ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" березня 2016 р.Справа № 915/2163/13
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Ярош А.І.,

Суддів: Лисенко В.А., Савицький Я.Ф.,

при секретарі судового засідання Молодові В.С.,

за участю представників сторін:

від позивача - ОСОБА_1, за довіреністю;

від відповідача - не з'явився, повідомлений належним чином;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

на рішення господарського суду Миколаївської області від 10 грудня 2015 року

по справі №915/2163/13

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

про визнання дій відповідача такими, що порочать честь, гідність та ділову репутацію, зобов'язання спростувати інформацію, стягнення моральної шкоди в сумі 404 000 грн та відшкодування збитків у сумі 1109,88 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 звернувся до господарського суду Миколаївської області з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про визнання дій відповідача такими, що порочать честь, гідність та ділову репутацію, зобов'язання спростувати інформацію, стягнення моральної шкоди в сумі 404 000 грн. та відшкодування збитків у сумі 1109,88 грн., а саме позивач просив про:

- визнання дій, які відповідач показувала на руках та пальцях, принизливими для позивача;

- визнання висловлювань відповідача, які були розповсюджені нею про те, що позивач є жид порхатий, дебіл, що в нього куплена інвалідність, він ***ло жидівське, п'яниця, психічно хвора особа, що в нього поганий товар, що цей товар зроблений десь у якомусь підвалі, а не пошитий на фірмі, яка зазначена на лейблі, за який править високу ціну, він гнилий, позивач є шахрай неправдивими та такими, що порочать честь, гідність та ділову репутацію позивача;

- зобов'язання відповідача спростувати поширену неправдиву інформацію, яку розповсюджено було на протягом десяти місяців 2013р. та шести місяців 2014р., проголосивши про це голосно посеред ринку "Евіс" 404 рази;

- стягнення з відповідача 404000 гривень моральної шкоди;

- стягнення з відповідача 1109,88 грн. збитків на відшкодування ліків (з врахуванням заяви про уточнення позову від 11.09.2014р. - т.2 а.с.40-42).

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач здійснює підприємницьку діяльність як фізична особа-підприємець на ринку "Евіс", а саме торгівельну діяльність з реалізації одягу та нижньої білизни.

Починаючи з лютого 2012 року відповідачка щоденно кричала на весь ринок, що в нього поганий товар, що цей товар зроблений десь у якомусь підвалі, а не пошитий на фірмі, яка зазначена на лейблі, за який править високу ціну, він гнилий, позивач є шахрай.

Також, в брутальній формі висловлювала на його адресу образливі слова, показувала руками та пальцями образливі жести.

Вказує, що неправомірними діями відповідачка спричинила йому як моральні страждання, так і підірвав його ділову репутацію.

Позивач оцінює моральну шкоду в розмірі 440000грн., збитки за придбання ліків в сумі 1109,88 грн.

В підтвердження зазначених обставин позивач посилався на покази свідків та відеозйомку, аудиозапис висловлювань відповідача, які він надав суду.

В процесі розгляду справи призначалась судова психологічна експертиза, яка не була проведена у зв'язку з тим, що позивачем не була здійснена оплата експертизи. Також судом призначалась судова технічна експертиза матеріалів і засобів звуко- і відеозапису, ідентифікації диктора за фізичними параметрами усного мовлення та експертизи акустичних сигналів і середовищ, яка також не була проведена у зв'язку з відсутністю відповідних фахівців з допуском на право самостійного проведення експертиз.

Рішенням господарського суду Миколаївської області від 10 грудня 2015 року по справі №915/2163/13 (колегія суддів у складі головуючого судді Васильєвої Л.І.,

суддів: Мавродієвої М.В., Адаховської В.С.) в задоволенні позову відмовлено.

Приймаючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновків про те, що позивачем, в порушення ст.33 Господарського процесуального кодексу України, не доведено тих обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, тому в задоволенні позову про захист честі, гідності та ділової репутації позивача, спростування інформації слід відмовити. Оскільки вимоги про стягнення з відповідача 404000,00 грн. моральної шкоди та 1109,88 грн. збитків на відшкодування ліків є похідними від вимог про захист честі, гідності та ділової репутації, то в цій частині позов також не підлягає задоволенню.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 звернувся до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду Миколаївської області скасувати повністю та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, апелянт посилається на те, що експертиза не виконана через те, що не проведено оплату, однак він не отримував рахунок на оплату. У справі відсутнє повідомлення про отримання рахунку позивачем від експертної установи. Представник позивача звертався до виконавця з приводу вартості проведення експертизи, однак було повідомлено про те, що на кінець травня відсутні розцінки на проведення такої експертизи.

По суті спору апелянт зазначав, що відповідач не надав доказів щодо спростування позовних вимог, тоді як позивачем надані докази того, що відповідачка стверджувала образливі вислови в бік позивача.

Скаржник зауважує, що ним надані докази якості товару, а саме копії висновків державної санітарно-епідеміологічної експертизи, надані докази образливого відношення відповідачки, що підтверджується двома дисками відеозаписів.

Скаржник зазначав, що є інвалідом 1 групи по зору та не міг зафіксувати 404 рази висловлювань відповідачки.

Більш детальніше доводи викладені в апеляційній скарзі.

В судових засіданнях представник позивача підтримала доводи апеляційної скарги та просила скасувати оскаржене рішення та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач не з'являлася в судові засідання, хоча була належним чином повідомлена про час, дату та місце судового засідання.

Враховуючи те, що явка сторін не визнавалась обов'язковою, судова колегія дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги без участі відповідача.

Відповідно до вимог ст.85 ГПК України в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши представника позивача, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування рішення суду, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, в грудні 2013 року позивач звернувся до суду з вказаним вище позовом, посилаючись на те, що між сторонами виникли неприязні стосунки, внаслідок яких з 01 лютого 2012 року ФОП ОСОБА_3 щоденно на ринку "Евіс", де вони разом здійснюють підприємницьку діяльність, у присутності підприємців та покупців вигукувала на його адресу образливі, нецензурні висловлювання в непристойній та принизливій формі, чим принизила його честь, гідність та ділову репутацію, спричинила моральні страждання, що спонукало його звернуть до суду з позовом за захистом честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди.

На обґрунтування своїх доводів позивачем надано письмові пояснення фізичних осіб ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5. При цьому зазначено, що є покази свідків (т.1 а.с.238-243), а також відеодокази того, що ОСОБА_3 висловлювала на адресу ОСОБА_2 образливі висловлювання.

Посилаючись на спричинення діями відповідачки моральної шкоди ОСОБА_2, він вимагав стягнення моральної шкоди у розмірі 404 000 грн., розмір якої розраховано виходячи з розрахунку 1000 грн. за кожен день розповсюдження відповідачкою недостовірної та образливої інформації за період з 01.02.2013 року по 01.07.2014 року., а також відшкодування витрат на придбання ліків у розмірі 1109,88 грн.

Також позивач вимагав зобов'язати ФОП ОСОБА_3 спростувати поширену нею неправдиву інформацію, яку було розповсюджено, проговоривши про це голосно ставши посередині ринку «ЕВІС» 404 рази.

Відповідно до ст.277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію.

Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Частинами першою та другою статті 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (далі - Постанова) роз'яснив судам, що при розгляді зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є сукупність таких обставин:

а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб;

б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача;

в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності;

г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Також, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

За приписами ч. 1 ст. 30 Закону України "Про інформацію", ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Відповідно до частини другої статті 30 вказаного Закону, оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Таким чином, згідно зі ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п. 19 Постанови).

Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту.

Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

У п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" від 27.02.09 № 1 зазначено, що згідно з положеннями ст. 277 ЦК України обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право надавати докази недостовірності поширеної щодо нього інформації.

Дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції про недоведення позивачем належними та допустимими доказами факту поширення відповідачем неправдивої інформації про позивача як підприємця, вживання образливих слів та висловлювань на його адресу, образу його непристойними рухами рук та пальців, виходячи з такого.

Відповідно до ст.ст.32-34 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Ці дані встановлюються такими засобами:

письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів;

поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до положень ст.ст.36, 37 ГПК України, письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Речовими доказами є предмети, що своїми властивостями свідчать про обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Судова колегія роз'яснює, що показання свідків, на яких ґрунтуються позовні вимоги ФОП ОСОБА_6 не мають доказового значення у господарському процесі, обставини справи можуть бути доведені лише письмовими чи речовими доказами, а також поясненнями сторін.

Показання свідків не приймаються в якості доказів у господарському процесі.

За таких обставин, колегія суддів не приймає до уваги показання ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5, на які посилався ФОП ОСОБА_6 в підтвердження своїх доводів, оскільки їх свідчення не являються належними та допустимими доказами в господарському процесі.

Судова колегія також відхиляє і відеозаписи ФОП ОСОБА_3, з яких, за твердженням позивача, вбачається її неправомірна поведінка, яка виражається у образливих висловлюваннях, виходячи з такого.

Як зазначалось вище, згідно ст.34 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Разом з тим, як вірно встановлено судом першої інстанції, посилаючись на відеозаписи неправомірної поведінки відповідачки, позивач не надав носія оригіналу відеозапису, а самі записи не фіксують відомості за весь період, який вказаний в позові - з 01.02.2013р. по 01.07.2014р..

Суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що з відомостей, що є на відеозаписі, жодним чином не вбачається факту поширення відповідачем неправдивої інформації про позивача як підприємця, вживання образливих слів та висловлювань на його адресу, образу його непристойними рухами рук та пальців, адже неможливо встановити яка саме особа зафіксована на вказаних відеозаписах.

При цьому, судова колегія зазначає, що відеозаписи отримані не процесуальним шляхом, як-то в порядку адміністративного провадження, при складанні адміністративного протоколу про правопорушення, тому неможливо підтвердити чи спростувати їх справжність, при тому, що технічну експертизу щодо наданих відеозаписів не було проведено.

Відповідно до ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Вищевикладене свідчить про неможливість прийняття вищезазначених відеозаписів в якості доказів по справі.

ОСОБА_1 того, судова колегія зазначає, що ФОП ОСОБА_2 не доведено належним чином того, що ФОП ОСОБА_3 розповсюджувала про нього принизливу та недостовірну інформацію саме 404 рази.

Судова колегія наголошує, що по справі двічі призначалась експертиза - технічна та психологічна, і двічі експертизу не було проведено - у зв'язку з відсутністю спеціалістів та у зв'язку з неоплатою проведення експертизи позивачем.

Також апелянтом не обґрунтовано розмір моральної шкоди, не вказано чим обґрунтовано стягнення з відповідачки саме 1000 грн. за кожен день її недобросовісних дій, а також не доведено причинно-наслідкового зв'язку придбання ліків на суму 1109,88 грн. саме внаслідок дій відповідачки.

Таким чином, на думку судової колегії, суд першої інстанції цілком об'єктивно та обґрунтовано дослідив обставини справи, та прийняв законне рішення на підставі тих доказів, які були надані сторонами при розгляді справи.

За таких обставин, перевіривши законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не підтверджені належними та допустимими доказами в розумінні ст.ст.32-34 ГПК України, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав, передбачених ст.104 ГПК України, для скасування рішення суду першої інстанції та відмову у задоволенні апеляційної скарги.

Керуючись ст.99, п.1 ст.103, 105 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Миколаївської області від 10 грудня 2015 року по справі №915/2163/13 залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до ВГСУ.

Повний текст постанови підписаний 21.03.2016 року

Головуючий суддя А.І. Ярош

Суддя В.А. Лисенко

Суддя Я. Ф. Савицький