РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.03.2016Справа №910/32920/15

За позовомАкціонерного товариства закритого типу «Консул»
доПублічного акціонерного товариства «Київенерго»
провизнання додаткової угоди та додатків до неї недійсними
Суддя Босий В.П.

Представники сторін:

від позивача:Клєстов С.Ю.
від відповідача:Козлов О.О.

Обставини справи:

Акціонерне товариство закритого типу «Консул» (надалі - АТЗТ «Консул») звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Київенерго» (надалі - ПАТ «Київенерго») про визнання додаткової угоди та додатків до неї недійсними.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що додаткова угода від 27.12.2013 р. до договору про постачання електричної енергії №50302 від 28.12.2005 р. разом з додатками до неї є недійсною, оскільки не відповідає нормам чинного законодавства України, а саме: від імені позивача вказану додаткову угоду до договору підписано не уповноваженою особою.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 30.12.2015 р. порушено провадження справі та призначено її до розгляду на 03.02.2016 р.

29.01.2016 р. представником відповідача до канцелярії суду подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував з огляду на наступне схвалення правочину юридичною особою.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 03.02.2016 р. розгляд справи відкладено на 24.02.2016 р. у зв'язку із неявкою представника відповідача та неподанням витребуваних доказів.

В судовому засіданні 24.02.2016 р. судом оголошувалась перерва на 14.03.2016 р.

Представник позивача в судове засідання з'явився, надав пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав повністю.

Представник відповідача в судове засідання з'явився, вимоги ухвали суду виконав, надав пояснення по справі, проти задоволення позовних вимог заперечував з огляду на викладені у відзиві на позовну заяву обставини.

В судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У судових засіданнях складалися протоколи згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

28.12.2005 р. між Акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго», правонаступником якого є ПАТ «Київенерго», (постачальник електричної енергії) та АТЗТ «Консул» був укладений договір про постачання електричної енергії №50302 (надалі - «Договір»), відповідно до п. 1 якого постачальник електричної енергії постачає електричну енергію споживачу, а споживач оплачує постачальнику електричної енергії її вартість та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору та додатками до договору, що є його невід'ємними частинами.

Пунктом 2.1.2 Договору передбачено, що постачальник електричної енергії зобов'язується постачати споживачу електроенергію як різновид товару в обсягах, визначених відповідно до розділу 5, та з урахуванням умов розділу 6 цього договору (додаток «Обсяги постачання електричної енергії, визначених державними стандартами.

Відповідно до п. 2.2 Договору споживач зобов'язується дотримуватися режиму споживання електричної енергії згідно з умовами розділу 5 цього договору, а також оплачувати постачальнику електричної енергії вартість електричної енергії згідно з умовами додатків «Порядок розрахунків за електроенергію та зняття показань електролічильників споживачів».

27.12.2013 р. між сторонами було укладено додаткову угоду до Договору, якою Договір було викладено в новій редакції згідно з додатком 1 до цієї угоди.

Пунктом 2 вказаної додаткової угоди сторонами погоджено, що додатки до Договору зазначені у п. 9.1 та укладені сторонами до момент укладення цієї угоди є чинними на весь період дії договору та є його невід'ємними частинами.

Спір у справі виник у зв'язку із оспорюванням позивачем дійсності додаткової угоди від 27.12.2013 р. до Договору разом з усіма її додатками.

Згідно із частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За приписами частин 1-5 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Крім того, згідно з п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Відповідно до п. 2.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» якщо чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, господарському суду для вирішення питання про прийняття позовної заяви слід керуватися правилами статей 1 і 2 ГПК. Отже, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

Таким чином, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Як на підставу для визнання недійсною додаткової угоди від 27.12.2013 р. до Договору разом з усіма її додатками позивач вказує на те, що від імені позивача таку угоду підписано представником за відсутності необхідних повноважень.

Згідно з ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За змістом ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частини 2 статті 207 Цивільного кодексу України правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Як вбачається із матеріалів справи, від імені позивача оспорювана додаткова угода підписана директором ОСОБА_3, який діяв на підставі Статуту.

Відповідно до ч. 1 ст. 237 Цивільного кодексу України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Згідно з ч. 1 та ч. 3 ст. 92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 23 Закону України «Про господарські товариства» управління товариством здійснюють його органи, склад і порядок обрання (призначення) яких здійснюється відповідно до виду товариства. Посадовими особами органів управління товариства визнаються голова та члени виконавчого органу, голова ревізійної комісії, а у товариствах, де створена наглядова рада товариства, - голова та члени ради наглядової ради товариства.

За змістом ч. 1 ст. 58 Закону України «Про акціонерні товариства» виконавчий орган акціонерного товариства здійснює управління поточною діяльністю товариства. До компетенції виконавчого органу належить вирішення всіх питань, пов'язаних з керівництвом поточною діяльністю товариства, крім питань, що належать до виключної компетенції загальних зборів та наглядової ради.

Позивач вказує, що на момент підписання спірної додаткової угоди директором АТЗТ «Консул» його повноваження припинилися внаслідок призначення ліквідатором в процедурі банкрутства арбітражного керуючого Коноплю А.М.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 19.11.2010 р. порушено провадження у справі №50/624-б про банкрутство АТЗТ «Консул», а постановою від 11.02.2011 р. боржника визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру такої юридичної особи.

Частиною 2 статті 23 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (в редакції, чинній на момент винесення постанови 11.02.2011 р. у справі №50/624-б) з дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури припиняються повноваження органів управління банкрута щодо управління банкрутом та розпорядження його майном, якщо цього не було зроблено раніше, керівник банкрута звільняється з роботи у зв'язку з банкрутством підприємства, про що робиться запис у його трудовій книжці, а також припиняються повноваження власника (власників) майна банкрута, якщо цього не було зроблено раніше.

Відповідно до ч. 1 ст. 25 вказаного Закону ліквідатор з дня свого призначення, зокрема, виконує повноваження керівника (органів управління) банкрута.

Тобто, з момент винесення господарським судом міста Києва постанови 11.02.2011 р. у справі №50/624-б про визнання АТЗТ «Консул» банкрутом, повноваження керівника такого підприємства перейшли до ліквідатора - Коноплі А.М.

При цьому, оспорювану додаткову угоду до Договору підписано керівником (директором) позивача 27.12.2013 р., тобто, вже після винесення постанови про визнання АТЗТ «Консул».

Відтак суд приходить до висновку, що директор АТЗТ «Консул» під час підписання такої додаткової угоди діяв без належних повноважень.

В той же час, частиною 1 статті 241 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Відповідно до п. 3.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Таким чином, правочин не може бути визнаний недійсним з підстав підписання його не уповноваженою особою у випадку наявності наступного схвалення юридичною особою такого правочину.

Із матеріалів справи вбачається, що після підписання позивачем спірної додаткової угоди до Договору, ліквідатором АТЗТ «Консул» були підписані акти прийняття-передавання товарної продукції, акти надання послуг з компенсації перетікання реактивної енергії, а також акти про використану активну/реактивну електричну енергію.

Крім того, позивачем здійснювалася оплата за використану електричну енергію, що підтверджується банківською карткою підприємства, долученою відповідачем до матеріалів справи.

Твердження позивача про те, що вказані акти були підписані саме на виконання умов Договору, а не додаткової угоди від 27.12.2013 р. до нього судом не приймається до уваги, оскільки вказаною додатковою угодою сторонами було викладено Договір в новій редакції.

Тобто, внаслідок укладання спірної додаткової угоди реквізити Договору (на які міститься посилання в актах прийняття-передавання товарної продукції, актах надання послуг з компенсації перетікання реактивної енергії, а також актах про використану активну/реактивну електричну енергію) не були змінені.

Відтак суд приходить до висновку, що підписавши вказані акти без заперечень та виконавши умови Договору в частині здійснення оплат на рахунок відповідача, позивач погоджувався з умовами Договору в редакції, чинній на момент підписання таких актів та здійснення відповідних оплат.

З огляду на викладене, суд вважає надані позивачем акти та банківську картку належними та допустимими в розумінні приписів ст.ст. 32, 33 Господарського процесуального кодексу України доказами наступного схвалення уповноваженою особою АТЗТ «Консул» укладеної додаткової угоди від 27.12.2013 р. до Договору разом з усіма її додатками.

Більш того, правочин вважається схваленим, зокрема, у разі якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Таким чином, із змісту норми частини першої статті 241 ЦК України випливає, що наступним схваленням правочину законодавець не вважає винятково прийняття юридичного рішення про схвалення правочину. Схвалення може відбутися також і в формі мовчазної згоди, і у вигляді певних поведінкових актів (так званих конклюдентних дій) особи - сторони правочину (наприклад, прийняття оплати за товар за договором купівлі-продажу).

Вказана правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 19.08.2014 р. у справі №3-59гс14.

Суд відзначає, що з моменту укладення спірної додаткової угоди та до моменту звернення позивача до суду із даним позовом минуло 2 роки, протягом яких відповідач належним чином постачав, а позивач - приймав електричну енергію на виконання умов Договору в редакції додаткової угоди від 27.12.2013 р.

При цьому, позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту звернення до позивача із пропозиціями внесення змін до Договору у зв'язку з непогодженням редакції та положень такого договору внаслідок укладення між сторонами оспорюваної додаткової угоди від 27.12.2013 р.

З огляду на викладене суд приходить до висновку, що керівник АТЗТ «Консул» знав про існування укладеної між сторонами додаткової угоди від 27.12.2013 р. до Договору, та не заперечував проти її існування, що свідчить про наступне схвалення позивачем такої угоди шляхом мовчазної згоди.

Таким чином, вказані дії позивача дають підстави вважати правочин схваленим особою, на користь якої його було укладено.

За таких обставин, позивачем не доведено обставин з якими чинне законодавство пов'язує можливість визнання додаткової угоди від 27.12.2013 р. до Договору разом з усіма її додатками недійсною, а тому підстави для задоволення позову із викладених у ньому підстав відсутні.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Акціонерного товариства закритого типу «Консул» відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 21.03.2016 р.

Суддя В.П. Босий