КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" березня 2016 р. Справа№ 910/23408/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Жук Г.А.

Сухового В.Г.

при секретарі судового засідання Євдокимові В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Український Лізинг»

на рішення Господарського суду міста Києва

від 13.10.2015

у справі № 910/23408/15 (суддя - Ващенко Т.М.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Український Бізнес Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Укрбізнесбанк» Білої І.В.

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Український Лізинг»

про стягнення 200 759,38 грн,

за участю представників сторін:

від позивача: Пріцак І.Є. - представник (довіреність №117 від 01.01.2016);

від відповідача: не з'явився,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Український Бізнес Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Укрбізнесбанк» Білої І.В. звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Український Лізинг» про стягнення 200 759,38 грн, зумовлених неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за кредитним договором від 05.11.2013 №258/Ю.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.10.2015 у справі №910/23408/15 позов задоволено повністю. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Український Лізинг» на користь Публічного акціонерного товариства «Український Бізнес Банк» 189 235 грн 50 коп. заборгованості за кредитом, 6 938 грн 52 коп. заборгованості зі сплати процентів, 3 906 грн 11 коп. пені, 567 грн 63 коп. штрафу. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Український Лізинг» в доход спеціального фонду Державного бюджету України 4 015 грн 19 коп. судового збору.

Не погоджуючись із рішенням суду, Товариство з обмеженою відповідальністю «Український Лізинг» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2015 скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення судом першої інстанції прийняте з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, неправильним і неповним дослідженням доказів, порушенням норм матеріального права, у зв'язку з чим висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

Зокрема, як стверджує апелянт, обставини, які згідно кредитного договору дають право банку на стягнення всієї суми кредиту та відсотків за користування кредитом не настали, нарахування відсотків у розмірі 50 %річних та 15% річних, на підставі пункту 4.6. кредитного договору, на думку апелянта, є неправомірним, оскільки має місце подвійне нарахування відсотків на суму кредиту.

Крім того, апелянт просив зупинити провадження у справі до вирішення пов'язаної з нею іншої справи №905/2620/15 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Український лізинг» до Публічного акціонерного товариства «Український бізнес банк» про визнання недійсними пунктів кредитного договору від 05.11.2013 №258/Ю.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 09.11.2015 апеляційну скаргу прийнято до апеляційного провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 30.11.2015.

В судовому засіданні 30.11.2015 в порядку статті 79 ГПК України було зупинено апеляційне провадження у даній справі до закінчення розгляду справи № 905/2620/15.

09.02.2016 через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від позивача надійшло клопотання про поновлення провадження у справі № 910/23408/15.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 15.02.2016 було поновлено апеляційне провадження у даній справі, розгляд апеляційної скарги призначено на 14.03.2016.

Позивач скористався правом, наданим статтею 96 Господарського процесуального кодексу України, надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

В судовому засіданні представник позивача проти доводів апеляційної скарги заперечив, вважає їх безпідставними, а судове рішення законним та обґрунтованим, у зв'язку з чим просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду без змін.

Відповідач у судове засідання не з'явився, через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з неможливістю забезпечити участь його представника у судовому засіданні.

Вислухавши думку представника позивача щодо заявленого скаржником клопотання, враховуючи, що за скаргою відповідача порушено апеляційне провадження, колегія суддів, порадившись, ухвалила здійснити розгляд справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності уповноваженого представника скаржника.

При цьому судова колегія наголошує на тому, що відкладення розгляду справи в порядку статті 77 ГПК України є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Вказаною статтею передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні, проте, строк розгляду даної справи сплинув, а спір може бути вирішеним за наявними у ній матеріалами.

Дотримання принципу вирішення спору упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом втілено у статті 6 Європейської конвенції з прав людини та статті 17 Закону України „Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" та є обов'язковим для господарського суду при розгляді кожної справи.

14.03.2016 в судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.

Судова колегія, розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, дослідивши подані докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права встановила наступне.

Місцевим господарським судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, 05.11.2013 між Публічним акціонерним товариством «Український бізнес банк» (в тексті договору - банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Український лізинг» (в тексті договору - позичальник) був укладений кредитний договір №258/Ю, відповідно до умов якого банк за наявності вільних грошових коштів надає позичальнику у тимчасове користування довгостроковий кредит у формі непоновлювальної кредитної лінії з лімітом кредитування (надалі - кредит) у сумі 416 000,00 грн на придбання основних засобів та супутні витрати по ним, строком до 30.10.2016 зі сплатою 21% річних. Ліміт кредитування зменшується відповідно до графіку погашення (додаток № 1). Проценти за користування кредитом нараховуються за кожен календарний день за методом «факт/360», тобто для розрахунку застосовується умовно 360 днів у році (пункт 1.1. кредитного договору).

Відповідно до пункту 3.1. договору банк зобов'язується відкрити позичальнику рахунок для обліку заборгованості за кредитом №3132.980.1 та рахунок для обліку нарахованих процентів №3132.980.1.

Пунктом 4.2. договору встановлено, що позичальник зобов'язується щомісячно, не пізніше 7 числа місяця, наступного за звітним, перераховувати на рахунок №3132 суму процентів за користування кредитом у відповідності до договору. У разі, якщо дата погашення процентів припадає на вихідний або святковий день, то платежі у погашення заборгованості повинні бути здійснені не пізніше наступного банківського дня.

Позичальник зобов'язується погашати наданий банком кредит згідно з графіком погашення, наведеним у Додатку №1, який є невід'ємною частиною договору (пункт 4.5. договору).

Згідно з пунктом 4.6. договору у разі невиконання зобов'язань відповідно до п. 4.5 цього договору, а саме, невиконання зобов'язання щодо зменшення суми ліміту кредитування з графіком погашення та/або невиконання зобов'язання щодо повного остаточного погашення кредиту до 30.10.2016 включно, позичальник сплачує банку проценти у розмірі 50% річних на суму простроченої заборгованості до моменту її погашення.

Відповідно до пункту 4.7. договору позичальник зобов'язаний кошти у погашення будь-якої заборгованості за цим Договором направляти на рахунок № 3132 для розподілу у наступній послідовності: прострочена заборгованість за комісіями; прострочена заборгованість за процентами; прострочена заборгованість за кредитом; комісії строк сплати яких настав; проценти, строк сплати яких настав; поточна заборгованість за кредитом.

Строк дії договору встановлюється з дня його підписання і до повного погашення позичальником усіх зобов'язань за ним (пункт 8.12. кредитного договору).

Додатковою угодою № 1 від 14.10.2014 до договору сторони внесли зміни до пунктів 1.1. та 4.6. договору та виклали їх в наступній редакції:

«1.1. Банк за наявності вільних грошових коштів надає позичальнику у тимчасове користування довгостроковий кредит у формі непоновлювальної кредитної лінії з лімітом кредитування (надалі - кредит) у сумі 416 000,00 грн на придбання основних засобів та супутні товари по ним, строком до 30.10.2016 зі сплатою: в період з 05.11.2013 до 30.09.2014 включно 21% річних; в період з 01.10.2014 по 30.10.2016 включно 15% річних. Ліміт кредитування зменшується відповідно до графіку погашення (додаток №1). Проценти за користування кредитом нараховуються за кожен календарний день за методом "факт/360", тобто для розрахунку застосовується умовно 360 днів у році»;

«4.6. У разі невиконання зобов'язань відповідно до пункту 4.5. цього договору, а саме, невиконання зобов'язання щодо зменшення суми ліміту кредитування з графіком погашення та/або невиконання зобов'язання щодо повного остаточного погашення кредиту до 30.10.2016 включно, позичальник сплачує банку проценти у розмірі: в період з 05.11.2013 до 30.09.2014 включно - 50% річних на суму простроченої заборгованості до моменту її погашення, починаючи з 01.10.2014 - 15% річних на суму простроченої заборгованості до моменту її погашення».

Визначаючи правову природу відносин, що склались між сторонами в ході виконання договору, суд першої інстанції правильно зазначив, що такі мають ознаки кредитного договору, за яким, у відповідності до частини 1 статті 1054 Цивільного кодексу України, банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно частини 2 статті 1054 Цивільного кодексу України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 "Позика" глави 71 "Позика. Кредит. Банківський вклад" Цивільного кодексу України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Частиною 1 статті 1049 Цивільного кодексу України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За приписами частини 1 статті 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України).

За приписами статей 509, 526 ЦК України, статей 173, 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Як правильно встановлено місцевим господарським судом, на виконання умов договору позивач надав відповідачеві кошти в кредит у розмірі 416 000,00 грн, що підтверджується наявним у матеріалах справи меморіальним ордером від 05.11.2013 №823_26 (а.с.17).

Відповідно до пункту 5.3. кредитного договору банк має право вимагати від позичальника дострокового розірвання кредитного договору та/або дострокового погашення суми кредиту, процентів, комісій, неустойок та збитків у разі недотримання позичальником умов договору. Про намір дострокового розірвання кредитного договору та/або дострокового погашення та повернення виданих кредитних коштів, сплати процентів, нарахованих за кредитом, комісій, неустойок і збитків, банк письмово повідомляє позичальника. Позичальник зобов'язаний протягом 30 днів з моменту отримання письмової вимоги банку достроково повернути кредит, сплатити проценти, комісії, неустойку, передбачені договором

Враховуючи те, що ТОВ «Український лізинг» не здійснило погашення кредиту за Графіком, встановленим у Додатку №1, позивачем 17.07.2015 було направлено відповідачеві вимогу №3800, в якій позивач вимагав протягом тридцяти днів сплатити заборгованість по кредиту, по відсоткам та пеню. Направлення вказаної вимоги відповідачу та отримання її останнім підтверджується повідомленням про вручення 28.07.2015 поштового відправлення, описом вкладення від 17.07.2015, списком згрупованих поштових відправлень та квитанцією про сплату поштових послуг (а.с.23-25).

Відповідач на вказану вимогу не відреагував, суму заборгованості за кредитним договором не оплатив, що стало підставою для звернення позивача з даним позовом до суду.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач виконав взяті на себе договірні зобов'язання, однак відповідач в порушення умов договору отримані кредитні кошти повернув частково, у зв'язку з чим у відповідача станом на дату подання позову наявна заборгованість по кредиту у розмірі 189 235,50 грн та по процентах - 6 938,52 грн. Розмір заборгованості підтверджується банківською випискою з рахунку позивача за період з 05.11.2013 по 21.09.2015 (а.с.61-62).

Зважаючи на те, що розмір заборгованості підтверджується матеріалами справи та спростовано відповідачем, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про наявність підстав для стягнення з відповідача 189 235,50 грн заборгованості за кредитом та 6 938,52 грн заборгованості за процентами.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, апелянт вказував на неправомірне подвійне стягнення позивачем відсотків за користування кредитом на підставі пункту 1.1. кредитного договору та відсотків, передбачених пунктом 4.6. кредитного договору.

З приводу цього, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до пункту 4.6. кредитного договору (в редакції додаткової угоди від 14.10.2014 №1) позичальник зобов'язується у разі невиконання зобов'язань відповідно до пункту 4.5. договору, а саме, невиконання зобов'язання щодо зменшення суми ліміту кредитування з графіком погашення та/або невиконання зобов'язання щодо повного остаточного погашення кредиту до 30.10.2016 включно, позичальник сплачує банку проценти у розмірі: в період з 05.11.2013 до 30.09.2014 включно - 50% річних на суму простроченої заборгованості до моменту її погашення, починаючи з 01.10.2014 - 15% річних на суму простроченої заборгованості до моменту її погашення.

Даним пунктом договору сторони передбачили можливість нарахування відсотків та їх розмір у разі порушення зобов'язання щодо своєчасної сплати відповідної частини кредиту та/або повного остаточного погашення кредиту, що відповідає вимогам частини 2 статті 625 ЦК України, якою унормовано, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Приписи статті 625 ЦК України про розмір процентів (3% річних), що підлягають стягненню за порушення грошового зобов'язання, є диспозитивними та застосовуються, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, проте кредитним договором №258/Ю передбачено ставки процентів у розмірі 50 та 15% річних відповідно, в залежності від періоду прострочення.

Проценти, передбачені статтею 625 ЦК України, за своєю природою відрізняються від процентів, які підлягають сплаті за правомірне користування чужими грошовими коштами.

Проценти, визначені статтями 1048, 1056-1 ЦК України та пунктом 1.1. кредитного договору, є платою за користування чужими грошовими коштами, яка, за відсутності іншої домовленості сторін, сплачується боржником за весь період користування грошовими коштами, у тому числі, після настання терміну їх повернення.

Разом з цим, за порушення виконання грошового зобов'язання на боржника покладається відповідальність відповідно до статті 625 ЦК України, яка полягає у вигляді відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення виконання зобов'язання, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи відмінність правової природи процентів, передбачених пунктом 1.1. кредитного договору, і процентів, що стягуються відповідно до пункту 4.6. кредитного договору, а також відсутність у чинному законодавстві обмежень, одночасне стягнення процентів, передбачених статтями 1048, 1056-1 ЦК України та процентів річних від простроченої суми, передбачених статтею 625 ЦК України, є правомірним.

З огляду на викладене, апеляційний господарський суд вважає обґрунтованим нарахування позивачем процентів на прострочену суму боргу по кредиту у розмірі 50% річних у період з 05.11.2013 по 30.09.2014 та в розмірі 15% річних, починаючи з 01.10.2014, право на які закріплено ч. 2 ст. 625 ЦК України та положеннями кредитного договору, в той час, як проценти у розмірі 21% річних та 15% річних були визначені та нараховані позивачем згідно пункту 1.1. кредитного договору (в редакції додаткової угоди від 14.10.2014 №1) за правомірне користування кредитними коштами.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В апеляційній скарзі відповідач також зазначив, що надіславши вимогу від 17.07.2015 №3800 позивач встановив новий строк для виконання зобов'язань за кредитним договором, а тому в останнього відсутні підстави для дострокового повернення суми кредиту та процентів.

Згідно з частиною 2 статті 1050 України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Колегія суддів звертає увагу, що в пункті 3.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 24.11.2014 №1 «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з кредитних договорів» зазначено, що у силу положень частини 2 статті 1054 ЦК України до кредитних правовідносин підлягає застосуванню частина 2 статті 1050 зазначеного Кодексу, якою встановлено санкцію за прострочення повернення чергової частини позики, а саме, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, що належать йому відповідно до статті 1048 ЦК України. У такому випадку дострокове повернення кредиту не має ознак одностороннього припинення договірних зобов'язань та є належним способом захисту порушеного права.

Враховуючи доведеність позивачем прострочення оплати відповідачем чергової частини кредиту, наявність у позивача згідно пункту 5.3. кредитного договору та ч. 2 ст. 1050 ЦК України права вимагати дострокового повернення всієї суми кредитних коштів без обов'язкового розірвання кредитного договору, апеляційний господарський суд вважає правильним висновок Господарського суду міста Києва про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Український лізинг» заборгованості по кредиту у розмірі 189 235,50 грн.

Водночас, у зв'язку з простроченням відповідачем виконання грошових зобов'язань позивач просив стягнути з відповідача пеню, розмір якої згідно його розрахунку складає 3 156,34 грн за простроченим основним боргом та 749,77 грн за простроченими процентами, а також 679,25 грн штрафу.

Відповідно до статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до частини 1 статті 546 та частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання забезпечується, зокрема, неустойкою, яка визначається як пеня та штраф і є грошовою сумою або іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов'язання.

За порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених Господарським кодексом України, іншими законами та договором (ч. 2 ст. 193, ч. 1 ст. 216 та ч. 1 ст. 218 ГК України).

Одним із видів господарських санкцій згідно з частиною 2 статті 217 ГК України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню.

Штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання, або неналежного виконання господарського зобов'язання (частина 1 статті 230 Господарського кодексу України).

Розмір штрафних санкцій відповідно до частини 4 статті 231 Господарського кодексу України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання, або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Згідно з частиною 6 статті 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Згідно зі статтями 1 та 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Щодо можливості одночасного стягнення пені та штрафу колегія суддів зазначає наступне.

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов'язань передбачено частиною 2 статті 231 Господарського кодексу України.

В інших випадках порушення виконання господарських зобов'язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується зі свободою договору, встановленою статтею 627 Цивільного кодексу України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Відповідно до пункту 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» застосування такого виду неустойки як штраф до грошового зобов'язання законом не передбачено, що, втім, не виключає можливості його встановлення в укладеному сторонами договорі (наприклад, за необґрунтовану відмову від переказу коштів за розрахунковими документами отримувача коштів), притому і як самостійний захід відповідальності, і як такий, що застосовується поряд з пенею. В останньому випадку не йдеться про притягнення до відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення двічі, тому що відповідальність настає лише один раз - у вигляді сплати неустойки, яка включає у себе і пеню, і штраф як лише форми її сплати.

Отже, чинне законодавство допускає можливість одночасного стягнення з учасника господарських відносин, що порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені, які не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 30.05.2011у справі №42/252, від 27.04.2012 у справі №06/5026/1052/2011 та від 09.04.2012 у справі №20/246-08.

Крім того, відповідно до частин 1, 2 статті 67, частини 4 статті 179 Господарського кодексу України, відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов'язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відповідальність у вигляді пені за несвоєчасну сплату нарахованих процентів, встановлена сторонами у пункті 5.10. кредитного договору, відповідно до якого, при порушенні строків погашення кредиту, нарахованих за ним процентів, комісій (п. 4.2, п. 4.3, п. 4.5) вимагати від позичальника за кожен день прострочення сплатити пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченої заборгованості за кредитом.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, нарахований на суму основного боргу у розмірі 3 156,34 грн за період з 03.06.2015 по 27.08.2015 та за простроченими процентами у розмірі 749,77 грн за період з 08.04.2015 по 27.08.2015, колегія суддів встановила, що вказаний розрахунок є арифметично правильним, а тому позовна вимога про стягнення пені підлягає задоволенню у повному обсязі.

Пунктом 7.1. кредитного договору встановлено, що у разі несвоєчасного повернення кредиту у строки, вказані у пунктах 4.5. договору, за вимогою банку позичальник сплачує банку штраф у розмірі 2 процента від суми заборгованості за основним боргом на дату пред'явлення вимоги.

Колегією суддів встановлено, що позивач правильно розрахував розмір штрафу, а тому вказана позовна вимога підлягає задоволенню у повному обсязі.

За приписами статей 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2015 у справі №910/23408/15 прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому, підстав для його скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Український Лізинг» задоволенню не підлягає.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладається на апелянта.

Керуючись статтями 4-3, 32-34, 43, 44, 49, 96, 99, 101 - 106 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Український Лізинг» на рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2015 у справі №910/23408/15 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2015 у справі №910/23408/15 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/23408/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді Г.А. Жук

В.Г. Суховий