КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" березня 2016 р. Справа№ 911/4502/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Калатай Н.Ф.

суддів: Рябухи В.І.

Ропій Л.М.

при секретарі Фесенко А. В.

За участю представників:

від позивача: Станішевський І. С. - представник за довіреністю № 14-125 від 13.05.2014

від відповідача: Бондаренко К. І. - представник за довіреністю № 13 від 02.02.2016

Колесник Т. А. - представник за довіреністю № 2 від 04.01.2016

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Комунального підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківтепломережа»

на рішення Господарського суду Київської області від 22.12.2015

у справі № 911/4502/15 (суддя Кошик А. Ю.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»

до Комунального підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківтепломережа»

про стягнення 3 892 558,64 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про стягнення з відповідача основного боргу в сумі 2 059 453,58 грн. за поставлений за договором купівлі-продажу природного газу № 2349/14-КП-17 від 03.02.2014, але неоплачений газ, пені в сумі 674 147,14 грн., 3 % річних в сумі 55 938,46 грн. та інфляційних втрат в сумі 1 103 019,46 грн.

Рішенням Господарського суду Київської області від 22.12.2015, повний текст якого складений 30.12.2015, у справі № 911/4502/15 позов задоволено частково, до стягнення з відповідача на користь позивача присуджено 2 059 453,58 грн. основного боргу, 671 840,77 грн. пені, 55 406,45 грн. 3% річних та 1 103 019,46 грн. інфляційних втрат, в задоволенні решти позову відмовлено.

Крім того, судом першої інстанції з позивача в доход Державного бюджету України стягнуто штраф в сумі 1 700 грн. за ухилення від виконання вимог суду.

Рішення суду першої інстанції ґрунтується на тому, що матеріалами справи підтверджений факт невиконання відповідачем свого обов'язку по оплаті отриманого за спірним договором товару, проте, частково задовольняючи позовні вимоги про стягнення пені та 3 % річних, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем при розрахунку розміру вказаних вимог допущені помилки, які полягають у тому, що позивач при розрахунку пені та 3 % річних неправомірно включив до періоду, за який нараховуються пеня та 3 % річних, день фактичної сплати відповідачем заборгованості.

Крім того, в оспорюваному рішенні суд першої інстанції, щодо посилань відповідача на тяжкий фінансовий стан та необхідність відмови в задоволенні позовних вимог в частині пені та інфляційних з огляду на ст. 233 ГК України та ст. 551 ЦК України, зазначив, що вказані норми законодавства регулюють питання зменшення неустойки (штрафу, пені), про що відповідач не просить (у відзиві не зазначено прохання саме про зменшення) та не обґрунтовує підстав для зменшення неустойки і не зазначає, до якого розміру, а відтак, питання застосування ст. 233 ГК України та ст. 551 ЦК України, за відсутності відповідних вимог та обґрунтувань, не підлягає вирішенню.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, Комунальне підприємство Білоцерківської міської ради «Білоцерківтепломережа» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить змінити рішення Господарського суду Київської області від 22.12.2015 у справі № 911/4502/15, в частині стягнення пені рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені в сумі 674 147,14 грн.

В апеляційній скарзі Комунальне підприємство Білоцерківської міської ради «Білоцерківтепломережа» послалось на те, що судом першої інстанції при вирішення спору по суті безпідставно не враховано важкий фінансовий стан відповідача, те, що він не є кінцевим споживачем теплової енергії, а є підприємством, яке використовує отриманий газ для виробництва та забезпечення безперебійного постачання теплової енергії споживачам для потреб опалення, вентиляції та гарячого водопостачання та не має права здійснювати і не займається будь-якою іншою діяльністю, а спірна заборгованість, фактично, є заборгованістю кінцевих споживачів, а не заборгованістю відповідача, тобто фактично відсутня вина відповідача у виникненні спірної заборгованості.

Ухвалою від 15.02.2016 колегії суддів Київського апеляційного господарського суду в складі: головуючий суддя - Калатай Н.Ф., судді Ропій Л. М., Рябуха В. І. відновлено строк подання апеляційної скарги, апеляційну скаргу Комунального підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківтепломережа» прийнято до розгляду та порушене апеляційне провадження.

Під час розгляду справи представники відповідача апеляційну скаргу підтримали у повному обсязі, представник позивача проти її задоволенні заперечив, просив залишити її без задоволення, а оспорюване рішення суду першої інстанції - без змін.

Дослідивши матеріали апеляційної скарги, матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, з урахуванням правил ст. ст. 99, 101 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі, колегія суддів встановила таке.

03.02.2014 позивач як продавець та відповідач як покупець уклали договір купівлі-продажу природного газу № 2349/14-КП-17 від 03.02.2014 (далі Договір) (а.с. 16-21), відповідно до умов якого позивач зобов'язався передати у власність відповідачу у 2014 році природний газ, ввезений на митну територію України позивачем за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а відповідач - приймати та оплачувати цей природний газ на умовах Договору

Відповідно до п.1.2 Договору газ, що продається за Договором, використовується відповідачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається підприємствами, організаціями та іншими суб'єктами господарювання (крім бюджетних організацій та установ).

В пункті 2.1 Договору сторони погодили як загальний, так і помісячний обсяг природного газу, який має бути поставлений за Договором, а саме те, що з 01.01.2014 по 31.12.2014 позивач має передати відповідачу газ обсягом до 2 659,645 тис. куб.м., у тому числі по місяцях кварталів (тис.куб.м.): 1 кв. - 1 473,882 (січень - 565,548, лютий - 486,064, березень - 422,270), 2 кв. - 111,472 (квітень - 100,995, травень - 5,968, червень - 4,509), 3 кв. - 17,746 (липень - 5,936, серпень - 5,941, вересень - 5,869), 4 кв. - 1 056,545 (жовтень - 158,144, листопад - 387,761, грудень - 510,640).

В розділі 5 Договору сторонами визначено, що до сплати за 1 000 куб. м. природного газу належить 4 154,71 грн., куди входять: ціна за 1 000 куб. м. природного газу без ПДВ, збір у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природній газ - 2%, ПДВ - 20%, тариф на транспортування природного газу магістральними та розподільними трубопроводами. У разі зміни НКРЕ ціни на газ та/або тарифів на його транспортування, розподіл і постачання, вони є обов'язковими для сторін за договором з моменту введення їх в дію.

Протягом строку дії Договору сторонами були підписані додаткові угоди: № 1 від 30.04.2014, № 2 від 26.05.2014, № 3 від 10.06.2014, № 4 від 05.09.2014, № 5 від 10.11.2014, № 6 від 15.12.2014 (а.с. 22-27), якими до Договору вносились зміни в частині вартості природного газу.

Пунктом 5.5 Договору сторони погодили, що загальна сума вартості природного газу за Договором складається з сум вартості місячних поставок газу.

В розділі 3 Договору сторони погодили порядок та умови передачі природного газу.

Так, згідно з п. 3.3 Договору, приймання-передача газу, переданого позивачем відповідачу у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу. Обсяг споживання газу відповідачем у відповідному місяці поставки встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку газу відповідача.

На виконання умов Договору, позивач протягом січня - грудня 2014 року поставив відповідачу природний газ загальним обсягом 1 623,532 тисяч куб.м. загальною вартістю 8 331 275,83 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи належним чином засвідченими копіями підписаних сторонами та скріплених їх печатками актів приймання-передачі природного газу від 31.01.2014, 28.02.2014, 31.03.2014, 30.04.2014, 31.10.2014, 30.11.2014, 31.12.2014 (а.с 28-34), та не заперечується сторонами.

Згідно з п. 6.1 Договору оплата за газ здійснюється відповідачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Як слідує з наявної в матеріалах справи довідки за підписом головного бухгалтера позивача (а.с. 36-37), в рахунок оплати спірного газу відповідач перерахував позивачу 6 271 822,25 грн.

Отже, неоплаченим з поставленого за Договором залишився природний газ на загальну суму 2 059 453,58 грн. (8 331 275,83-6 271 822,25).

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (ч.2 ст.11 ЦК України).

Згідно з п. 1 ч.2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства; Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Матеріали справи не містять доказів виконання відповідачем зобов'язання з оплати поставленого позивачем за Договором природного газу на суму 2 059 453,58 грн. в порядку та в строки, встановлені Договором, тому суд першої інстанції правомірно визнав законними вимоги позивача про стягнення з відповідача основного боргу на зазначену суму.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до п. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання, настають наслідки, передбачені договором або законом.

В силу ст. 230 ГК України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Враховуючи, що матеріалами справи підтверджується факт виконання відповідачем свого обов'язку оплатити поставлений за Договором природній газ з порушенням встановленого Договором сторін строку, є підстави для застосування встановленої Договором відповідальності.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача пені в сумі 674 147,14 грн. слід зазначити таке.

Пунктом 7.2. Договору встановлено, що у разі невиконання відповідачем умов п. 6.1 Договору він зобов'язується сплатити позивачу, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Отже, вимоги про стягнення пені є обґрунтованими, проте, як вірно встановлено судом першої інстанції, позивач при розрахунку пені неправомірно включав до періоду, за який нараховуються пеня, день фактичної сплати відповідачем боргу, з огляду на що суд першої інстанції правомірно здійснив перерахунок вказаних вимог позивача, визначивши пеню, на стягнення якої позивач має право, в сумі 671 840,77 грн.

Правова позиція щодо не включення до періоду прострочення при нарахуванні пені дня фактичної сплати суми боргу викладена й в п. 1.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» № 14 від 17.12.2013.

Щодо заяви відповідача про застосування строків позовної давності щодо вимог про стягнення пені (а.с. 68) слід зазначити таке.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України встановлено, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно з ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін, Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

В п. 9.3 Договору сторони погодили, що строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за Договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань, встановлюється тривалістю у 5 років.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що строк позовної давності для вимоги про стягнення пені на момент звернення з позовом до суду не є пропущеним.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача 3 % річних в сумі 55 938,46 грн. та інфляційних втрат в сумі 1 103 019,46 грн. слід зазначити таке.

Частина 2 ст. 625 ЦК України встановлює, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, позивач при розрахунку збитків від інфляції та 3 % річних припустився помилок, які полягали у включення позивачем до періоду, за який нараховуються 3 % річних та інфляційні втрати, день фактичної сплати відповідачем боргу, а відтак, суд першої інстанції правомірно здійснив власний їх перерахунок, і встановивши, що вказані помилки не вплинули на правильність нарахування інфляційних втрат, задовольнив позовні вимоги про стягнення з відповідача інфляційних втрат за розрахунком позивача в сумі 1 103 019,46 грн., а 3 % річних - за уточними розрахунком суду - в сумі 55 406,45 грн.

Отже, за результатами вирішення спору, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що доведеними і законними є майнові вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 2 059 453,58 грн. основного боргу, 671 840,77 грн. пені, 55 406,45 грн. 3% річних та 1 103 019,46 грн. інфляційних втрат.

Як слідує зі змісту відзиву на позовну заяву, відповідач, з посиланням на тяжкий фінансовий стан та приписи ст. 233 ГК України та ст. 551 ЦК України, просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог про стягнення з нього 3 % річних, інфляційних та пені.

Проте, правові підстави для відмови у позові в частині стягнення інфляційних нарахувань відповідач не навів. Водночас чинним законодавством господарському суду при прийнятті рішення надано право зменшувати у виняткових випадках розмір штрафних санкцій (неустойки, штрафу та пені), тобто і зменшити розмір 3 % річних та інфляційних втрат суд права не має.

Щодо відмови позивачу у стягненні пені слід зазначити таке.

Зі змісту оспорюваного рішення слідує, що суд першої інстанції вказане клопотання відповідача не розглядав, пославшись на те, що відповідні норми законодавства регулюють питання зменшення неустойки (штрафу, пені), про що відповідач не просить (у відзиві не зазначено прохання саме про зменшення) та не обґрунтовує підстав для зменшення неустойки і не зазначає, до якого розміру, а відтак, питання застосування ст. 233 ГК України та ст. 551 ЦК України за відсутності відповідних вимог та обґрунтувань, не підлягає вирішенню.

Колегія суддів вважає, що фактично, враховуючи норми закону на який послався при цьому відповідач, у відзиві на позов він звернувся до суду з клопотання про зменшення розміру пені, а відтак, суд першої інстанції вказане клопотання мав розглянути.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно з приписами ст. 233 ГК України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Пунктом 3 частини 1 ст. 83 ГПК України встановлено, що господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Пунктом 2.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» встановлено, що у вирішенні пов'язаних зі зменшенням розміру неустойки питань господарському суду слід враховувати викладене в підпункті 3.17.4 підпункту 3.17 пункту 3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (з подальшими змінами), а також в абзацах першому - четвертому пункту 9 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 № 7 «Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України» (з подальшими змінами).

Згідно з п.п. 3.17.4 підпункту 3.17 пункту 3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Відповідач, в обґрунтування наявності підстав для зменшення судом розміру нарахованої позивачем пені, у відзиві на позов послався на важкий фінансовий стан, та на те, що він не є кінцевим споживачем теплової енергії, а є підприємством, яке використовує отриманий газ для виробництва та забезпечення безперебійного постачання теплової енергії споживачам для потреб опалення, вентиляції та гарячого водопостачання, та не має права здійснювати і не займається будь-якою іншою діяльністю, а спірна заборгованість, фактично, є заборгованістю кінцевих споживачів, а не заборгованістю відповідача.

Також відповідач зазначив про те, що складна економічна ситуація, в якій перебуває відповідач, склалась, серед іншого, і через збитковість послуг з теплопостачання та невиділення з державного бюджету місцевим бюджетам коштів на погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію та послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води.

Враховуючи вказані обставини, відповідач зазначив про те, що, фактично, відсутня його вина у виникненні спірної заборгованості.

На підтвердження вказаних обставин відповідач долучив до відзиву на позов Довідку про стан кредиторської заборгованості станом на 01.09.2015 та розрахунок обліку заборгованості за минулі періоди з різниці в тарифах на теплову енергію та послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, що вироблялись, транспортувались та постачались населенню.

Щодо вказаних посилань колегія суддів зазначає таке.

Зі змісту Договору слідує, що газ, що продається за Договором, використовується відповідачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається підприємствами, організаціями та іншими суб'єктами господарювання (крім бюджетних організацій та установ) (п. 1.2), тобто вказаний газ не постачається населенню, що, відповідно, виключає можливість виникнення заборгованості з різниці в тарифах.

Слід зазначити і про таке.

Згідно з ч. 1 ст. 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями, а статтями 525, 526 названого Кодексу і статтею 193 ГК України встановлено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Укладаючи з позивачем Договір, відповідач взяв на себе зобов'язання своєчасно оплачувати поставлений позивачем природній газ, в той час як несвоєчасне виконання контрагентами відповідача своїх зобов'язань перед ним становить один з можливих ризиків та, відповідно, не може бути підставою для звільнення повністю чи частково відповідача від відповідальності за порушення грошового зобов'язання.

До того ж, відповідачем не надано жодних доказів того, що саме кінцеві споживачі, яким він постачав теплову енергію, вироблену з газу, поставленого саме за Договором, за вказану теплову енергію не розрахувались.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що матеріалами справи не підтверджується наявність підстав для зменшення розміру пені, що її заявив позивач до стягнення з відповідача за порушення договірних зобов'язань.

Враховуючи невиконання позивачем визначеного судом першої інстанції обов'язку надати обґрунтований розрахунок пені, річних, інфляційних, в якому день оплати не включається в період заборгованості, що свідчить про ухилення позивача від виконання вимог суду, зловживання своїми правами, суд першої інстанції правомірно скористався наданим йому п. 5 ч. 1 ст. 83 ГПК України правом та стягнув з позивача у доход Державного бюджету України з винної сторони штраф в сумі 1 700 грн.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга Комунального підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківтепломережа» задоволенню не підлягає, рішення Господарського суду Київської області від 22.12.2015 у справі № 911/4502/15 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи, підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст.ст. 44, 49 ГПК України судові витрати за подачу апеляційної скарги покладаються на відповідача.

Керуючись ст. 99, ст.ст. 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Комунального підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківтепломережа» на рішення Господарського суду Київської області від 22.12.2015 у справі № 911/4502/15 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 22.12.2015 у справі № 911/4502/15 залишити без змін.

3. Повернути до Господарського суду Київської області матеріали справи № 911/4502/15.

Повний текст постанови складено: 18.03.2016

Головуючий суддя Н.Ф. Калатай

Судді В.І. Рябуха

Л.М. Ропій