номер провадження справи 7/158/15
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.02.2016 Справа № 908/6327/15

За позовом Запорізької міської ради, м. Запоріжжя

до відповідача ОСОБА_1 акціонерного товариства «Запорізький завод надпотужних трансформаторів», м. Запоріжжя

Суддя Кутіщева-Арнет Н.С.

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_2, довіреність № 01/02-17/00055 від 05.01.2016 р.

від відповідача: ОСОБА_3, довіреність № 08 від 27.01.2015р.

Розглядається позов Запорізької міської ради до ОСОБА_1 акціонерного товариства «Запорізький завод надпотужних трансформаторів» про стягнення збитків в вигляді упущеної вигоди у розмірі 183556 грн. 59 коп.

Ухвалою суду від 30.12.2015р. позовну заяву прийнято до розгляду, присвоєно провадженню № 7/158/15, судове засідання призначено на 08.02.2015р. В судовому засіданні оголошувалась перерва до 29.02.2016р.

Ухвала суду була направлена на адреси сторін, в установленому законом порядку та в строк.

Відповідно до п. 3.9.1 Постанови Пленуму ВГС від 26.12.2011р. № 18 "Про деякі питання практики застосування ГПК України", особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК (1798-12 ).

У разі присутності сторони або іншого учасника судового процесу в судовому засіданні, протокол судового засідання, в якому відображені відомості про явку сторін (пункт 4 частини другої статті 81-1 ГПК) (1798-12), є належним підтвердженням повідомлення такої сторони (іншого учасника судового процесу) про час і місце наступного судового засідання.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі, якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців) і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Згідно ст. 22 ГПК України, сторони зобовязані добросовісно користуватися належними їх процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та обєктивного дослідження всіх обставин справи.

Згідно ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Докази додаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно зі ст. 34 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст. 4-5 ГПК України, невиконання вимог рішень, ухвал, постанов господарських судів тягне відповідальність, встановлену цим кодексом та іншими законами України.

Представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги з підстав, що зазначені у позові, просить позов задовольнити в повному обсязі. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що внаслідок протиправної поведінки замовника будівництва (відповідача), яка, на думку позивача, полягає у відсутності його звернення до міської ради та неукладенні з органом місцевого самоврядування договору про пайову участь у розвитку інфраструктури міста до введення об'єкта будівництва в експлуатацію, обов'язковість укладання якого встановлено законом, Запорізькій міській раді завдано збитків у вигляді неодержаних доходів (упущеної вигоди) у розмірі 183556,59 грн., які до місцевого бюджету не надійшли.

Відповідач не визнав заявлені позовні вимоги, просить суд відмовити в їх задоволенні з підстав, викладених в відзиві на позовну заяву від 05.02.2016р. (вх. № 09-06/2685), вказує на те, що, в період з 24.05.2012р. до 22.04.2013р., відповідач виконував реконструкцію існуючих об'єкту заводу (збудованих у 1984р.) - Корпусу № 2, а саме « 3-я черга пускового комплексу. Корпус № 2. Дробоструйне, фарбоприготувальне, фарбувальне відділення, вбудована котельна. Побутові приміщення (у підвалі)» за адресою м. Запоріжжя вул. Випробувачів, 2, що підтверджується декларацією про початок виконання будівельних робіт, що зареєстрована Інспекцією ДАБК у Запорізькій області 24.05.2012р. за № ЗП9, та декларацією про готовність об'єкта до експлуатації, що зареєстрована Інспекцією ДАБК у Запорізькій області 22.04.2013р. № ЗП 69. Договір про пайову участь, як до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію, так і після нього між сторонами не укладався, тому відповідач вважає, що право позивача на отримання грошових коштів у вигляді пайової участі у розвитку інфраструктури міста не порушено, оскільки таке право виникає на підставі укладеного договору, як це визначено у ч.ч. 5, 9 ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а його укладення обов'язкове лише на етапі до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію. Крім того, оскільки між відповідачем і позивачем не укладено договір про пайову участь, у якому відповідно до ч. 5 ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та п. 2.1 Правил №77 визначається розмір пайової участі у розвитку інфраструктури, то у позивача не виникли і збитки у вигляді упущеної вигоди, а розрахунок їх розміру, наведений позивачем у позові, є орієнтовним та не ґрунтується на жодній нормі права. З огляду на зазначене, у діях відповідача відсутні будь-які ознаки протиправної поведінки по відношенню до позивача, що призвела до виникнення збитків удаваних позивачем. Також відповідач вказує на те, що позивач не довів ні розміру заявлених збитків, ні того, що відповідач є особою, діями або бездіяльністю якої позивачеві було спричинено збитки у вигляді упущеної вигоди в розмірі 183556,59 грн. Декларація про готовність об'єкта до експлуатації, що зареєстрована Інспекцією ДАБК у Запорізькій області 22.04.2013р. № ЗП69, свідчить про те, що об'єкт будівництва «Реконструкція «Прибудова до складального корпусу №2. Пристрій санвузлів» по Дніпропетровському шосе, 3 в м. Запоріжжі прийнято в експлуатацію. Зазначена декларація недійсною не визнана та в суді не оспорювалась. Відтак для реєстрації декларації чинне на той час законодавство не вимагало як подання замовником (відповідачем) договору про пайовий внесок у розвитку інфраструктури населеного пункту, так і не визначало відсутність такого договору в якості перешкоди для введення об'єкта в експлуатацію. За таких обставин, укладення між сторонами договору про пайову участь у розвитку інфраструктури міста не було обов'язковою передумовою для подальшого прийняття об'єкта в експлуатацію 22.04.2013р. На час звернення позивача до відповідача у липні та вересні 2013р. з пропозицією щодо необхідності надання відповідачем позивачу заяву про укладення договору про пайову участь (листи позивача №08/02-21/02317 від 26.07.2013р. та № 03/02-21/02883), а згодом з вимогою про сплату суми збитків № 01/02-19/02453 від 29.07.2015р. замовником (відповідачем) вже були оформлені відповідні документи та об'єкт будівництва був прийнятий в експлуатацію. Відповідач звертає увагу суду на те, що позивач адресував відповідачу зазначені письмові звернення у липні та вересні 2013р., а вимогу лише у липні 2015р., тобто відповідні дії позивача мали місце вже після, а не до моменту введення об'єкта в експлуатацію (22.04.2013р.).

Відповідач повідомив про початок реконструкції районну адміністрацію Запорізької міськради по Хортицькому району у м. Запоріжжі за місцезнаходженням об'єкта будівництва, надіславши письмове повідомлення № 20-008/068/1 від 25.05.2012р. на ім'я її голови -ОСОБА_4 (копія додається). Відповідно до відмітки, що міститься на зазначеному повідомленні, районна адміністрація Запорізької міськради Хортицького району отримала його 29.05.2012р. Відповідно до Декларації про початок виконання будівельних робіт, зареєстрованої Інспекцією ДАБК у Запорізькій області за № ЗП9 від 15.08.2013р., та Декларації про готовність об'єкта до експлуатації, зареєстрованої Інспекцією ДАБК у Запорізькій області за №ЗП 69 від 22.04.2013р., відповідач здійснював реконструкцію корпусу № 2 заводу « 3-я черга пускового комплексу. Корпус №2. Дробоструйне, фарбоприготувальне, фарбувальне відділення, вбудована котельна. Побутові приміщення (у підвалі)» за адресою м. Запоріжжя вул. Випробувачів, 2, (інвентарний № 330), який збудовано ще у 1984р., що підтверджується технічним паспортом на зазначений об'єкт, складеним ТОВ «Запорізьке бюро технічної інвентаризації» (Інвентаризаційна справа № 52077/171403). З огляду на наведені обставини відповідач вважаємо, що норми ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», не можуть застосовуватися до спірних відносин, оскільки ці норми регулюють відносини, що виникають при реалізації наміру щодо забудови земельної ділянки, яку відповідач не здійснював, що підтверджується, зокрема, наданою позивачем суду Декларацією про готовність об'єкта до експлуатації № ЗП78 від 13.06.2014р., технічним паспортом зазначеного об'єкт реконструкції.

На підставі викладеного просить суд відмовити в задоволення позову.

29.02.2016р. від позивача надійшли заперечення на відзив відповідача, позивач вважає відзив відповідача необґрунтованим та безпідставним (долучені до матеріалів справи).

Судовий процес фіксується за допомогою звукозаписувального технічного засобу, а саме: програмно-апаратного комплексу Оберіг бази даних Діловодство спеціалізованого суду.

Розгляд справи закінчено 29.02.2016 р. оголошенням вступної та резолютивної частин рішення в присутності представників сторін.

Дослідивши та проаналізувавши матеріали та фактичні обставини справи, оцінивши надані письмові докази у їх сукупності, вислухавши представників сторін, суд встановив, позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступного:

В період з 24.05.2012р. до 22.04.2013р. відповідач виконував реконструкцію існуючих об'єкту заводу (збудованих у 1984р.) - Корпусу № 2, а саме « 3-я черга пускового комплексу. Корпус № 2. Дробоструйне, фарбоприготувальне, фарбувальне відділення, вбудована котельна. Побутові приміщення (у підвалі)» за адресою м. Запоріжжя вул. Випробувачів, 2, що підтверджується декларацією про початок виконання будівельних робіт, що зареєстрована Інспекцією ДАБК у Запорізькій області 24.05.2012р. за №ЗП9, та декларацією про готовність об'єкта до експлуатації, що зареєстрована Інспекцією ДАБК у Запорізькій області 22.04.2013р. № ЗП 69.

Частиною 2 статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачено, що замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у населеному пункті, зобов'язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту.

Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури (частина 3 статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).

Частиною 1 статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівні діяльності» встановлено, що порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту встановлюють органи місцевого самоврядування відповідно до Закону.

24.12.2012р. Запорізькою міською радою прийнято рішення № 77 «Про порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Запоріжжя» (далі - рішення № 77).

Пунктом 3.3 Порядку залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м.Запоріжжя, затвердженому рішенням № 77 (далі - Порядок), передбачено, що замовник, який має намір укласти договір, зобов'язаний звернутися з заявою до міського голови.

Договір про участь замовників у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Запоріжжя (далі - Договір про пайову участь) укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію.

Позивач вказує, що відповідач не звертався у встановленому законом порядку до міського голови щодо укладення договору про пайову участь.

22.04.2013 за № ЗП 69 Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Запорізькій області зареєстровано декларацію про готовність об'єкта до експлуатації. Таким чином, позивач вважає, що відповідачем порушено вимоги статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та Порядку, затвердженого рішенням №77.

Внаслідок невиконання відповідачем встановленого законом обов'язку щодо участі у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, територіальній громаді м. Запоріжжя завдано збитки в розмірі 183556грн. 59 коп.

Позивач вважає, що обов'язок укласти договір про пайову участь у відповідача виник з 19.01.2013р., тобто з моменту набрання чинності рішення № 77, яким було встановлено Порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Запоріжжя.

Позивач вказує на те, що листами від 26.07.2013р. № 08/02-21/02317 та від 23.09.2013р. № 03/02-21/02883 відповідача було повідомлено про виникнення обовязку щодо укладення договору про пайову участь.

Але, як зауважив відповідач в своєму відзиві, на час звернення позивача до відповідача у липні та вересні 2013р. з пропозицією щодо необхідності надання відповідачем позивачу заяву про укладення договору про пайову участь (листи позивача № 08/02-21/02317 від 26.07.2013р. та № 03/02-21/02883), а згодом з вимогою про сплату суми збитків № 01/02-19/02453 від 29.07.2015р. замовником (відповідачем) вже були оформлені відповідні документи та об'єкт будівництва був прийнятий в експлуатацію. Відповідач звертає увагу суду на те, що позивач адресував відповідачу зазначені письмові звернення у липні та вересні 2013р., а вимогу лише у липні 2015р., тобто відповідні дії позивача мали місце вже після, а не до моменту введення об'єкта в експлуатацію (22.04.2013р.).

Частинами 1, 2 ст. 22 Цивільного кодексу України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування; збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно з приписами ст. 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставі і в порядку, передбаченому цим Кодексом, іншими законами та договором. Господарськими санкціями, виходячи зі змісту ст. 217 ГК України, визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій, як відшкодування збитків, штрафні санкції, оперативно - господарські та адміністративно - господарські санкції.

У ст.ст. 224, 225 ГК України, на які посилається позивач в якості підстави для стягнення з відповідача збитків, закріплено, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобовязання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки субєкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною. До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, крім іншого, включаються також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Аналізуючи вищевикладене, суд зазначає, що відшкодування збитків (в контексті нормативного обґрунтування заявлених вимог) є видом відповідальності за правопорушення при здійсненні господарської діяльності. Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Як і будь-яка інша юридична відповідальність, господарсько-правова відповідальність ґрунтується на певних правових підставах. Це нормативні підстави, тобто сукупність норм права про відповідальність субєктів господарських відносин. По-друге, це правосубєктність правопорушника, тобто сторонами правовідносин щодо застосування відповідальності у спорі, що розглядається у рамках господарського процесу, можуть бути підприємства, установи, організації тощо.

Третя підстава це протиправні дії або бездіяльність особи (осіб), що порушують права і законні інтереси потерпілої особи. Зазначена підстава складається з чотирьох елементів, які називаються умовами господарсько - правової відповідальності. До них відносяться:

- наявність факту порушення, тобто порушення норми закону, внаслідок чого завдаються збитки або інша майнова шкода правам та інтересам потерпілого (позивача у справі);

- протиправність поведінки правопорушника;

- причинний звязок між протиправною поведінкою порушника і завданими потерпілому збитками;

- вина правопорушника.

Виходячи з норм цивільного законодавства, позивач має довести наявність збитків, їх розмір, протиправність поведінки правопорушника та причинний зв'язок між протиправними діями відповідача та завданими позивачу збитками. Сукупність (склад) чотирьох названих умов утворює юридично-фактичні підстави господарсько-правової відповідальності. Для застосування майнової відповідальності у вигляді відшкодування збитків потрібна наявність усіх чотирьох умов.

В даному випадку позивач вбачає свої збитки у сумі 183556,59 грн. в тому, що, відповідно до приписів ч.7 статті 36 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (в редакції від 22.03.2012), замовник зобов'язаний протягом семи календарних днів з дня реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт або з дня набуття права на виконання будівельних робіт письмово поінформувати виконавчий комітет міської ради за місцезнаходженням об'єкта будівництва про початок виконання будівельних робіт.

В пункті 2.1 Порядку Запорізькою міською радою закріплено, що договір про пайову участь, укладається з виконавчим комітетом Запорізької міської ради.

Згідно з пунктом 3.6 Порядку, договір укладається до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію. Позивач вказує, що відповідач у встановлений 7-денний строк, тобто до 01.06.2013р., не проінформував виконавчий комітет Запорізької міської ради про початок виконання будівельних робіт щодо реконструкції існуючих об'єкту заводу (збудованих у 1984р.) - Корпусу № 2, а саме « 3-я черга пускового комплексу. Корпус № 2. Дробоструйне, фарбоприготувальне, фарбувальне відділення, вбудована котельна. Побутові приміщення (у підвалі)» за адресою м. Запоріжжя вул. Випробувачів, 2.

Відповідач не звертався у встановленому законом порядку до міського голови щодо укладення договору про пайову участь.

Стаття 29 Закону України Про планування і забудову територій, не містить будь якого обов'язку для відповідача, якимсь чином письмово інформувати виконавчий комітет Запорізької міської ради про початок будівельних робіт.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Відповідно до п. 7 Порядку надання дозволу на виконання будівельних робіт, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №1104 від 30 вересня 2009 року (що діяв на момент отримання Дозволу №781-10 від 29 грудня 2010 року), Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю, одночасно з наданням дозволу на виконання будівельних робіт або відмовою у його наданні, письмово інформує про це місцевий орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування.

Отже, в даному випадку відсутні підстави вважати, що збитки нанесені територіальній громаді міста Запоріжжя з вини відповідача.

Суд також приймає до уваги зауваження відповідача щодо ненадання позивачем обґрунтованого розрахунку суми збитків.

Позивач, в обґрунтування розрахунку суми збитків, посилається на Порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Запоріжжя, затверджений Рішенням Запорізької міської ради № 77 від 24.12.2012 р.

Разом з тим, в позові позивач зазначає, що розрахунок величини пайової участі наведено в додатку до вимоги про сплату суми збитків №01/02-21/02453 від 29.07.2015 року. Слід зазначити, що у наведеній вимозі позивач зазначає, що розрахунок величини пайової участі, наведений в додатку до вимоги про сплату суми збитків №01/02-21/02453 від 29.07.2015 року здійснювався на підставі Порядку залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Запоріжжя, затвердженого рішенням Запорізької міської ради від 10.09.2014р. №40.

Разом з тим, Порядком залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м.Запоріжжя, що затверджений Рішенням Запорізької міської ради № 77 від 24.12.2012 р., не надано роз'яснень щодо збитків внаслідок не сплати замовниками суми пайової участі, не встановлений порядок стягнення збитків, а тільки пунктом 7.1. передбачено право звернення до суду в разі виникнення спорів, пов'язаних з пайовою участю у розвитку інфраструктури міста.

Судом встановлено, що договір пайової участі до прийняття обєкта будівництва в експлуатацію між сторонами не укладався, позивач не звернувся до суду з позовом про спонукання відповідача укласти відповідний договір, отже, у встановленому законом порядку не встановлені розмір та строк сплати пайової участі.

Таким чином, позивачем не надано обґрунтування заявленого розміру збитків та визначення правового походження зазначених збитків, складу збитків та інших умов, передбачених главою 25 Господарського кодексу України, зокрема ч. 2 ст. 224, ст. 225 зазначеного Кодексу.

Крім того, обґрунтовуючи позовні вимоги, Запорізька міська рада посилається на положення ст. 623 Цивільного кодексу України.

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що в разі порушення зобовязання настають правові наслідки, зокрема, у вигляді відшкодування збитків.

Згідно зі ст. 623 Цивільного кодексу України боржник, який порушив зобовязання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобовязання, доказується кредитором.

Частиною 4 ст. 623 Цивільного кодексу України встановлено, що при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Суд вважає за необхідне зазначити, що договір на пайову участь між сторонами не укладався, як підтвердили представники сторін у судовому засіданні, позивач до суду з позовом щодо спонукання відповідача укласти договір про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Запоріжжя не звертався.

Пунктом 3.3 Порядку залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м.Запоріжжя, затвердженому рішенням Запорізької міської ради № 77 від 24.12.2012, передбачено, що замовник, який має намір укласти договір, зобов'язаний звернутися з заявою до міського голови. Договір про участь замовників у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Запоріжжя (договір про пайову участь) укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію.

Листом № 23-11/6294/6-11 від 22.07.11р. Про пайову участь забудовників у створенні та розвитку інфраструктури населених пунктів, Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України надало роз'яснення, відповідно до якого, нормами абзацу першого частини дев'ятої статті 40 Закону України Про регулювання містобудівної діяльності також роз'яснено, що договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту має укладатися до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію.

Отже, вищевикладеними правовими нормами встановлено, що договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту повинен укладатись із замовником будівництва до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію. Договір є підставою для сплати замовниками будівництва коштів пайової участі у розвитку інфраструктури на території м. Запоріжжя.

Факт прийняття спірного обєкта в експлуатацію підтверджується зареєстрованою 22.04.2013 р. декларацією Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Запорізькій області за № ЗП 569 про готовність обєкта до експлуатації. До вказаної дати договір пайової участі з відповідачем укладено не було.

Враховуючи, що норми ч. 9 ст. 40 Закону України Про регулювання містобудівної діяльності носять імперативний характер, на даний час, тобто після введення об'єкта будівництва в експлуатацію, укладення договору є неможливим.

Як вже зазначалося вище, цивільно-правова відповідальність за завдання майнової шкоди наступає за наявності цивільного правопорушення, яке складається з наступних елементів: наявність майнової шкоди, протиправна поведінка (дії чи бездіяльність) заподіювача, причинний звязок між протиправною поведінкою та майновою шкодою, вина. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

При цьому, в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обовязок довести наявність збитків (їх розмір), протиправність (незаконність) поведінки заподіювача шкоди, та причинний звязок такої поведінки із заподіювачем шкоди. У свою чергу, відповідач повинен довести , що в його діях відсутня вина в заподіянні шкоди.

Суд вважає, що позивачем не надано доказів та не доведено того, що відповідач порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності; що одержання доходів безпосередньо від господарської діяльності та у визначеному позивачем розмірі було заплановане в бюджеті міста Запоріжжя на відповідні роки; що він міг і повинен був отримати визначені доходи від відповідача в розмірі 183556,59 грн., і тільки дії (бездіяльність) відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати вказаний прибуток.

За своїм змістом поняття інфраструктури включає до себе сукупність споруд, будівель, систем і, служб, необхідних для функціонування і забезпечення умов життєдіяльності суспільства; положення законодавства, на які посилається позивач, вказують на необхідність участі замовника об'єкта будівництва у створенні та розвитку інфраструктури населеного пункту, його інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури.

Однією зі складових місцевого бюджету є бюджет розвитку, надходження якого, згідно з пунктом 4-1 частини 1 статті 71 Бюджетного кодексу України, включають кошти пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту, отримані відповідно до Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності".

В той же час, відповідно до змісту частини 2 статті 76 Бюджетного кодексу України, рішенням про місцевий бюджет визначаються, зокрема: загальна сума доходів видатків та кредитування місцевого бюджету (з розподілом на загальний та спеціальний фонди); доходи місцевого бюджету за бюджетною класифікацією (у додатку до рішення).

Таким чином, вихідним при визначенні неодержаного доходу (втраченої вигоди) міського бюджету міста Запоріжжя є планування таких доходів і відповідне їх відображення в рішеннях про місцевий бюджет.

Позивач не довів належними та допустимими доказами наявність запланованих у бюджеті м. Запоріжжя надходжень спеціального бюджету міста Запоріжжя та витрат на розвиток інфраструктури населеного пункту, його інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури у зв'язку зі здійсненою відповідачем реконструкцією, жодним чином не обґрунтував у позові, в чому полягає необхідність надходжень та витрат на розвиток міської інфраструктури у зв'язку зі здійсненою відповідачем реконструкцією, не надав належного розрахунку, яким планувалось отримання Запорізькою міською радою таких надходжень, у тому числі від відповідача грошових коштів, у розмірі 183556грн. 59 коп. для створення і розвитку інфраструктури міста.

Крім того, посилання позивача у позовні заяві на порушення відповідачем статті 40 Закону України Про регулювання містобудівної діяльності суд вважає таким, що не заслуговує на увагу, оскільки право оферти мав як відповідач, так і позивач, але договір пайової участі так і не був укладений.

За таких обставин, суд вважає, що твердження позивача про отримання збитків у вигляді неодержаних доходів (упущеної вигоди) у конкретному розмірі є необґрунтованими.

Відповідно до п.п. 4, 13 ст. 1 Закону України «Про планування містобудівної діяльності» замовник фізична або юридична особа, яка має намір щодо забудови території (однієї чи декількох земельних ділянок) і подала в установленому законодавством порядку відповідну заяву; територія частина земної поверхні з повітряним простором та розташованими під нею надрами у визначених межах (кордонах), що має певне географічне положення, природні та створені в результаті діяльності людей умови і ресурси.

Статтею 2 вказаного вище Закону передбачено, що планування і забудова територій діяльність державних органів, органів місцевого самоврядування, юридичних та фізичних осіб, яка передбачає, зокрема будівництво обєктів, реконструкцію існуючої забудови та території.

Частиною 1 ст. 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлено, що забудова територій здійснюється шляхом розміщення об'єктів будівництва.

Відповідно до приписів ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобовязаний взяти участь у створені і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків передбачених частиною четвертою цієї статті.

Згідно п. 8 ст. 37 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», замовник зобовязаний протягом 7 календарних днів з дня видачі дозволу на виконання будівельних робіт з дня набуття права на виконання таких робіт відповідно до частини 5 цієї статті письмово проінформувати виконавчий орган сільської, селищної, міської ради місцеву державну адміністрацію за місцезнаходженням обєкта будівництва про початок

Факту спорудження/розміщення нового або виходу за межі існуючого фундаменту обєкту Державною архітектурно-будівельною інспекцією Запорізькій області під час реєстрації декларації про готовність обєкта до експлуатації не виявлено, земельної ділянки для будівництва обєкт реконструкції не потребував (п. 11-1 Декларації).

Враховуючи системний аналіз вказаних норм, суд дійшов висновку, що дія Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» не поширюється, в даному випадку, на відповідача, оскільки, як свідчать матеріали справи, відповідач здійснював лише реконструкцію всередині існуючої будівлі без виходу за межі існуючого фундаменту та без забудови нової земельної ділянки, а отже така особа не є замовником будівництва в розумінні імперативних норм Закону і у неї відсутній обовязок укладати договір про пайову участь та сплачувати пайовий внесок.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Вищого господарського суду України від 21.01.2015р. № 917/1840/11, від 21.04.2015р. № 907/773/14, від 27.01.2016р. №908/4000/15, від 13.10.2015р. № 908/4459/14, № 922/2321/15.

Статтею 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

В постанові Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1992 р. «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (з наступними змінами та доповненнями) та в розясненнях президії Вищого арбітражного суду України № 02-5/215 від 01.04.1994 р. «Про деякі питання практики вирішення спорів, повязаних з відшкодуванням шкоди» (з наступними змінами та доповненнями) зазначається, що шкода підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний звязок та є вина зазначеної особи.

Судом не встановлений факт протиправної поведінки відповідача під час здійснення реконструкції обєкту щодо неповідомлення виконавчого органу міської ради, місцевої державної адміністрації за місцезнаходженням обєкта будівництва про початок виконання будівельних робіт; відповідачем забудови нової земельної ділянки не здійснювалося, реконструкції будівлі із виходом за межі існуючого фундаменту також; судом зясовано обставини про відсутність обовязку щодо участі відповідача у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Запоріжжя, визначеного ст. 40 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» та, як наслідок, необхідність перерахування позивачу коштів (пайова участь); вина в діях відповідача відсутня, як і причинний звязок між поведінкою відповідача та збитками позивача.

Відповідно до приписів ст.ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Таким чином, внаслідок не доведення позивачем факту протиправного ухилення відповідача від укладення спірного договору, тобто, наявності в діях відповідача усіх елементів складу цивільного правопорушення, тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог щодо обовязку відповідача відшкодувати заявлений розмір збитків.

Доводи відповідача знайшли документальне та нормативне підтвердження, прийняті судом до уваги, як належні докази, в розумінні ст. 34 ГПК України.

З урахуванням викладеного, в позові слід відмовити.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 3, 22, 33, 34, 43, 49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

В позові Запорізької міської ради, м. Запоріжжя до ОСОБА_1 акціонерного товариства «Запорізький завод надпотужних трансформаторів», м. Запоріжжя відмовити.

Рішення набирає законної сили з дня його підписання.

Дата підписання рішення « 11» березня 2016р.

Суддя Н.С. Кутіщева Арнет