ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2016 року Справа № 908/3942/15
Вищий господарський суд України в складі колегії

суддів:Грейц К.В. - головуючого (доповідача), Бакуліної С.В., Поляк О.І.,
розглянувши матеріали касаційної скаргиТовариства з обмеженою відповідальністю "ГАЗ ІНВЕСТ"
на постановувід 27.10.2015
Донецького апеляційного господарського суду
у справі Господарського суду Запорізької області № 908/3942/15
за позовомПриватного підприємства "ДРАГ"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "ГАЗ ІНВЕСТ"
простягнення 53196,79грн,
за участю представників: позивача - не з'явились
відповідача -не з'явились
ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 02.09.2015 у справі №908/3942/15 (суддя Соловйов В.М.), залишеним без змін постановою Донецького апеляційного господарського суду від 27.10.2015 (колегія суддів у складі: головуючий суддя Геза Т.Д., судді: Ушенко Л.В, Сгара Е.В.), задоволені позовні вимоги Приватного підприємства "ДРАГ" (далі - позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю "ГАЗ ІНВЕСТ" (далі - відповідач) про стягнення 53196,79грн заборгованості за контрактом №27 від 13.05.2013, з яких: 31680,00грн основного боргу, 1653,43грн 3% річних, 19863,36грн інфляційних втрат.

Відповідач з рішенням та постановою у справі не згоден, в поданій касаційній скарзі просить їх скасувати та прийняти нове рішення про відмову в позові, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, а саме: ст. ст. 218, 219 Господарського кодексу України, ст. 617 Цивільного кодексу України, 43 Господарського процесуального кодексу України

Скаржник вважає, що ним під час розгляду справи в попередніх судових інстанціях за допомогою належних та допустимих доказів доведено існування форс-мажорних обставин, які, на його думку, виключають можливість стягнення 3% річних та інфляційних втрат за невиконання зобов'язання щодо оплати поставленого за контрактом товару.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Представники сторін не скористались своїм процесуальним правом на участь в судовому засіданні касаційної інстанції, що, однак, не перешкоджає розглядові касаційної скарги і про що сторони були попереджені ухвалою Вищого господарського суду України від 24.02.2016.

Перевіривши повноту встановлення обставин справи та правильність їх юридичної оцінки в постанові апеляційного та рішенні місцевого господарських судів, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судами попередніх інстанцій під час розгляду справи встановлено, що 13.05.2013 між Приватним підприємством "ДРАГ" (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ГАЗ ІНВЕСТ" (покупець) укладено контракт №27, за умовами якого постачальник зобов'язується передати засоби хімізації рослин (товар), а покупець зобов'язується прийняти і оплатити товар у кількості та за ціною, зазначеною у відвантажувальних накладних (п.1.1 контракту); ціна та асортимент продукції, що постачається за цим договором, зазначається у відвантажувальних накладних (п.2.1 контракту); товар постачається в об'ємі та по цінам: Харнес, об'єм 280 л, ціна за 1 л/кг, без ПДВ - 80,00грн, сума з ПДВ 26880,00грн; Бі-58, об'єм 50 л, ціна за 1 л/кг, без ПДВ - 80,00грн, сума з ПДВ 4800,00грн (п.2.2 контракту); загальна сума контракту складає 31680,00грн, в т.ч. ПДВ 5280,00грн (п.2.3 контракту); покупець зобов'язується сплатити 100% загальної суми контракту не пізніше 01.10.2013 (п.3.1 контракту); датою поставки вважається дата відмітки покупця про отримання товару в накладній (п.3.2 контракту); жодна із сторін не несе відповідальності за обставини у зв'язку з даним контрактом при виникненні для однієї із сторін обставин форс-мажору, на весь період дії таких обставин (п.9.1 контракту); сторона, для якої виникли обставини форс-мажору, повідомляє в письмовій формі, факсом, партнера в десятиденний строк з моменту настання таких обставин, факт настання форс-мажору повинен підтверджуватися довідкою Торгово-промислової палати країни (п.9.3 контракту).

На виконання умов контракту позивач передав відповідачеві товар на загальну суму 31680,00грн, що підтверджується видатковою накладною №27 від 13.05.2013, рахунком-фактурою № 27 від 13.05.2013 та довіреністю відповідача №13 від 08.05.2013 на отримання цінностей за рахунком-фактурою №27 від 13.05.2013.

Проте, відповідач свої грошові зобов'язання за контрактом №27 від 13.05.2013 не виконав, натомість надіслав постачальнику повідомлення про форс-мажорні обставини №213 від 01.10.2013 та №220 від 17.10.2013, якими з посиланням на пункт 9.1 контракту просив перенести розрахунки з оплати поставленого товару на кінець жовтня 2014 року (період надходження грошових коштів від реалізації врожаю 2014 року).

Вказані обставини невиконання зобов'язання покупцем щодо оплати поставленого товару за контрактом від 13.05.2013 №27 стали підставою для звернення Приватного підприємства "ДРАГ" до господарського суду з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "ГАЗ ІНВЕСТ" 31680,00грн основного боргу, 1653,43грн 3% річних, 19863,36грн інфляційних втрат, вимоги якого обґрунтовані, зокрема, приписами ст. ст. 525, 526, 625 Цивільного кодексу України.

Вирішуючи спір у справі, місцевий господарський суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, встановивши факт невиконання відповідачам зобов'язань з оплати поставленого товару, дійшов висновку про обґрунтованість вимог, а посилання відповідача на існування форс-мажорних обставин та, у зв'язку з цим, безпідставність, на його думку, стягнення 3% річних та інфляційних втрат, відхилив, оскільки: по-перше, суми, визначені ч.2 ст. 625 ЦК України за своїм змістом та суттю є компенсацією втрат кредитора від знецінення грошових коштів за період прострочення оплати боргу, втім не є штрафними санкціями, від сплати яких можуть звільняти обставини непереборної сили; по-друге, відповідачем не доведено за допомогою належних та допустимих доказів неможливості виконання зобов'язання за контрактом та відсутність інших майнових активів, за рахунок яких можливо було б оплатити поставлений товар.

Колегія суддів погоджується з висновками попередніх судових інстанцій з огляду на таке.

Статтею 193 Господарського кодексу України встановлено обов'язок суб'єктів господарювання та інших учасників господарських відносин виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Стаття 526 ЦК України передбачає, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі ст. 712 Цивільного кодексу України, яка кореспондується з ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України).

Нормою ч. 1 ст. 691 Цивільного Кодексу України визначено, що покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до ст. 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару, покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судами попередніх інстанціями встановлено, а відповідачем не спростовано і не заперечується, що на день винесення рішення у справі його заборгованість за поставлений по контракту №27 товар складає 31680,00грн, відтак висновки попередніх судових інстанцій про наявність підстав для стягнення з відповідача суми основного боргу, 3% річних та інфляційних втрат, колегія суддів вважає законними та обґрунтованими.

Посилання скаржника на обставини форс-мажору як на підставу, що звільняє останнього від сплати на користь позивача інфляційних втрат та 3% річних, колегія суддів відхиляє з огляду на таке.

Відповідно до ст. 617 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов'язання звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Отже, за змістом вказаної норми, особа звільняється саме від відповідальності за порушення зобов'язання, а не від обов'язку його виконання, причому, за умови доведення цією особою, що порушення є наслідком непереборної сили.

Разом з тим, 3 % річних від простроченої суми, так само як і інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові, тобто, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника і до них не застосовуються положення ст. 617 цього Кодексу, яка передбачає підстави звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо особа доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Крім того, попередніми судовими інстанціями встановлено, що під час розгляду справи в місцевому та апеляційному господарських судах відповідачем належними доказами в розумінні норм ст. ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України не доведено відсутності інших майнових активів, а ніж зібраний врожай за період 2013-2014 роки, які могли б бути направлені на своєчасне виконання своїх договірних зобов'язань та погашення власної кредиторської заборгованості.

Відповідно до ст. 1117 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Отже, враховуючи, що наведені у касаційній скарзі доводи відповідача фактично зводяться до необхідності переоцінки та додаткової перевірки доказів судом касаційної інстанції, а також до необхідності дослідження нових доказів щодо неможливості виконання ним зобов'язань за контрактом, доданих відповідачем до касаційної скарги, втім інших обставин, які в розумінні ст. 11110 ГПК України є підставами для скасування оскаржуваних судових актів, заявником не зазначено, відтак касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ГАЗ ІНВЕСТ" залишити без задоволення.

Постанову Донецького апеляційного господарського суду від 27.10.2015 у справі Господарського суду Запорізької області № 908/3942/15 залишити без змін.

Головуючий суддя К.В. Грейц

Судді С.В. Бакуліна

О.І. Поляк