ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2016 року Справа № 910/7941/14

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Дроботової Т.Б.- головуючого
Алєєвої І.В. Рогач Л.І.
за участю представників:
прокуратуриКоркішко В.М. - старший прокурор Генеральної прокуратури України
позивача Михайлець О.В. - довіреність від 13.05.2015 року
відповідачаЗдоренко В.Є. - довіреність від 06.11.2015 року
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Завод КІНАП"
на постановувід 13.10.2015 р. Київського апеляційного господарського суду
у справі№ 910/7941/14 господарського суду м. Києва
за позовомДержавного агентства резерву України
до Публічного акціонерного товариства "Завод КІНАП" (правонаступник ВАТ "Завод КІНАП")
за участюКиївської прокуратури з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері
прозобов'язання вчинити дії та стягнення 221 571,00 грн.

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2014 р. Державне агентство резерву України звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до ВАТ "Завод КІНАП" про зобов'язання негайно повернути до державного резерву матеріальні цінності, щодо яких встановлено факти незабезпечення зберігання, а саме: латунь ливирна (вторинна) у кількості 3,5 тонна та стягнення штрафних санкцій в сумі 221 571,00 грн., в тому числі 105 000,00 грн. штрафу та 116 571,00 грн. пені, з посиланнями на приписи статей 936, 942, 949, 954 Цивільного кодексу України та статей 11, 12, 14 Закону України "Про державний матеріальний резерв".

Ухвалою господарського суду міста Києва від 17.07.2014 р. у справі №910/7941/14 здійснено заміну відповідача - Відкритого акціонерного товариства "Завод КІНАП" на його правонаступника Публічне акціонерне товариство "Завод КІНАП".

Рішенням господарського суду міста Києва від 17.07.2014 р. (суддя Ващенко Т.М.) позов задоволено повністю. Зобов'язано ПАТ "Завод КІНАП" повернути до державного резерву матеріальні цінності: латунь ливарну (вторинну) у кількості 3,5 (три з половиною) тонни та стягнуто з ПАТ "Завод КІНАП" на користь Державного агентства резерву України 105 000,00 грн. - штрафу та 116 571 - пені.

За апеляційною скаргою ПАТ "Завод КІНАП" Київський апеляційний господарський суд (судді: І.А. Іоннікова, О.В. Тищенко, К.В. Тарасенко), переглянувши рішення господарського суду міста Києва від 17.07.2014 р. в апеляційному порядку, постановою від 10.02.2015 р. залишив його без змін з тих же підстав.

Постановою Вищого господарського суду України від 19.05.2015 р. постанову Київського апеляційного господарського суду від 10.02.2015 року та рішення господарського суду м. Києва від 17.07.2014 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до господарського суду м. Києва, з підстав неповного з'ясування обставин справи, відсутності в матеріалах справи належних доказів визначених приписами норм діючого законодавства та неправильного застосування статті 267 Цивільного кодексу України.

Під час нового розгляду справи ПАТ "Завод КІНАП" подало заяву про застосування строків позовної давності в якій зазначав, що з фактом виявлення відсутності матеріальних цінностей позивач був обізнаний ще з 19.02.1999 року, а тому строк позовної давності за вимогою повернення матеріальних цінностей та стягнення штрафних санкцій закінчився ще 19.02.2002 року.

Також, під час нового розгляду справи ПАТ "Завод КІНАП" у відзиві на позовну заяву просив у задоволенні позову відмовити.

За результатами нового розгляду справи рішенням господарського суду міста Києва (суддя О.М. Спичак) від 20.07.2015 року позов задоволено повністю; зобов'язано ПАТ "Завод КІНАП" повернути до державного резерву матеріальні цінності: латунь ливарну (вторинну) у кількості 3,5 (три з половиною) тонни; стягнуто з ПАТ "Завод КІНАП" на користь Державного агентства резерву України 105 000,00 грн. - штрафу та 116 571 грн. 00 коп. - пені та стягнуто з ПАТ "Завод КІНАП" в доход Державного бюджету України 6 531 грн. 42 коп. - витрат по сплаті судового збору.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що:

- відповідач зобов'язаний був зберігати матеріальні цінності мобілізаційного резерву до моменту зняття з нього в установленому порядку мобілізаційного завдання, чого ним дотримано не було, спірні цінності матеріального резерву були ним самовільно відчужені;

- матеріали справи не містять належних та допустимих доказів віднесення спірних цінностей матеріального резерву до мобілізаційного завдання 1986 року;

- відсутність належних та допустимих доказів фактичної передачі ПАТ "Завод КІНАП" на зберігання спірних матеріальних цінностей та номенклатури, затвердженої Держпланом СРСР від 26.06.88 № В-2814сс, не спростовує факту наявності і накопичення у відповідача матеріальних цінностей згідно із наведеним переліком, зокрема: латунь ливарна вторинна - 3,5т згідно із звітом - збережувальним зобов'язанням про наявність матеріальних цінностей 2351/3 від 06.02.02, поданим відповідачем до Державної комісії з державного матеріального резерву, станом на 20.01.2002;

- доказів наявності у відповідача або ж реалізації в установленому порядку вказаних цінностей державного матеріального резерву, суду не надано, як не надано і доказів припинення у встановленому порядку права державної власності на цінності матеріального резерву - латунь ливарну вторинну у кількості 3,5т;

- здійснивши перерахунок пред'явлених до стягнення позивачем з відповідача штрафу та пені, судом встановлено, що їх розмір становить 105 000,00 грн. та 116 571,00 грн., відповідно;

- позовна давність не поширюється на вимоги Державного агентства України, що реалізує державну політику у сфері державного матеріального резерву, стосовно виконання зобов'язань, що випливають із Закону України "Про державний матеріальний резерв", а тому підстави для застосування до вимог позивача загального та спеціального (скороченого) строків позовної давності у суду відсутні.

За апеляційною скаргою ПАТ "Завод КІНАП" Київський апеляційний господарський суд (судді: Л.М. Ропій, Н.Ф. Калатай, В.І. Рябуха), переглянувши рішення господарського суду міста Києва від 20.07.2015 р. в апеляційному порядку, постановою від 13.10.2015 р. рішення Господарського суду міста Києва від 20.07.2015 у справі № 910/7941/14 скасував частково і прийняв нове рішення; позов задовольнив частково; зобов'язав ПАТ"Завод КІНАП" повернути до державного резерву матеріальні цінності: латунь ливарну (вторинну) у кількості 3,5 (три з половиною) тонни; стягнув з ПАТ "Завод "КІНАП" на користь Державного агентства резерву України 105 000,00 грн. штрафу та 116 553,45 грн. пені; стягнув з ПАТ "Завод КІНАП" (04073, м. Київ, вул. Фрунзе, б. 160; ідентифікаційний код 14311850) в доход Державного бюджету України 6 531,07 грн. судового збору

В решті позову відмовив.

Мотивуючи скасування рішення в частині стягнення пені суд апеляційної інстанції зазначив, що останній не погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що розмір пені за період з 12.01.2008 по 17.04.2014 становить 116 571,00 грн., оскільки, перевіривши розрахунок позивача, апеляційною інстанцією встановлено, що правильним розміром пені є сума 116 553,45 грн.

Крім того, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що під час здійснення апеляційного провадження, а саме 08.09.2015 року ПАТ "Завод "КІНАП" було подано клопотання про призначення судово - економічної експертизи, в задоволенні якого було відмовлено про що зазначено у постанові суду апеляційної інстанції.

ПАТ "Завод КІНАП" подало до Вищого господарського суду України касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення господарського суду м. Києва від 20 липня 2015 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 13 жовтня 2015 року, та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, обґрунтовуючи доводи касаційної скарги порушенням судами норм матеріального та процесуального права.

Заявник у касаційній скарзі, вказує на те, що станом на початок та кінець 2002 року у відповідача були відсутні матеріальні цінності мобрезерву й на вказану обставину останній неодноразово звертав увагу суд першої та апеляційної інстанції.

Також скаржник зазначає, що як позивачем так й прокурором під час нового розгляду справи не було надано жодних належних доказів закладення матеріальних цінностей.

Крім того, на думку скаржника, суди всупереч нормам матеріального та процесуального права не прийняв до уваги доводи заявника про застосування строків позовної давності до спірних правовідносин. Скаржник зазначав, що з фактом виявлення відсутності матеріальних цінностей позивач був обізнаний ще з 19.02.1999 року, а тому строк позовної давності за вимогою повернення матеріальних цінностей та стягнення штрафних санкцій закінчився ще 19.02.2002 року.

Також, заявник зазначає, що судами першої та апеляційної інстанції в порушення статті 43 Господарського процесуального кодексу України не було встановлено чи був укладений договір зберігання матеріальних цінностей та надано належних доказів на підтвердження зобов'язань у ПАТ "Завод КІНАП" зі зберігання матеріальних цінностей.

Скаржник звертає увагу, що вищевказані питання було покладено в основу постанови Вищого господарського суду України від 19.05.2015 року, якою судові акти у даній справі були скасовані, а справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції. Проте, як судом першої так й судом апеляційної інстанції вказівки суду касаційної інстанції виконанні не були та взагалі були проігноровані, що призвело до порушення приписів статті 11112 Господарського процесуального кодексу України та неправильного вирішення справи.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення присутніх у судовому засіданні представників позивача, відповідача та прокурора, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами першої та апеляційної інстанції, предметом спору у даній справі є вимоги Державного агентства резерву України про зобов'язання ПАТ "Завод КІНАП" негайно повернути до державного резерву матеріальні цінності, щодо яких встановлено факти незабезпечення зберігання, а саме: латунь ливирна (вторинна) у кількості 3,5 тонна та стягнення штрафних санкцій в сумі 221 571,00 грн., в тому числі 105 000,00 грн. штрафу та 116 571,00 грн. пені, на підставі приписів статей 936, 942, 949, 954 Цивільного кодексу України та статей 11, 12, 14 Закону України "Про державний матеріальний резерв".

Під час розгляду справи суди першої та апеляційної інстанції на підставі наявних в матеріалах справи доказів, а саме: звіту - збережувального зобов'язання про наявність матеріальних цінностей форми № 12, довідки про облік на позабалансовому рахунку 023 станом на 01.01.2008, актів та відомостей інвентаризацій матеріальних цінностей, складених у 2006р., 2008р., 2013р., акта ревізії, складеного у 2008р., дійшли висновку про передачу матеріальних цінностей державного резерву для їх відповідального зберігання, а саме, латунь ливарна вторинна у кількості 3,5т та про їх закладення до державного резерву з оформленням відповідних бухгалтерських документів складського обліку.

На думку судів, відповідач зобов'язаний був зберігати матеріальні цінності мобілізаційного резерву до моменту зняття з нього в установленому порядку мобілізаційного завдання, чого останнім дотримано не було.

Таким чином, суди дійшли висновку, щодо самовільного відчуження відповідачем спірних матеріальних цінностей та щодо обов'язку їх повернення до державного резерву.

Проте, такі висновки судова колегія вважає передчасними та такими, що були зроблені без встановлення необхідних обставин справи та норм діючого законодавства на що звертав увагу Вищий господарський суд України у постанові від 19.05.2015 року під час направлення даної справи на новий розгляд, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, скасовуючи судові рішення у даній справі, суд касаційної інстанції вказував на необхідність здійснення судами розгляду спору у даній справі, виходячи із предмету та підстав позову та звертав увагу на відповідні приписи Законів України "Про державний матеріальний резерв", "Про здійснення державних закупівель", "Про державне замовлення для задоволення пріоритетних державних потреб", "Про державне оборонне замовлення" та Порядок формування та розміщення державних замовлень на поставку продукції для державних потреб і контролю за їх виконанням, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 29.02.96 N 266.

Так, за приписами частини 1 статті 1 Закону України "Про державний матеріальний резерв" державний резерв є особливим державним запасом матеріальних цінностей, призначених для використання в цілях і в порядку, передбачених цим Законом. У складі державного резерву створюється незнижуваний запас матеріальних цінностей (постійно підтримуваний обсяг їх зберігання).

Частиною 2 статті 5 Закону України "Про державний матеріальний резерв" передбачено, мобілізаційні резерви створюються на підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності відповідно до завдань, визначених Кабінетом Міністрів України міністерствам, іншим центральним і місцевим органам виконавчої влади, Раді міністрів Автономної Республіки Крим на основі пропозицій центрального органу виконавчої влади з питань економічної політики, Міністерства оборони України за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що здійснює управління державним резервом, іншими зацікавленими органами виконавчої влади.

За приписами частини 4 статті 11 Закону України "Про державний матеріальний резерв" підприємства, установи і організації всіх форм власності, яким встановлені мобілізаційні та інші спеціальні завдання, зобов'язані забезпечити розміщення, зберігання, своєчасне освіження, заміну, а також відпуск матеріальних цінностей із державного резерву згідно з зазначеними завданнями власними силами. Таким чином, підприємства зберігають матеріальні цінності мобілізаційного резерву на основі мобілізаційного завдання, яке доводиться до підприємства. Таке мобілізаційне завдання є адміністративним актом, на підставі якого виникають правовідносини, які хоч і містять цивільно-правовий характер, але являються специфічними правовідносинами в силу специфіки мобілізаційного резерву.

Придбання та поставка матеріальних цінностей для державного резерву здійснюються в основному на підставі замовлень на поставку продукції для державних потреб у порядку, визначеному Законами України "Про здійснення державних закупівель", "Про державне замовлення для задоволення пріоритетних державних потреб", "Про державне оборонне замовлення" та Порядком формування та розміщення державних замовлень на поставку продукції для державних потреб і контролю за їх виконанням, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.02.96 N 266.

Що ж до правовідносин, які виникли до набрання Законом чинності, то до них відповідно до Постанови Верховної Ради України від 12.09.91 N 1545-XII "Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР" мають застосовуватися акти законодавства Союзу РСР, зокрема, приписи Положення про мобілізаційний резерв, затвердженого постановою ЦК КПРС і Ради Міністрів СРСР від 29.09.69 N 780-275, з додержанням принципу дії нормативно-правових актів у часі.

За приписами статті 2 Закону України "Про державний матеріальний резерв":

- відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву, це зберігання закладених до державного резерву матеріальних цінностей у постачальника (виробника) або одержувача (споживача) без надання йому права користуватися цими матеріальними цінностями до прийняття у встановленому порядку рішення про відпуск їх з державного резерву;

- розбронювання матеріальних цінностей державного резерву, це відпуск матеріальних цінностей з державного резерву без наступного їх повернення;

- самовільне відчуження матеріальних цінностей державного резерву, це використання або реалізація відповідальним зберігачем матеріальних цінностей державного резерву, що перебувають у нього на відповідальному зберіганні, без відповідного рішення на це центрального органу виконавчої влади, що здійснює управління державним резервом.

Загальні положення про зберігання визначені у главі 66 Цивільного кодексу України. Зокрема, статтями 937 та 208 цього Кодексу передбачено, що договір зберігання між юридичними особами укладається в письмовій формі.

Необхідність укладання договору зберігання матеріальних цінностей держрезерву визначено пунктом 4 Порядку формування, розміщення та проведення операцій з матеріальними цінностями державного резерву, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1997 р. № 1129, згідно з яким розміщення запасів матеріальних цінностей державного резерву здійснюється Держрезервом на підприємствах, в установах і організаціях системи державного резерву, а також на інших підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності на договірних умовах.

Договори з відповідальними зберігачами укладаються Держрезервом на період, не менший за встановлений термін зберігання продукції до її освіження або заміни.

За приписами пункту 10 Порядку формування, розміщення та проведення операцій з матеріальними цінностями державного резерву, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1997 р. № 1129 матеріальні цінності вважаються закладеними до державного резерву після підписання акта про їх приймання, розміщення на місці постійного зберігання та оформлення відповідних бухгалтерських документів складського обліку.

Аналогічна норма містилася й у Положенні про мобілізаційний резерв, затвердженому постановою ЦК КПРС та Ради міністрів СРСР від 29.09.69 р. Документом, що підтверджує закладення матеріальних цінностей мобілізаційного резерву на відповідальне зберігання, є акт закладки матеріальних цінностей за формою № 1. Номенклатура накопичення є державним замовленням, тобто тим завданням, яке держава встановлювала підприємству, проте вказаний норматив не може свідчити про фактичну кількість закладених до мобілізаційного резерву цінностей.

Аналіз наведених норм дозволяє зробити висновок, що документом, підтверджуючим закладення матеріальних цінностей мобілізаційного резерву на відповідальне зберігання є акт закладки матеріальних цінностей.

Проте, здійснюючи судовий розгляд справи судами першої та апеляційної інстанції в порушення норм статті 11112 Господарського процесуального кодексу України вказані приписи законодавства знов були залишені поза увагою, відповідні обставини справи при вирішенні спору про спосіб та підстави здійснення закладення та відпущення матеріальних цінностей (латунь ливирна (вторинна) у кількості 3,5 тонна) не встановлювались.

Крім того, поза увагою судів залишено з'ясування питання та встановлення відповідних обставин справи стосовно того, якими належними доказами, підтверджується саме закладка спірних матеріальних цінностей на відповідальне зберігання відповідача, виходячи з приписів норм діючого законодавства, зазначивщи при цьому в судових актах про відсутні в матеріалах справи належних та допустимих доказів фактичної передачі ПАТ "Завод КІНАП" на зберігання спірних матеріальних цінностей та номенклатури затвердженої Держпланом СРСР від 26.06.88. № В-2814сс.

За приписами процесуального законодавства рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши всі обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Статтею 33 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово (стаття 32 цього Кодексу).

За приписами статті 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 43 цього Кодексу господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

Оскільки в силу статті 1117 Господарського процесуального кодексу України, касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази, рішення та постанова у даній справі підлягають скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до господарського суду міста Києва.

При новому розгляді справи суду необхідно врахувати викладене, всебічно і повно перевірити доводи, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін, і в залежності від встановлених обставин вирішити спір у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Керуючись статтями 43, 1117, пунктом 3 статті 1119, статтями 11110, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,-

П О С Т А Н О В И В :

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 13.10.2015 р. у справі № 910/7941/14 та рішення господарського суду міста Києва від 20.07.2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до господарського суду міста Києва.

Касаційну скаргу задовольнити частково.

Головуючий суддя Т. Дроботова

Судді: І. Алєєва

Л. Рогач