760/у, № 2463/у, № 3037/у, №287/у ( арк. с. 90-91,94-95,98-99,102-103,106-107,110-111,114-115,118-119,122-123) за рахунок коштів загального фонду державного бюджету України, предметом яких була організація проведення взаєморозрахунку, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005р. № 20 "Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій".

Позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, посилається на те, що ним на виконання умов договору на транспортування природного газу магістральними трубопроводами №/Н32 від 27.09.2011 року протягом січня червня 2015р. були надані відповідачу послуги з транспортування магістральними трубопроводами природного газу на загальну суму 20 965 905,90, що підтверджується підписаними між сторонами актами наданих послуг: від 31.01.2015 № 01-15-/Н32 на загальну суму 5 346 306,14 грн.; від 28.02.2015 № 02-15-/Н32 на загальну суму 4 680 924,89 грн.; від 31.03.2015 № 03-15-/Н32 на загальну суму 3 962 167,38 грн.; від 30.04.2015 № 04-15-/Н32 на загальну суму 4 505 618,65 грн.; від 31.05.2015 № 05-15-/Н32 на загальну суму 1 428 214,66 грн.; від 30.06.2015 № 06-15-/Н32. на загальну суму 1 042 674,18 грн. (арк. с. 60-65).

Як зазначає позивач, відповідач в порушення умов договору здійснив лише часткову оплату наданих позивачем протягом січня-червня 2015 року послуг та з порушенням належного строку для їх оплати, неоплаченими залишаються послуги в сумі 4 445 517,51 грн.

Також позивачем на підставі п. 7.3 договору, абзацу 3 ч. 2 ст. 231 ГК України та ст. 625 ЦК України нараховано відповідачу:

- 3315338,44 грн. пені за періоди: з 21.02.2015 року по 19.04.2015 року (за зобовязаннями за січень 2015 року); з 21.03.2015 року по 30.06.2015 року (за зобовязаннями за лютий 2015 року); з 21.04.2015 року по 20.10.2015 року (за зобовязаннями за березень 2015 року); з 21.05.2015 року по 20.11.2015 року (за зобовязаннями за квітень 2015 року); з 21.06.2015 року по 10.12.2015 року (за зобовязаннями за травень 2015 року); з 21.07.2015 року по 10.12.2015 року (за зобовязаннями за червень 2015 року);

- 189002,96 грн. 3% річних за періоди: з 21.02.2015 року по 19.04.2015 року (за зобовязаннями за січень 2015 року); з 21.03.2015 року по 30.06.2015 року (за зобовязаннями за лютий 2015 року); з 21.04.2015 року по 24.11.2015 року (за зобовязаннями за березень 2015 року); з 21.05.2015 року по 10.12.2015 року (за зобовязаннями за квітень 2015 року); з 21.06.2015 року по 10.12.2015 року (за зобовязаннями за травень 2015 року); з 21.07.2015 року по 10.12.2015 року (за зобовязаннями за червень 2015 року);

- 1034481,48 грн. інфляційних втрат за періоди: з 01.03.2015 року по 30.04.2015 року (за зобовязаннями за січень 2015 року); з 01.04.2015 року по 30.06.2015 року (за зобовязаннями за лютий 2015 року); з 01.05.2015 року по 31.10.2015 року (за зобовязаннями за березень 2015 року); з 01.06.2015 року по 10.12.2015 року (за зобовязаннями за квітень 2015 року); з 01.07.2015 року по 10.12.2015 року (за зобовязаннями за травень 2015 року); з 01.08.2015 року по 10.12.2015 року (за зобовязаннями за червень 2015 року);

- 1299250,32 грн. - 7% штрафу (за зобовязаннями за січень червень 2015 року).

Таким чином, позивач з посиланням на ст.ст. 526,530,625,903 ЦК України та ст.ст.193,231 ГК України просив суд задовольнити його вимоги.

При прийнятті рішення суд виходить з наступного.

Згідно зі ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші угоди (правочини), передбачені законом.

У відповідності до ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням іншої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобовязаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором ч. 1 ст. 904 ЦК України.

Відповідно до абзацу 1 ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

В силу ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 ЦК України).

Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Під час розгляду справи позивач усно повідомив, а відповідач надав суду докази сплати заборгованості за визначені договором послуги у сумі 4 445 517,51 грн., що підтверджується банківською випискою від 25.12.2015 року на суму 2 273 424,25 грн. (арк. с. 121) та банківською випискою від 15.02.2016 року на суму 2 172 093,26 грн. і платіжним дорученням №210 від 27.01.2016 року (арк. с. 141-142).

Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що сплата відповідачем частини суми основного боргу (2 273 424,25 грн.) була здійснена 24.11.2015 року згідно банківської виписками (арк. с. 121), тоді як позовна заява здана позивачем на пошту лише 30.12.2015 року, що підтверджується поштовим штампом на цінному листі та на конверті, в якому дана позовна заява надійшла до господарського суду Полтавської області (арк. с. 68-69). Оскільки сплата частини боргу в сумі 2 273 424,25 грн. була здійснена відповідачем ще до звернення позивача з позовною заявою до суду, то суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в даній частині. В частині стягнення 2 172 093,26 грн. основного боргу предмет спору відсутній і провадження у справі підлягає припиненню згідно п. 1-1 ст. 80 ГПК України. Оскільки дана сплата відбулася після порушення провадження у справі, то судові витрати в цій частині позову покладаються на відповідача.

За ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Стаття 611 ЦК України передбачає, що у разі порушення зобов'язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Частиною 1 статті 216 Господарського кодексу України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до частини 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ст.546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі (ст.547 ЦК України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ст.549 ЦК України). Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ст.551 ЦК України).

З огляду на ч.6 ст.232 Господарського кодексу, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Пунктом 7.3. договору в редакції додаткової угоди №2 сторони визначили, що у разі порушення замовником строків оплати, передбачених розділом 5 договору, із замовника стягується пеня в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Частина 2 ст. 231 ГК України встановлює, що у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних з простроченої суми, якщо законом або договором не встановлений інший розмір процентів.

На підставі вищевикладеного позивачем нараховано відповідачу до стягнення:

- 3315338,44 грн. пені за періоди: з 21.02.2015 року по 19.04.2015 року (за зобовязаннями за січень 2015 року); з 21.03.2015 року по 30.06.2015 року (за зобовязаннями за лютий 2015 року); з 21.04.2015 року по 20.10.2015 року (за зобовязаннями за березень 2015 року); з 21.05.2015 року по 20.11.2015 року (за зобовязаннями за квітень 2015 року); з 21.06.2015 року по 10.12.2015 року (за зобовязаннями за травень 2015 року); з 21.07.2015 року по 10.12.2015 року (за зобовязаннями за червень 2015 року);

- 189002,96 грн. 3% річних за періоди: з 21.02.2015 року по 19.04.2015 року (за зобовязаннями за січень 2015 року); з 21.03.2015 року по 30.06.2015 року (за зобовязаннями за лютий 2015 року); з 21.04.2015 року по 24.11.2015 року (за зобовязаннями за березень 2015 року); з 21.05.2015 року по 10.12.2015 року (за зобовязаннями за квітень 2015 року); з 21.06.2015 року по 10.12.2015 року (за зобовязаннями за травень 2015 року); з 21.07.2015 року по 10.12.2015 року (за зобовязаннями за червень 2015 року);

- 1034481,48 грн. інфляційних втрат за періоди: з 01.03.2015 року по 30.04.2015 року (за зобовязаннями за січень 2015 року); з 01.04.2015 року по 30.06.2015 року (за зобовязаннями за лютий 2015 року); з 01.05.2015 року по 31.10.2015 року (за зобовязаннями за березень 2015 року); з 01.06.2015 року по 10.12.2015 року (за зобовязаннями за квітень 2015 року); з 01.07.2015 року по 10.12.2015 року (за зобовязаннями за травень 2015 року); з 01.08.2015 року по 10.12.2015 року (за зобовязаннями за червень 2015 року);

- 1299250,32 грн. 7% штрафу (за зобовязаннями за січень червень 2015 року).

Відносно заявлених до стягнення 1 299 250,32 грн. 7% штрафу, розрахованого у відповідності до ч.2 ст. 231 ГК України, суд зазначає наступне.

За змістом положень ч. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 231 ГК України у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах:

- за порушення умов зобов'язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг);

- за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Аналіз наведеної норми матеріального права дає підстави для висновку, що застосування до боржника, який порушив господарське зобов'язання, санкції у вигляді штрафу, передбаченого абз. 3 ч. 2 ст. 231 ГК України, можливо за сукупності таких умов:

- якщо інший розмір певного виду штрафних санкцій не передбачено договором або законом;

- якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки;

- якщо допущено прострочення виконання не грошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товарів, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких і вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафу.

Дана правова позиція також наведена у постанові Верховного Суду України № 3-1гс14 від 04.02.2016 року у справі № 903/610/13.

Згідно статті 111-28 ГПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Невиконання судових рішень Верховного Суду України тягне за собою відповідальність, установлену законом.

В даному випадку відсутні підстави для відступу від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України.

Між тим, з позиції Пленуму Вищого господарського суду України, викладеної у п. 2.2. постанови Пленуму "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.2013р. № 14 також вбачається, що господарським судам необхідно мати на увазі, що штрафні санкції, передбачені абзацом третім частини другої статті 231 ГК України, застосовуються за допущене прострочення виконання лише не грошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товару, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких й вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафних санкцій.

Оскільки спірні правовідносини по даній справі виникли, у звязку з неналежним виконанням відповідачем саме грошового зобовязання (повязаного з оплатою вартості наданих послуг), правових підстав для стягнення з відповідача штрафних санкцій на підставі ч. 2 ст. 231 ГК України у суду немає, а тому у даній частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Як вбачається з наданого позивачем розрахунку, нарахування пені та 3 % річних позивачем здійснено на суми боргу без врахування спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання за рахунок коштів загального фонду державного бюджету України від 19.03.2015 p., 20.04.2015 p., 20.05.2015р., 16.06.2015р., 17.07.2015р., 19.08.2015р., 19.11.2015 p.

Як встановлено судом 19.03.2015 p., 20.04.2015 p., 20.05.2015р., 16.06.2015р., 17.07.2015р., 19.08.2015р., 19.11.2015 p., між позивачем, відповідачем, Головним управлінням Державної казначейської служби України в Полтавської області, Департаментом фінансів Полтавської облдержадміністрації, НАК «Нафтогаз України» були укладені спільні протокольні рішення про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання № 652/у, №924/у, №1150/у, №1340/у, № 1604/у, № 1760/у, № 2463/у, ( арк. с. 90-91,94-95,98-99,102-103,106-107,110-111,114-115) за рахунок коштів загального фонду державного бюджету України, предметом яких була організація проведення взаєморозрахунку, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005р. № 20 "Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій".

Згідно вказаних спільних протокольних рішень сторони дійшли згоди щодо оплати відповідачем (сторона 3 в протокольному рішенні) на користь позивача ( сторона 4 в протокольному рішенні): коштів в сумі 646 370,23 грн. за транспортування природного газу 2015 року згідно з договором від 27.09.2011 року №/Н32 (спільне протокольне рішення №652/у від 19.03.2015 року); коштів в сумі 416 634,64 грн. за транспортування природного газу 2015 року згідно з договором від 27.09.2011 року №/Н32 (спільне протокольне рішення №924/у від 20.04.2015 року); коштів в сумі 736 134,36 грн. за транспортування природного газу 2015 року згідно з договором від 27.09.2011 року №/Н32 (спільне протокольне рішення №1150/у від 20.05.2015 року); коштів в сумі 516 243,13 грн. за транспортування природного газу 2015 року згідно з договором від 27.09.2011 року №/Н32 (спільне протокольне рішення №1340/у від 16.06.2015 року); коштів в сумі 231 206,72 грн. за транспортування природного газу 2015 року згідно з договором від 27.09.2011 року №/Н32 (спільне протокольне рішення №1604/у від 17.07.2015 року); коштів в сумі 77 249,83 грн. за транспортування природного газу 2015 року згідно з договором від 27.09.2011 року №/Н32 (спільне протокольне рішення №1760/у від 19.08.2015 року); коштів в сумі 4 020 333,57 грн. за транспортування природного газу 2015 року згідно з договором від 27.09.2011 року №/Н32 (спільне протокольне рішення №2463/у від 19.11.2015 року).

Вказані Спільні протокольні рішення відповідачем були повністю виконані, що не заперечується позивачем та підтверджується банківськими виписками та платіжними дорученнями (акр. с. 93,97,101,105,109113,117,125-131).

Положеннями статей 627, 628, 629 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Цивільним кодексом України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (ст. 202). Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ст.203).

З врахуванням змісту вказаних вище спільних протокольних рішень та норм Цивільного кодексу України зазначені спільні протокольні рішення є багатосторонніми правочинами (договорами).

Вказаними Спільними протокольними рішеннями сторони змінили строки виконання відповідачем свого обов'язку перед позивачем з оплати частини послуг за транспортування природного газу 2015 року згідно з договором від 27.09.2011 року №/Н32.

Відповідно до частини третьої статті 653 ЦК у разі зміни договору зобов'язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором.

За умовами договорів про організацію взаєморозрахунків сторони зобов'язалися не вчиняти до проведення взаєморозрахунків дій з погашення заборгованості відповідно до основного договору та засвідчили, що після виконання договору вони не мають одна до одної жодної претензії стосовно предмета основного договору.

Таким чином, уклавши Спільні протокольні рішення, сторони у такий спосіб змінили спосіб виконання частини зобов'язань за договором про постачання електричної енергії, змінили порядок і строки проведення розрахунків за частиною спожитої електричної енергії, поставленої відповідно до основного договору, та відмовились від застосування штрафних та інших фінансових санкцій щодо цієї частини, передбачивши відповідальність за невиконання зобов'язань за Спільними протокольними рішеннями.

Дана правова позиція також наведена у постановах Верховного Суду України № 3-23гс15 від 25.03.2015. у справі № 924/1265/13, від 01.07.2015р. № 3-322гс15 у справі № 924/1230/14, від 11.11.2015р. № 3-968гс15 у справі № 927/1733/14.

Згідно статті 111-28 ГПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Невиконання судових рішень Верховного Суду України тягне за собою відповідальність, установлену законом.

В цій частині також відсутні підстави для відступу від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України.

Вказані Спільні протокольні рішення відповідачем були виконані, що не заперечується позивачем.

Позивач не надав суду доказів порушення відповідачем зобов'язань за Спільними протокольними рішеннями.

Вимоги про відповідальність відповідача за порушення Спільних протокольних рішень позивачем у позові не заявлялися.

Таким чином, відсутні підстави для нарахування пені, передбаченої підпунктом 7.3. договору, 3 % річних визначених частиною другою статті 625 ЦК, на суми заборгованості, погашення якої відбулося за вказаними Спільними протокольними рішеннями.

Перевіряючи розмір заявлених позивачем до стягнення інфляційних нарахувань суд врахував наступне.

Як роз'яснив Пленум Вищого господарського суду України у п. 3.2. Постанови від 17.12.2013, № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.97 N 62-97р.

В листі Верховного Суду України від 03.04.97 N 62-97р. визначено, що сума, внесена в період з 1 по 15 число відповідного місяця індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця.

Як вбачається з розрахунку інфляційних, позивач здійснював нарахування інфляційних втрат без врахування періодів коли мала місце дефляція.

Суд, враховуючи вище наведене здійснив власний перерахунок пені, 3% річних та інфляційних за допомогою калькулятора "Ліга". За перерахунком, здійсненим судом до стягнення підлягає 3% річних в сумі 181 584,95 грн. та інфляційні в сумі 771 531,13 грн.

Пеня за підрахунками суду складає 3 287 859,25 грн.

01.03.2016 року від відповідача до суду надійшло клопотання (арк. с. 147-151), в якому відповідач просить суд зменшити розмір суми пені на 90 відсотків.

Позивач проти задоволення даного клопотання заперечував повністю.

Відповідно до частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно зі статтею 233 Господарського кодексу України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому, повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Пунктом 3 частини 1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

В п.п. 3.17.4. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" роз'яснено, що за змістом п.3 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання зобов'язання або його невиконання, незначності прострочення виконання зобов'язання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Висновок суду щодо необхідності зменшення розміру штрафних санкцій, які підлягають стягненню з відповідача, повинен ґрунтуватися, крім викладеного, на загальних засадах цивільного законодавства, якими є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п.6 ст.3 ЦК України).

Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором (рішення Конституційного Суду від 11.07.2013 № 7-рп/2013).

Обґрунтовуючи заявлене клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій, відповідач посилався на суспільну значимість діяльності підприємства (розподіл природного газу до споживачів всіх категорій які перебувають на території міст Кременчук, Комсомольськ, Кременчуцького та Семенівського районів Полтавської області) та на те, що основний борг повністю ними сплачений.

Враховуючи баланс інтересів сторін у справі, а також те, що відповідач за час розгляду справи повністю сплатив суму основного боргу за договором, суд приходить до висновку про можливість зменшення розміру стягнення з відповідача пені на 50% від належної до стягнення суми та стягнути з відповідача 1 643 929,62 грн. пені.

Крім того, в клопотанні від 01.03.2016 року відповідач також просить суд розстрочити виконання рішення суду по справі №917/15/16 шляхом здійснення виплат боргу за рішенням суду рівними частинами протягом дев'яти місяців, починаючи з місяця набрання законної сили таким рішенням суду.

Як зазначено у п. 7.1.2. Постанови Пленуму Вищого Господарського суду України від 17 жовтня 2012 року N 9 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України", розстрочка означає виконання рішення частинами, встановленими господарським судом, з певним інтервалом у часі. Строки виконання кожної частки також повинні визначатись господарським судом.

В основу ухвали про надання розстрочки виконання рішення суду має бути покладений обґрунтований висновок про наявність обставин, що ускладнюють або роблять неможливим виконання рішення.

Враховуючи матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, зменшення судом розміру пені на 50%, суд вважає, що на даному етапі відсутні підстави, для надання розстрочки виконання судового рішення.

Відповідно до статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі статтею 33 цього ж Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В силу вказаної норми предметом доказування є обставини, які свідчать про дійсні права та обов'язки сторін у справі та складаються з фактів, якими позивач обґрунтовує підстави позову, та фактів, якими відповідач обґрунтовує заперечення проти позову.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст.34 ГПК України).

Згідно положень ст. 4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Таким чином, враховуючи встановлені обставини справи, наведені вище положення законодавства, є правомірними та підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення 1 643 929,62 грн. пені, 181 584,95 грн. 3% річних та 771 531,13 грн. інфляційних.

Судові витрати, понесені позивачем, відповідно до ст.49 ГПК України підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п. 3.17.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р., судовий збір у разі зменшення судом розміру неустойки покладається на відповідача повністю без урахування зменшення неустойки.

В частині оплати відповідачем боргу в сумі 2 172 093,26 грн., судові витрати також покладаються на відповідача, оскільки сплата боргу відбулася після порушення провадження у справі.

Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 7 Закону України від 08.07.2011р. № 3674-VІ "Про судовий збір" повернення судового збору здійснюється за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Судовий збір в сумі 28 446,14 грн., підлягає поверненню позивачу оскільки він був внесений позивачем в більшому розмірі, ніж було визначено законом при подачі даного позову. Даний судовий збір сплачений платіжним дорученням №14791 від 20.12.2015 року (оригінал платіжного доручення заходиться в матеріалах справи №917/15/16).

На підставі матеріалів справи та керуючись ст.ст.33, 43, 49, п. 1-1 ст. 80, п.3. ст. 83, ст. ст.82-85 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Кременчукгаз" (вул. Героїв Бресту, 46, м. Кременчук, Полтавська область,39601, ідентифікаційний код 03351734) на користь Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" (вул. Кловський узвіз, 9/1, м. Київ, 01021, ідентифікаційний код 30019801) 1 643 929,62 грн. пені, 181 584,95 грн. 3% річних та 771 531,13 грн. інфляційних, 96 196,02 грн. судового збору.

3. В частині стягнення 2 172 093,26 грн. боргу припинити провадження у справі.

4. В іншій частині позову відмовити в задоволенні позовних вимог.

5. В задоволенні клопотання Публічного акціонерного товариства "Кременчукгаз" про надання розстрочки виконанні рішення суду - відмовити.

6. Повернути Публічному акціонерному товариству "Укртрансгаз" (вул. Кловський узвіз, 9/1, м. Київ, 01021, ідентифікаційний код 30019801) з Державного бюджету України судовий збір в сумі 28 446,14 грн., сплачений платіжним дорученням №14791 від 20.12.2015 року (оригінал платіжного доручення заходиться в матеріалах справи №917/15/16).

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 18.03.2016 року

Суддя Тимощенко О.М.

Примітка : Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, а у разі, якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення, воно набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 цього Кодексу. Рішення може бути оскаржено протягом десяти днів з дня прийняття рішення, а у разі якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення - з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 цього Кодексу. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційною інстанцією.