ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2016 року Справа № 910/24481/15

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Вовка І.В. (головуючого, доповідача),
Нєсвєтової Н.М., Черкащенка М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу публічного акціонерного товариства "Київенерго" на постанову Київського апеляційного господарського суду від 12.01.2016 року у справі № 910/24481/15 за позовом публічного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал" до публічного акціонерного товариства "Київенерго" та товариства з обмеженою відповідальністю "Дельта-Трейдінг" про визнання договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2015 року позивач звернувся до господарського суду міста Києва з позовною заявою до відповідачів про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги (цесії) від 01.09.2015 року № 1089-15, укладеного між ПАТ "Київенерго" та ТОВ "Дельта-Трейдінг", у зв'язку з суперечністю вимогам закону, зокрема, ст.ст. 1077, 1079 Цивільного кодексу України, Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", оскільки договір, який було насправді вчинено, є за своєю правовою природою договором факторингу, тоді як ТОВ "Дельта-Трейдінг" не є установою, уповноваженою надавати фінансові послуги.

Рішенням господарського суду міста Києва від 20.10.2015 року (суддя Головатюк Л.Д.) в позові відмовлено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 12.01.2016 року (судді: Михальська Ю.Б., Тищенко А.І., Отрюх Б.В.) зазначене рішення суду першої інстанції скасовано, позов задоволено та визнано недійсним договір про відступлення права вимоги (цесії) від 01.09.2015 року № 1089-15, укладений між ПАТ "Київенерго" та ТОВ "Дельта-Трейдінг".

У касаційній скарзі відповідач ПАТ "Київенерго" вважає, що судом апеляційної інстанції порушено і неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, і тому просить прийняту ним постанову скасувати, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У відзиві на касаційну скаргу позивач вважає, що постанова апеляційного господарського суду є законною, та просить залишити її без змін, а касаційну скаргу без задоволення.

Відзив на касаційну скаргу від іншого відповідача до суду не надходив.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 02.03.2016 року розгляд касаційної скарги було відкладено на 16.03.2016 року.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача ПАТ "Київенерго", дослідивши доводи касаційної скарги й відзиву на неї, перевіривши матеріали справи та прийняті в ній судові рішення, суд касаційної інстанції вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, що 01.09.2015 року між ПАТ "Київенерго" (кредитор) та ТОВ "Дельта Трейдінг" (боржник) було укладено договір про відступлення права вимоги (цесії) № 1089-15, за умовами якого кредитор відступає, а боржник набуває право вимоги щодо стягнення заборгованості з ПАТ "АК "Київводоканал", належне кредиторові у відповідності до рішення господарського суду міста Києва від 15.04.2010 року в справі № 6/49, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 01.09.2010 року та постановою Вищого господарського суду України від 18.11.2010 року в даній справі, на виконання якого виданий наказ господарського суду міста Києва від 29.09.2010 року № 6/49 про стягнення з ПАТ "АК "Київводоканал" на користь ПАТ "Київенерго" заборгованості в загальному розмірі 9 621 532,45 грн., залишок якої на день укладення цього договору складається з 498 641,35 грн. трьох процентів річних від простроченої суми, 2 924 332,91 грн. інфляційних втрат, 293 949,53 грн. штрафу, 25 500 грн. державного мита та 118 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу та становить 3 742 541,79 грн.

Відповідно до пункту 1.2. договору після підписання договору та винесення господарським судом міста Києва в порядку статті 25 Господарського процесуального кодексу України ухвали про заміну сторони (стягувача) у судовій справі № 6/49 боржник набуває усіх прав кредитора по наказу господарського суду міста Києва від 29.09.2010 року у справі № 6/49, та відповідно, право вимагати від ПАТ "АК "Київводоканал" сплати грошового зобов'язання в розмірі 3 742 541,79 грн., зазначеного в пункті 1.1. договору.

Пунктом 1.3. договору сторони погодили, що боржник за отримане право вимоги в розмірі 3 742 541,79 грн. сплачує кредитору суму коштів у розмірі 3 742 541,79 грн. у порядку, вказаному у п.п. 2.1. та 2.2. договору.

За відступлене згідно з договором право вимоги боржник сплачує кредитору грошову суму у розмірі 3 742 541,79 грн. Порядок та умови оплати можуть бути узгоджені кредитором та боржником за окремою угодою (пункт 2.1. договору).

Пунктом 3.1.2. договору визначено, що кредитор зобов'язується не пізніше п'яти робочих днів з дня винесення ухвали господарським судом міста Києва про заміну сторони у справі № 6/49 передати боржнику засвідчені належним чином копії документів, які підтверджують право вимоги, що відступається, а саме: копію наказу господарського суду міста Києва від 29.09.2010 року № 6/49, копію рішення господарського суду міста Києва від 15.04.2010 року у справі № 6/49, а також копії постанови Київського апеляційного господарського суду від 01.09.2010 року і постанови Вищого господарського суду України від 18.11.2010 року у даній справі.

Листом від 04.09.2015 року № 93/24/6108 ПАТ "Київенерго" повідомило позивача про відступлення права вимоги, який був вручений позивачу 09.09.2015 року.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 08.09.2015 року в справі № 6/49 було задоволено заяву ПАТ "Київенерго" про заміну сторони виконавчого провадження та замінено сторону виконавчого провадження стягувача - ПАТ "Київенерго" його правонаступником ТОВ "Дельта-Трейдінг".

15.09.2015 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві було винесено постанову про заміну сторони виконавчого провадження.

Предметом даного судового розгляду є вимоги боржника про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги укладеного між первісним та новим кредиторами у зв'язку з його удаваністю, та наявністю ознак договору факторингу, який суперечить вимогам закону.

Висновок суду першої інстанції про відмову в позові обгрунтовано відсутністю в договорі про відступлення права вимоги ознак платності, властивих для договору факторингу, у зв'язку з чим підстави для визнання спірного договору недійсним відсутні.

Суд апеляційної інстанції висновок про скасування рішення місцевого господарського суду та задоволення позову мотивував суперечністю змісту договору відступлення права вимоги (цесії) вимогам чинного законодавства, що є підставою для визнання його недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

За ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

В абз. 5 п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 року № 9 також наведено роз'яснення про обов'язковість доведення наявності факту порушення спірною угодою прав та/або інтересів позивача, який не є стороною правочину.

Проте, суди обох інстанцій зробивши протилежні висновки як про відмову в позові, так і про задоволення позову та перевіряючи підстави недійсності спірного договору, не дослідили обставин порушення цим договором прав чи законних інтересів позивача, стороною якого він не є, та не звернули увагу, що ні позовна заява, ні апеляційна скарга не містить доводів щодо порушення, невизнання або оспорювання саме його прав, свобод чи інтересів.

Разом з тим, звертаючись з позовом до суду, позивач вказував, що укладений між відповідачами договір про відступлення права вимоги (цесії) був вчинений з метою приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили - договору факторингу, який, в свою чергу, суперечить вимогам закону.

Згідно зі ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Встановивши у розгляді справи, що певний правочин вчинено з метою приховати інший правочин (удаваний правочин), господарський суд на підставі частини другої статті 235 ЦК України має виходити з того, що сторонами вчинено саме той правочин, який вони мали на увазі, і розглянути справу по суті із застосуванням правил, що регулюють цей останній правочин. Якщо він суперечить закону, господарський суд має прийняти рішення про визнання його недійсним із застосуванням, за необхідності, відповідних правових наслідків.

У відповідності до п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 року № 9 за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Однак, дійшовши висновку про те, що укладений між відповідачами правочин не є договором факторингу, а є договором відступлення права вимоги, суд першої інстанції вдався до оцінки змісту останнього щодо не суперечності його чинному законодавству, в той час як позивачем інші правові підстави для визнання спірного договору недійсним у зв'язку з його суперечністю законодавству не заявлялись.

В свою чергу, суд апеляційної інстанції задовольняючи вимоги про визнання недійсним договору відступлення права вимоги з підстав його суперечності вимогам законодавства, не навів норм матеріального права, яким суперечить оспорюваний правочин.

Водночас, зробивши висновок про укладення між відповідачами договору відступлення права вимоги та його суперечність вимогам закону, апеляційний господарський суд одночасно зазначив про невідповідність суб'єктного складу сторін спірного договору вимогам ст. 1079 ЦК України, яка визначає суб'єктний склад договору факторингу.

До того ж, апеляційному господарському суду слід було звернути увагу на те, що боржником було заявлено вимоги про визнання спірного правочину удаваним та недійсним у зв'язку з тим, що прихований правочин є договором факторингу і суперечить законодавству, а інших правових підстав для визнання спірного правочину недійсним позивачем у поданому позові не наведено.

Таким чином, не з'ясувавши обставин щодо наявності у позивача права вимоги про визнання спірного договору недійсним та неправильно застосувавши норми матеріального і процесуального права, суди попередніх інстанцій дійшли передчасних та необгрунтованих висновків як про наявність, так і про відсутність правових підстав за заявленими вимогами для визнання договору відступлення права вимоги недійсним.

За таких обставин, прийняті судові рішення не можна визнати законними й обгрунтованими, і тому вони підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи суду необхідно врахувати наведене і вирішити спір з дотриманням вимог закону.

З огляду наведеного та керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119 - 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства "Київенерго" задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 12.01.2016 року та рішення господарського суду міста Києва від 20.10.2015 року скасувати, і справу № 910/24481/15 передати на новий розгляд до суду першої інстанції в іншому складі.

Головуючий суддя І.Вовк

Судді Н.Нєсвєтова

М.Черкащенко