ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" березня 2016 р. Справа № 922/1010/15

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Могилєвкін Ю.О., суддя Пушай В.І., суддя Істоміна О.А.

при секретарі Крупа О.О.

за участю представників сторін:

позивача - Михайлов Є.Б.

відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача (вх.№483 Х/3) на рішення господарського суду Харківської області від 03.02.16 у справі № 922/1010/15

за позовом Харківська міська рада, м.Харків

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, м.Харків

про повернення майна та відшкодівання доходів у розмірі 703 251, 50 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Господарського суду Харківської області від 05.05.2015 у справі №922/1010/15, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 28.07.2015р., відмовлено в задоволенні позовних вимог Харківської міської ради (позивач) до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (відповідач) про зобов'язання відповідача повернути в натурі територіальній громаді міста Харкова в особі Харківської міської ради безпідставно набуте майно - земельну ділянку площею 0,1427 га, яка розташована по АДРЕСА_1 та стягнення з відповідача на користь позивача доходи, отримані від безпідставно набутого майна, в розмірі 703251,50грн.

Позивач з рішенням та постановою у справі в частині відмови в стягненні з відповідача доходів, отриманих від використання земельної ділянки без достатніх підстав, не погодився, звернувся до Вищого господарського суду України із касаційною скаргою.

Постановою Вищого господарського суду України від 03.11.2015р. касаційну скаргу Харківської міської ради задоволено, постанову Харківського апеляційного господарського суду від 28.07.2015р. у справі господарського суду Харківської області №922/1010/15 та рішення господарського суду Харківської області від 05.05.2015 у цій справі скасовано в частині відмови у позові про стягнення з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 703251,50 грн і в цій частині справу направлено на новий розгляд до господарського суду Харківської області.

Рішенням господарського суду Харківської області від 03.02.2016 року у справі №922/1010/15 (Светлічний Ю.В.) в задоволенні позову в частині стягнення з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 доходів, отриманих від безпідставно набутого майна в розмірі 703251,50 грн. - відмовлено, з посиланням на неможливість застосування до даних спірних правовідносин положень ст.ст.1212, 1213, 1214 Цивільного кодексу України.

Позивач з рішенням господарського суду першої інстанції не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права та неповне з'ясування обставин справи при його прийнятті, просить скасувати рішення господарського суду щодо відмови в задоволенні позовної вимоги про стягнення з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь Харківської міської ради доходів, отриманих від безпідставно набутого майна, в розмірі 703251,50 грн. та прийняти в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Харківської міської ради.

У апеляційній скарзі зазначив, що судом першої інстанції не правильно застосовані норми статті 1212,1214 ЦК України, що в свою чергу призвело до неправильних висновків суду щодо наявності і відповідача достатніх правових підстав для набуття, збереження майна (земельної ділянки) і відповідно відсутності підстав для стягнення доходів від використання земельної ділянки, оскільки з 28.09.2005 р. правова підстава користування земельною ділянкою відпала і відповідачем в подальшому права на земельну ділянку не були зареєстровані згідно вимог чинного законодавства.

Позивач вважає, що вчинення відповідачем окремих дій по оформленню правовстановлюючих документів на земельну ділянку не може свідчити про відсутність підстав для застосування з боку потерпілого кондиційних зобов'язань, зокрема, не є достатньою правовою підставою для набуття, збереження майна (земельної ділянки), в контексті ст.1212 ЦК України, рішення органу місцевого самоврядування про надання особі земельної ділянки в користування - воно має визнаватися лише однією з організаційно-правових передумов виникнення прав на землю.

Позивач зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги та ненадано належної оцінки, що єдиною можливою формою здійснення плати за землю для нього, як землекористувача, є орендна плата; що земельний податок відповідач сплатив у 2014 році лише за 2014 рік після того як Харківська міська рада почала проводити досудове врегулювання спору та листування з відповідачем.

Відповідач вважає рішення суду законним та обґрунтованим, прийнятим відповідно до норм чинного законодавства, надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

У відзиві зазначив, що суд першої інстанції правильно не застосував до спірних правовідносин норми, які не підлягають застосуванню, що вказує на законність та обґрунтованість рішення суду, оскільки відповідач здійснив всі залежні від нього дії, спрямовані на укладення договору оренди земельної ділянки, а не укладення договору оренди земельної ділянки маємісце у зв'язку з невиконанням позивачем своїх обов'язків, відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин приписів ст.ст.1212, 1214 ЦК України. Вказує на те, що твердження позивача про те, що у відповідача припинилося право користування земельною ділянкою, є помилковим та тиким, що спростовується нормами матеріального права.

Відповідач зазначає, що він вжив всіх заходів щодо укладення договору оренди земельної ділянки під належним йому нерухомим майном, однак, був позбавлений можливості сплачувати орендну плату у зв'язку з ненаданням позивачем відповідачу договору оренди на підписання, у зв'язку з чим, як добросовісний землекористувач, сплачував земельний податок в порядку п.287.6 ст.287 Податкового кодексу України.

Судова колегія, повторно розглянувши справу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення встановила, що 04.03.2005р. між ОСОБА_5 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець) було укладено договір б/н купівлі-продажу нежитлової будівлі, за умовами якого останній набув право власності на нежитлову будівлю літ. "Б-2", "Б-1", загальною площею 1299,00 кв.м, що знаходяться в АДРЕСА_1, який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Олійник Л.М. та зареєстрований в реєстрі за № 715.

Рішенням Харківської міської ради №180/05 від 28.09.2005р. припинено право користування Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_5 земельною ділянкою площею 0,1427га по АДРЕСА_1. Договір оренди землі реєстраційний №2735 від 25.12.2001 вирішено вважати таким, що припиняє дію (п.1.4 додатку №1 до рішення ради); надано громадянину ОСОБА_3 (з врахуванням змін ПІБ, внесених пунктом 9.1 рішення Харківської міськради від 06.03.2006 №61/06) в оренду строком до 28.09.2030 (але не пізніше початку реконструкції району) земельну ділянку площею 0,1427га по АДРЕСА_1 в межах, які визначені договором оренди земельної ділянки №2735 від

25.12.2001р. для експлуатації та обслуговування офісних складських приміщень та авто майстерні (п.1.13 додатку №2 до рішення).

Для отримання земельної ділянки в оренду ОСОБА_3 замовив та погодив технічну документацію по встановленню в натурі меж земельної ділянки, а також висновок державної землевпорядної експертизи, а протягом 2006-2007р.р. та в 2013р. листувався з радою щодо визначення розміру орендної плати та проекту договору оренди, втім договір оренди землі між сторонами по справі так і не був укладений.

03.07.2013р. рішенням Харківської міської ради №1202/13 відмінено як невиконаний пункт 1.13 додатку №2 до рішення Харківської міської ради від 28.09.2005 №180/5 (п.16.1 додатку №2 до рішення); надано ОСОБА_3 в оренду строком до 01.07.2018 (але не пізніше початку реконструкції району) земельну ділянку площею 0,1427га по АДРЕСА_1 у Московському районі (п.16.2 додатку №2 до рішення).

08.08.2014 року відповідачем в Управлінні Держкомзему у місті Харків був отриманий витяг № 1726/14 з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки для сплати земельного податку. З метою сплати земельного податку, відповідач у 2014 році звернувся до Державної податкової інспекції у Московському районі м. Харкова ГУ Міндоходів у Харківській області із проханням про видачу податкового повідомлення - рішення.

29.08.2014р. на підставі податкового повідмлення-рішення №6187-15 відповідачем був сплачений земельний податок за 2014 рік в сумі 25652,18 грн.

11 вересня 2013 року відповідачем подана заява позивачу про виконання розрахунку орендної плати та оформлення договору оренди земельної ділянки (разом з проектною документацією на земельну ділянку).

Однак, як вказує відповідач, до теперішнього часу відповідачем не отримано від позивача жодних документів, листів чи вказівок для оформлення договору оренди.

05.09.2014р. Департаментом самоврядного контролю за використанням та охороною земель Харківської міської ради проведено обстеження земельної ділянки та встановлено, що відповідач використовує земельну ділянку по АДРЕСА_1 для експлуатації та обслуговування нежитлових будівель літ. "Б-2", "Б-1". За результатами обстеження складено акт обстеження та визначення меж, площі та конфігурації земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1, в якому вказано, що Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 з 04.03.2005 та по день складання акту використовує земельну ділянку без оформлення документів на право власності або користування земельною ділянкою та без державної реєстрації цих прав у відповідності до ст. 125 Земельного кодексу України.

Як зазначає позивач, посилаючись на лист ДПІ у Московському районі міста Харкова ГУ Міндоходів у Харківській області від 27.11.2014р. №7649/9/20-34-15-03-38, відповідачем сплачено за період у 2014 року земельний податок за спірну земельну ділянку у розмірі 25652,18 грн.

Позивач наполягає на безпідставному користуванні відповідачем спірною земельною ділянкою, у зв'язку з чим просить суд стягнути з відповідача дохід, отриманий від безпідставного набуття майна у розмірі 703251,50 грн. (розмір доходу від користування відповідачем земельною ділянкою, виходячи з розміру плати за землю).

Суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову виходячи з наступного.

Відповідно до ст.1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Отже, об'єктивними умовами виникнення зобов'язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у іншої особи (потерпілого);3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

З аналізу статті 1212 Цивільного кодексу України вбачається, що цей вид позадоговірних зобов'язань (набуття, збереження майна без достатньої правової підстави) породжують такі юридичні факти, як набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи та відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.

Необхідною умовою для встановлення того факту, що мало місце зобов'язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави, є обов'язкова відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту.

Отже, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином, позивач повинен довести, що мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України.

Таким чином, визначальною підставою для застосування положень ст.ст.1212, 1213, 1214 ЦК України є той факт, що майно, набуте особою без достатньої правової підстави, повинно в обов'язковому порядку вибути з його володіння.

Положенням абз.2 п.2.10 постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 17.05.2011р. "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" передбачено, що правочин, за яким переходить право власності на житлові будинки, будівлі, споруди, тягне за собою перехід права на земельну ділянку, на якій знаходиться відповідне нерухоме майно.

Суд першої інстанції обгрунтовано встановив, що на спірній земельній ділянці відповідачу на праві приватної власності належить нежитлова будівля (нерухоме майно) Б-2", "Б-1", загальною площею 1299,00 кв.м, по АДРЕСА_1 у м. Харкові, що придбана нгим згідно договору купівлі - продажу від 04.03.2005р.

У відповідності до ч.1 ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі по тексту - Конвенція) передбачено, що кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини поняття "майно" може означати "існуюче майно" або активи, включаючи права вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні "законне сподівання" на отримання можливості ефективно здійснити майнове право (справа Стретч проти Сполученого Королівства).

Відповідно до ч.3 ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Колегія суддів, враховуючи приписи ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України, вважає, що у відповідача з виникненням прав власності на будівлю чи споруду виникло право одержати земельну ділянку в користування або власність в установленому законом порядку.

Як свідчать матеріали справи позивач не довів наявності обставин необхідних для застосування норм ст.ст. 1212, 1213, 1214 ЦК України.

Суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок, що за таких обставин та враховуючи знаходження об'єкту нерухомості відповідача, який належить йому на праві власності, на території спірної земельної ділянки, враховуючи те, що відповідачем вчинялись дії щодо укладання договору оренди із позивачем у вигляді виготовлення технічної документації по встановленню в натурі меж спірної земельної ділянки, замовленню висновку землевпорядної документації, звернення до Харківської міської ради із пропозиціями укладання договору оренди спірної земельної ділянки, унеможливлює застосування до даних спірних правовідносин положень ст.ст.1212, 1213, 1214 Цивільного кодексу України.

При цьому, наявність правових підстав для використання спірної земельної ділянки відповідачем, свідчить про неправомірність ототожнення позивачем поняття безпідставного набуття майна (земельної ділянки), як підстави застосування положень статей 1212-1214 Цивільного кодексу України з не укладенням з боку відповідача договору оренди на земельну ділянку по АДРЕСА_1.

Харківською міською радою не надано доказів того, що відповідач ухилявся від укладення договору оренди, або ж іншим чином перешкоджав діям позивача щодо направлення та узгодження такого договору.

Згідно із п.287.6 ст.287 Податкового Кодексу України при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину), податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди, їх частини, з урахуванням прибудинкової території, сплачуються на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Відповідно до ст.206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним.

Згідно ст.269 Податкового кодексу України платниками податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.

Власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

При цьому, відповідно до довідки ДПІ у Московському районі міста Харкова ГУ Міндоходів у Харківській області від 27.11.2014р. №7649/9/20-34-15-03-38, у відповідача відсутня заборгованість зі сплати земельного податку за спірну земельну ділянку.

Як вбачається з розрахунків безпідставно отриманих доходів у розмірі 703251,50 грн. доданих до позовної заяви, сума грошових коштів розрахована позивачем, виходячи з розміру орендної плати за земельну ділянку.

Відповідно до пункту 288.1 статті 288 Податкового Кодексу України підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки.

Договір оренди на спірну земельну ділянку між позивачем та відповідачем не укладався, тобто розрахунок позивача про отримані доходи відповідачем оснований на припущеннях та є недоведеним.

Слід також зазначити, що позивачем здійснено нарахування суми одержаного відповідачем доходу за період з 01.01.2012р. по 31.12.2013р. та з 01.01.2014р. по 31.12.2014р., при цьому позивачем, всупереч вимогам ст. 33 ГПК України, не наведено мотивування, чому саме 01.01.2012р. позивач дізнався або міг дізнатися про безпідставність володіння земельною ділянкою відповідачем, на якій розташований об'єкт нерухомості, придбаний відповідачем у власність ще у 2005 році.

Суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача доходів, отриманих від використання безпідставно набутого майна в розмірі 703251,50 грн.

Аналогічної позиції притримується і Вищий господарський суд України при розгляді тотожних справ, про що зазначено у постановах: від 18.03.2015р. у справі №922/5214/14; від 25.08.2015р. у справі №922/913/15; від 27.08.2015р. у справі №922/211/15; від 17.09.2015р. у справі №922/4927/14; від 17.09.2015р. у справі №922/908/15; від 21.10.2015р. у справі №922/5468/14; від 04.11.2015р. у справі №922/2645/14.

Відповідно до частини першої статті 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Частиною 2 ст.1 ГПК України встановлено, що у випадках, передбачених законодавчими актами України, до господарського суду мають право також звертатися державні та інші органи, фізичні особи, що не є суб'єктами підприємницької діяльності.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 12 Господарського процесуального кодексу України господарським судам підвідомчі справи, що виникають з корпоративних відносин у спорах між господарським товариством та його учасником (засновником, акціонером), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами) господарських товариств, що пов'язані зі створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності цього товариства, крім трудових спорів.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців від 08.09.2014р. (т. №1 арк. 21-22), відповідач ОСОБА_3 зареєстрований, як фізична особа - підприємець 25.04.2003р.

Земельна ділянка площею 0,1427га по АДРЕСА_1 у Московському районі була придбана відповідачем у 2005р., тобто після реєстрації відповідача, як фізичної особи - підприємця, та використовується відповідачем для здійснення підприємницької діяльності.

Відповідно п.1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд припиняє провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в господарських судах України.

Суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання про припинення провадження у справі, оскільки відповідач є фізичною особою - підприємцем з 2003 року та використовує спірну земельну ділянку для здійснення підприємницької діяльності.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, що позивачем не виконано.

Таким чином, висновки викладені в рішенні господарського суду, відповідають нормам матеріального та процесуального права та фактичним обставинам справи, а мотиви позивача не можуть бути підставою для його скасування, керуючись ст.ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 1212-1214 Цивільного кодексу України, ст.ст. 101-105 ГПК України колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 03.02.16 у справі № 922/1010/15 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів до касаційної інстанції: Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 21.03.16

Головуючий суддя Могилєвкін Ю.О.

Суддя Пушай В.І.

Суддя Істоміна О.А.