КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" березня 2016 р. Справа№ 910/26531/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Лобаня О.І.

суддів: Федорчука Р.В.

Майданевича А.Г.

розглянувши апеляційну товариства з обмеженою відповідальністю «Лубенське шляхово-будівельне управління № 9» на рішення господарського суду міста Києва від 16.11.2015 року

у справі № 910/26531/15 (суддя - Спичак О.М.)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Лубенське шляхово-будівельне

управління № 9»

до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію

публічного акціонерного товариства «Банк Національний кредит»

Паламарчука Віталія Віталійовича

про визнання недійсними окремих умов договору

В судове засідання представники сторін не з'явилися.

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2015 року ТОВ «Лубенське шляхово-будівельне управління № 9» звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Банк Національний кредит» Паламарчука Віталія Віталійовича про визнання недійсним пункту 4.4 договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 215ю/2011/05-2277/2-1, укладеного 28.09.2011 року між ПАТ «Банк Національний кредит» та ТОВ «Лубенське шляхово-будівельне управління-9».

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач зазначив, що пункт 4.4 договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 215ю/2011/05-2277/2-1 від 28.09.2011 року передбачає право банку припинити договір шляхом одностороннього розірвання договору, що на думку позивача суперечить загальним підставам і порядку зміни та розірвання договорів, визначених ст. ст. 651-654 Цивільного кодексу України, оскільки наведеними нормами передбачено можливість встановлення права сторони правочину на односторонню відмову від договору, а також статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», яка містить заборону банком в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів. Крім того, оспорюваний позивачем пункт вищенаведеного договору суперечить принципам справедливості, добросовісності та розумності, встановлених п. 6 ст. 3 Цивільного кодексу України. Наведені обставини, на думку позивача, є підставами визнання недійсним пункту 4.4. договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 215ю/2011/05-2277/2-1 від 28.09.2011 року згідно з ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України.

В свою чергу, заперечуючи проти заявленого позову, відповідач посилався на те, що оспорюваний пункт правочину жодним чином не суперечить ст. ст. 651-654 Цивільного кодексу України, оскільки наведений пункт договору не є умовою щодо права банку розірвати договір в односторонньому порядку, ні умовою щодо права банку односторонньо відмовитись від договору. Пунктом 4.4 договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 215ю/2011/05-2277/2-1 від 28.09.2011 року не передбачається припинення зобов'язань за договором, а встановлює випадки виникнення у позичальника обов'язку повністю погасити заборгованість за кредитним договором. Крім того, відповідачем під час розгляду справи у суді першої інстанції у відзиві було заявлено про застосування до вимоги позивача трирічного строку позовної давності згідно ст. ст. 256, 257 Цивільного кодексу України, що на думкувідповідача згідно п. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України є підставою для відмови у позові.

Рішенням господарського суду міста Києва від 16.11.2015 року по справі № 910/26531/15 у позові товариства з обмеженою відповідальністю «Лубенське шляхово-будівельне управління № 9» до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Банк Національний кредит» Паламарчука Віталія Віталійовича про визнання недійсними окремих умов договору - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції від 16.11.2015 року, позивач звернувся до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 16.11.2015 року по справі № 910/26531/15 скасувати, та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 07.12.2015 року апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач заперечує проти доводів викладених у апеляційній скарзі, вважає, що рішення прийняте господарським судом міста Києва від 16.11.2015 року по справі № 910/26531/15 при повному дослідженні всіх обставин справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

При цьому, у судові засідання суду апеляційної інстанції ані 18.01.2016 року, ані 08.02.2016 року та 02.03.2016 року представники сторін не з'явилися. Натомість, як позивач так і відповідач неодноразово подавали до суду клопотання про відкладення розгляду справи в зв'язку з неможливістю з'явитися у судові засідання та клопотання про продовження строку розгляду даної справи відповідно до ст. 69 Господарського процесуального кодексу України.

Так, в судове засідання 18.01.2016 року представники позивача та відповідача не з'явились, проте відповідач через відділ діловодства суду подав клопотання, в якому просив суд розгляд справи відкласти у зв'язку з неможливістю забезпечити присутність свого представника у судовому засіданні. Позивач через відділ діловодства суду подав клопотання, в якому просив суд апеляційної інстанції продовжити строк вирішення спору по справі № 910/26531/15 відповідно до ст. 69 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою суду від 18.01.2016 року вказані клопотання сторін судом задоволені, продовжено строк розгляду справи на п'ятнадцять днів, розгляд справи відкладено на 08.02.2016 року.

У судове засідання 08.02.2016 року представники сторін повторно не з'явилися, та надали через відділ діловодства суду клопотання про відкладення розгляду справи. Крім того, позивач просив суд апеляційної інстанції продовжити строк вирішення спору по справі № 910/26531/15 відповідно до ст. 69 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою суду від 08.02.2016 року клопотання сторін судом задоволені, продовжено строк розгляду справи на п'ятнадцять днів, розгляд справи відкладено на 02.03.2016 року.

У судове засідання 02.03.2016 року представники сторін втретє не з'явилися, та вкотре через відділ діловодства суду від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного господарського суду з урахуванням ст. 75 ГПК України вважає, що не з'являючись до суду та неодноразово надаючи суду клопотання про відкладення розгляду справи, сторони зловживають своїми процесуальними правами чим затягують розгляд справи, а тому у задоволенні клопотання про відкдадення розгляду справи відмовляє. Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами, оскільки позивач та відповідач про дату та місце розгляду справи були повідомлені належним чином на підтвердження чого, в матеріалах справи містяться повідомлення про вручення поштових відправлень. Участь представників сторін, що не з'явилися, у судовому засіданні 02.03.2016 року, судом обов'язковою не визнавалась, клопотань про витребування письмових доказів не надходило. В матеріалах справи міститься достатньо доказів для прийняття рішення по справі. Також, колегія суддів апеляційного господарського суду звертає увагу на те, що у відповідності до ч.2 ст. 102 ГПК України суд апеляційної інстанції обмежений строком розгляду апеляційної скарги на рішення місцевого господарського суду, та у відповідності до ч. 3 ст. 69 ГПК України строк розгляду справи вже продовжувався, та за клопотаннями сторін розгляд справи неодноразово відкладався.

Відповідно до ст. 99 Господарського процесуального кодексу України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі.

Статтею 101 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 28.09.2011року між ПАТ «Банк Національний кредит», як кредитором, з однієї сторони, та ТОВ «Лубенське Шляхово-Будівельне Управління №9», як позичальником, укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії №215ю/2011/05-2277/2-1, за умовами якого кредитор зобов'язався надати позичальнику грошові кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання, зі сплатою 22% річних в межах максимального ліміту заборгованості до 3 000 000,00 грн., зі строком повернення до 28.10.2011 року (п.п. 1.1.1 п. 1.1), зобов'язання позичальника визначені у п.п. 3.3.1-3.3.17 п. 3.3 договору.

Пунктом 4.4 договору про надання відновлювальної кредитної лінії №215ю/2011/05-2277/2-1 від 28.09.2011 визначено, що у разі невиконання позичальником зобов'язань, визначених пп. 3.3.2 - 3.3.17 цього договору, порушення позичальником або третьою особою, з якою укладений договір забезпечення виконання зобов'язань за кредитом, умов договорів, визначених п. 1.3 цього договору, протягом більше 15 (п'ятнадцяти) днів, термін надання кредиту вважається таким, що закінчився та, відповідно, позичальник зобов'язаний не пізніше наступного робочого дня, погасити кредит, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту, комісії та нараховані штрафні санкції. Після повної погашення заборгованості позичальника за цим договором, дія договору припиняється.

Також, до договору про надання відновлювальної кредитної лінії №215ю/2011/05-2277/2-1 від 28.09.2011 року сторонами укладались договори про внесення змін, а саме: № 1 від 28.10.2011 року (яким зокрема встановлено строк повернення кредиту до 27.12.2012 року), № 2 від 01.12.2011 року (щодо зміни процентних ставок), № 3 від 18.05.2012 року (зокрема, щодо кінцевого терміну повернення кредиту до 18.08.2012 року), № 4 від 20.06.2012 року (зокрема, щодо кінцевого терміну повернення кредиту до 30.11.2012 року), № 5 від 30.08.2012 року, № 6 від 01.10.2012 року, № 7 від 19.12.2012 року (зокрема, щодо збільшення максимального ліміту заборгованості до 6 000 000,00 грн. з терміном погашення до 30.12.2013 року), № 8 від 21.12.2012 року, № 9 від 24.12.2012 року, № 11 від 02.07.2013 року, № 12 від 27.12.2013 року (зокрема, щодо кінцевого повернення кредиту до 26.12.2014 року), № 13 від 30.12.2014 року.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції, пункт 4.4 договору про надання відновлювальної кредитної лінії №215ю/2011/05-2277/2-1 від 28.09.2011 року залишався незмінним.

Згідно статті 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 Цивільного кодексу України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Статтею 1048 Цивільного кодексу України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Вимогами статті 1049 Цивільного кодексу України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Стаття 202 Цивільного кодексу України встановлює, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Вимогами статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5,6 ст. 203 Цивільного кодексу України.

У відповідності з пунктом 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 № 11, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Так, як у позовній заяві так і у апеляційній скарзі, позивач вказував на те, що пункт 4.4 договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 215ю/2011/05-2277/2-1 від 28.09.2011 року передбачає право банку припинити договір шляхом одностороннього розірвання договору, що суперечить загальним підставам і порядку зміни та розірвання договорів, визначених ст. ст. 651-654 Цивільного кодексу України, оскільки наведеними нормами передбачено можливість встановлення права сторони правочину на односторонню відмову від договору.

Статтею 651 Цивільного кодексу України визначено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Відповідно до статті 652 Цивільного кодексу України, у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона. У разі розірвання договору внаслідок істотної зміни обставин суд, на вимогу будь-якої із сторін, визначає наслідки розірвання договору виходячи з необхідності справедливого розподілу між сторонами витрат, понесених ними у зв'язку з виконанням цього договору. Зміна договору у зв'язку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом.

Згідно з статтею 653 Цивільного кодексу України, у разі зміни договору зобов'язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо. У разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов'язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов'язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо договір змінений або розірваний у зв'язку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору.

Статтею 654 Цивільного кодексу України визначено, що зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Частиною 4 статті 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» визначено, що банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу), за винятком випадків, встановлених законом.

Аналізуючи положення ст. ст. 651-654 Цивільного кодексу України, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, що вказаними нормами встановлено законодавчі приписи щодо зміни або розірвання договору, а також визначено умови щодо односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, і відповідний наслідок такої відмови (розірвання або зміна договору).

Натомість, оспорюваний позивачем пункт 4.4 договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 215ю/2011/05-2277/2-1 від 28.09.2011 року не є умовою щодо права банку розірвати договір в односторонньому порядку, ні умовою щодо права банку односторонньо відмовитись від договору, і не містить в собі умови, щодо дострокового припинення зобов'язань за договором, а встановлює випадки виникнення у позичальника обов'язку повністю погасити заборгованість за кредитним договором внаслідок порушення ним своїх зобов'язань, адже факт такого порушення обумовлює закінчення терміну надання кредиту.

Крім того, як вірно вказав суд першої інстанції, стаття 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» встановлює заборону на зміну в односторонньому порядку умов укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу, проте п. 4.4 договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 215ю/2011/05-2277/2-1 від 28.09.2011 року не містить права відповідача на односторонню відмову від договору або зміну його умов, оскільки наведеним пунктом передбачені наслідки невиконання позичальником (відповідачем) своїх зобов'язань за договором, зокрема щодо закінчення терміну надання кредиту, наслідком чого відповідно, є право банку вимагати повернення кредиту. Крім того, оспорюваним пунктом чітко встановлено, що після повного погашення заборгованості позичальника за цим договором, дія договору припиняється, що відповідає вимогам чинного законодавства, щодо припинення дії договору у зв'язку з виконанням сторонами його умов.

Таким чином, судова колегія апеляційного господарського суду вважає необґрунтованими та безпідставними посилання скаржника як на підставу недійсності оспорюваного пункту 4.4 договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 215ю/2011/05-2277/2-1 від 28.09.2011 року на його суперечність та не відповідність ст. ст. 651-654 Цивільного кодексу України, ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність». Місцевий господарський суд правомірно відхилив вказані доводи позивача як безпідставні.

Враховуючи те, що оспорюваний пункт 4.4 договору про надання відновлювальної кредитної лінії №215ю/2011/05-2277/2-1 від 28.09.2011 узгоджено між сторонами на правомірних правових підставах, наведений пункт договору не суперечить умовам господарської діяльності сторін та держави, не порушує їх прав, жодна з сторін не зазнала ніякої шкоди з вини контрагента, укладений між сторонами договір направлений на виникнення правових наслідків, що не суперечать цілям діяльності сторін, та не суперечить п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України, судова колегія апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність законних підстав, обумовлених ст. 203, 215 Цивільного кодексу України, для визнання недійсним пункту 4.4 договору про надання відновлювальної кредитної лінії №215ю/2011/05-2277/2-1 від 28.09.2011 року.

Судова колегія звертає увагу на те, що підписавши правочин з наведеним пунктом у відповідній редакції, і посвідчивши печаткою укладений договір з визначеними у ньому умовами, позивач погодився з наведеними умовами реалізувавши принцип свободи договору.

З огляду на викладене колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позовна вимога ТОВ «Лубенське шляхово-будівельне управління-9» про визнання недійсним пункту 4.4 договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 215ю/2011/05-2277/2-1 є необґрунтована та безпідставна, а тому, місцевим господарським судом правомірно було відмовлено у задоволенні позову.

Щодо заявленої відповідачем під час розгляду справи у суді першої інстанції заяви про застосування строку позовної давності до вимог позивача, судова колегія апеляційного господарського суду вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

У відповідності до статті 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до частин 3, 4 статті 267 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Пунктом 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» визначено, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України від 01.12.2004 № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Таким чином, оскільки права та охоронювані законом інтереси позивача, про захист яких він просить суд у позові, відповідачем не порушено, судова колегія апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову позивачу у задоволенні позову по суті в зв'язку з безпідставністю позовних вимог. Як вірно вказав суд першої інстанції, питання щодо порушення строку позовної давності (за даних обставин) не впливає на суть винесеного рішення і відповідно, строк позовної давності, як спосіб захисту саме порушеного права, при вирішенні даного спору застосуванню не підлягає.

Відповідно до ст. 22 ГПК України сторони користуються рівними процесуальними правами. Сторони мають право подавати докази, брати участь у дослідженні доказів.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Отже, виходячи з вищевикладеного, як в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції ТОВ «Лубенське шляхово-будівельне управління № 9» не було подано належних та переконливих доказів на підтвердження заявленого позову. Судова колегія звертає увагу, що доводи та заперечення викладені у апеляційній скарзі на рішення суду першої інстанції не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 16.11.2015 року прийняте після повного з'ясування обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, а також у зв'язку з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, є таким що відповідає нормам закону.

Відповідно до ст. 103 ГПК України апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право: 1) залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а скаргу без задоволення; 2) скасувати рішення повністю або частково і прийняти нове рішення; 3) скасувати рішення повністю або частково і припинити провадження у справі або залишити позов без розгляду повністю або частково; 4) змінити рішення.

Таким чином, в задоволенні апеляційної скарги ТОВ «Лубенське шляхово-будівельне управління № 9» слід відмовити, а оскаржуване рішення господарського суду міста Києва від 16.11.2015 року залишити без змін.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 49 ГПК України.

Враховуючи наведене вище та керуючись статтями 99, 101-105 ГПК України, господарський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Лубенське шляхово-будівельне управління № 9» на рішення господарського суду міста Києва від 16.11.2015 року у справі № 910/26531/15 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 16.11.2015 року у справі № 910/26531/15 залишити без змін.

3. Справу № 910/26531/15 повернути до господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя О.І. Лобань

Судді Р.В. Федорчук

А.Г. Майданевич

Дата підписання 04.03.2016 року