РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.03.2016Справа №910/2050/16

За позовом Приватного підприємства «Кардинал»

До Товариства з обмеженою відповідальністю «Українсько-німецьке підприємство «ІММЕР ГЕВВІН ГРУП»

Про стягнення 483 194,84 грн.

Суддя Ващенко Т.М.

Представники сторін:

Від позивача: Струк А.І. представник за довіреністю № б/н від 04.08.15.

Від відповідача: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне підприємство «Кардинал» (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українсько-німецьке підприємство «ІММЕР ГЕВВІН ГРУП» (далі - відповідач) про стягнення 483 194,84 грн., з яких: 270 000,00 грн. - основного боргу, 32 266,85 грн. - пені, 167 412,99 грн. - збитків від інфляції, 13 515,00 грн. - 3% річних.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем зобов'язань за Договором № 04-12 від 04.12.13., оскільки в порушення умов вказаного Договору та норм чинного законодавства, надані грошові кошти у встановлений строк відповідачем повернуті позивачу не були.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.02.16. порушено провадження у справі № 910/2050/16 та призначено її до розгляду на 25.02.16.

За результатами судового засідання 25.02.16. розгляд справи було відкладено на 09.03.16., про що судом було прийнято відповідну ухвалу.

В судовому засіданні 09.03.16. позивачем було подано письмові пояснення по справі та підтримано свої позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання 09.03.16. повторно не з'явився, вимоги попередніх ухвал суду не виконав, письмового відзиву на позов та контррозрахунку ціни позову не надав, заяв чи клопотань не подав і не надіслав, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином.

Положеннями п. 3.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Відомості про місцезнаходження відповідача є правомірними, що підтверджується даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань на відповідача.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору (п. 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Зважаючи на те, що неявка представника відповідача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, враховуючи предмет спору, а також доказове наповнення матеріалів справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

При цьому, оскільки суд відкладав розгляд справи, надаючи можливість учасникам судового процесу реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 ГПК України, не знаходить підстав для повторного відкладення розгляду справи.

За результатами дослідження доказів, наявних в матеріалах справи, суд в нарадчій кімнаті, у відповідності до ст. ст. 82-85 ГПК України, ухвалив рішення у справі № 910/2050/16.

В судовому засіданні 09.03.16. судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

04.12.13. між позивачем (далі - Позикодавець) та відповідачем (далі - Позичальник) було укладено Договір безвідсоткової позики (далі - Договір), відповідно до умов якого (п. 1.1) Позикодавець передає у власність Позичальнику грошові кошти в розмірі, встановленому Договором, а Позичальник зобов'язується повернути їх Позикодавцю.

Строк дії Договору сторонами погоджено п. 7.1 та визначено, що Договір набуває чинності з моменту надання Позикодавцем суми позики Позичальнику та діє до повного виконання Позичальником своїх зобов'язань за Договором.

Згідно з п. 2.1 Договору сума позики становить 270 000,00 грн.

Відповідно до п. п. 3.1, 3.2 Договору, Позикодавець надає суму позики шляхом банківського переказу зазначеної суми на поточний рахунок Позичальника, вказаний в п. 8 Договору (р/р 8112 в КРВ ПАТ «КБ «Хрещатик», МФО 30067). Позикодавець надає суму позики одноразовим перерахуванням всієї суми коштів на поточний рахунок Позичальника.

У відповідності до наявного в матеріалах справи платіжного доручення № 522 від 04.12.13. позивачем на виконання умов Договору було перераховано на рахунок відповідача за реквізитами, вказаними в Договорі, поворотну фінансову допомогу в розмірі 270 000,00 грн.

Відповідно до п. 4.1 Договору, кінцевою датою повернення суми позики є 01.06.14. включно.

Позичальник зобов'язаний повернути суму позики до останнього дня терміну, встановленого в п. 4.1 Договору (п. 5.2 Договору). Позичальник має право на виконання зобов'язання щодо повернення суми позики частинами (п. 5.1 Договору).

Таким чином, в строк до 01.06.14. включно відповідач повинен був повернути позивачу на виконання умов Договору 270 000,00 грн. позики.

Проте відповідач всупереч умов Договору та вимогам діючого законодавства надані грошові кошти у встановлений строк не повернув.

Між сторонами було підписано та скріплено печатками акт звіряння взаємних розрахунків від 30.12.15. в якому сторони погодили. Що розмір заборгованості відповідача перед позивачем за Договором становить 270 000,00 грн.

Оскільки відповідач неналежним чином виконав взяті на себе зобов'язання, позивач вирішив звернутись з даним позовом до суду з метою захисту своїх прав та законних інтересів.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно зі ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідач своїм правом на подачу письмового відзиву не скористався. Доказів на обґрунтування своєї правової позиції у справі не надав.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд відзначає наступне.

У відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків. Цивільні права і обов'язки виникають як з передбачених законом договорів, так і з договорів, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться і в Господарському кодексі України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договорів, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Приписами ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України встановлено, що в силу зобов'язання одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За своєю правовою природою Договір є договором позики.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В силу ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ст. 193 ГК України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Оскільки відповідач прийняв безвідсоткову позику, однак в обумовлені строки не повернув позивачу 270 000,00 грн., позовні вимоги в цій частині є законними та обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню.

Позивач на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України просить суд стягнути з відповідача 167 412,99 грн. - збитків від інфляції, 13 515,00 грн. - 3% річних.

Згідно зі статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. (Відповідної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України у постанові № 48/23 від 18.10.2011 р. та Верховний Суд України у постанові № 3-12г10 від 08.11.2010 р.).

При протермінуванні повернення позики Позичальник сплачує відсотки в розмірі 3% річних виходячи з неповерненої суми за весь час протермінування. При цьому Позичальник зобов'язаний повернути суму позики збільшену з врахуванням індексу інфляції за весь час протермінування ( п. 6.1 Договору).

Судом здійснено перерахунок та встановлено, що періоди для нарахування 3% річних та збитків від інфляції позивачем визначено вірно (з 02.06.14. до моменту подання позовної заяви (02.02.16. дата підписання позовної заяви позивачем), з огляду на що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 167 412,99 грн. - збитків від інфляції, 13 515,00 грн. - 3% річних, внаслідок чого позовні вимоги в цій частині є такими, що підлягають задоволенню повністю.

В зв'язку з порушенням відповідачем умов Договору, позивач на підставі п. 6.1 Договору просить суд стягнути з відповідача на свою користь 32 266,85 грн. - пені.

Відповідно до п. 6.1 Договору, При протермінуванні повернення позики Позичальник сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на момент протермінування від протермінованої суми за кожен день протермінування.

Судом встановлено, що відповідач у встановлений Договорами строк свого обов'язку по перерахуванню коштів не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов'язання (в т.ч. у період, який вказано позивачем), тому дії відповідача є порушенням договірних зобов'язань (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.

Відповідно до ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.ст. 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, різновидом якої є штраф та пеня.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Судом встановлено факт прострочення виконання грошового зобов'язання, здійснено перерахунок пені та встановлено, що період для її нарахування позивачем визначено вірно (з 02.06.14. по 02.12.14.) і вірно визначено розмір пені, з огляду на що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 32 266,85 грн. - пені, а позовні вимоги в цій частині є такими, що підлягають задоволенню повністю.

При цьому, відповідачем не оспорено розрахунки пені, збитків від інфляції та 3% річних.

Відповідно до положень ст. 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 75, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Українсько-німецьке підприємство «ІММЕР ГЕВВІН ГРУП» (02230, м. Київ, вулиця Лесі Українки, б. 7; ідентифікаційний код 38898199) на користь Приватного підприємства «Кардинал» (81085, Львівська область, Яворівський район, с. Рясна-Руська, вул. Джерельна, 8; ідентифікаційний код 32790009) 270 000 (двісті сімдесят тисяч) грн. 00 коп. - основного боргу, 32 266 (тридцять дві тисячі двісті шістдесят шість) грн. 85 коп. - пені, 167 412 (сто шістдесят сім тисяч чотириста дванадцять) грн. 99 коп. - збитків від інфляції, 13 515 (тринадцять тисяч п'ятсот п'ятнадцять) грн. 00 коп. - 3% річних, 7 247 (сім тисяч двісті сорок сім) грн. 92 коп. - витрат по сплаті судового збору.

3. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 14.03.16.

Суддя Т.М. Ващенко