РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.02.2016Справа №910/31390/15
Господарський суд міста Києва у складі судді Чебикіної С.О., розглянувши справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ранфорт ЛТД» до Публічного акціонерного товариства "Кредитпромбанк" третя особа: Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк" про визнання недійсною додаткової угоди, за участю представників позивача - Бондара О.О., довіреність №б/н від 12.01.2016 року, відповідача - Кириєнка С.А., довіреність №2 від 11.02.2016 року, третьої особи - Таболіна О.С., довіреність №б/н від 20.01.2016 року,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року позивач звернувся до господарського суду м. Києва з позовом про визнання недійсною додаткової угоди №2 від 10.01.2011 року до договору РЕПО №РО 01.007/09 від 22.10.2009 року, яка була укладена між Товариством з обмеженою відповідальністю «Ранфорт ЛТД» та Публічним акціонерним товариством "Кредитпромбанк".

Ухвалою господарського суду м. Києва від 14.12.2015 року порушено провадження у справі та призначено справу до розгляду на 20.01.2016р.

12.01.2016 року відповідачем через канцелярію суду надано клопотання про залучення до участі в справі іншого відповідача - Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк", в задоволенні якого судом відмовлено за безпідставністю.

18.01.2016 року через канцелярію господарського суду м. Києва відповідачем надано відзив на позовну заяву в якому він просив застосувати строк позовної давності та відмовити в позові.

20.01.2016 року в судовому засіданні оголошено перерву на 01.02.2016 року.

26.01.2016 року позивачем через канцелярію суду надано письмові пояснення у справі.

28.01.2016 року відповідачем через канцелярію суду надано клопотання про залучення Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк" до участі в справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 01.02.2016 року Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк" залучено до участі в справі в якості третьої особи.

17.02.2016 року третьою особою через канцелярію суду надано відзив на позовну заяву, в якому вона просить в задоволенні позову відмовити.

17.02.2016 року третьою особою в судовому засіданні надано клопотання про застосування строку позовної давності.

В судовому засіданні 17.02.2016 року оголошено перерву на 24.02.2016 року.

В судовому засіданні 24.02.2016 року третьою особою надано письмові пояснення у справі.

В судовому засіданні 24.02.2016 року позивачем надано клопотання про скасування рішення про залучення до участі в справі в якості третьої особи ПАТ «Дельта Банк», в задоволенні якого судом відмовлено за безпідставністю.

Заслухавши пояснення представників позивача, відповідача та третьої особи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Предметом спору є вимоги позивача про визнання недійсною додаткової угоди №2 від 10.01.2011 року до договору РЕПО №РО 01.007/09 від 22.10.2009 року, з тих підстав, що вона укладена з порушенням вимог чинного законодавства України.

Ст. 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 203 Цивільного кодексу України закріплено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину

1. Зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Судом встановлено, що 22.10.2009 р. між ПАТ «Кредитпромбанк» (банк) та позивачем (клієнт) було укладено договір РЕПО № РО 01.007/09 (далі - договір РЕПО).

Відповідно до п. 1.1. договору РЕПО було визначено, що клієнт передає банку на строк з 22.10.2009 р. до 22.10.2010 р. включно майнові права на цінні папери, зазначені в п. 1.6. цього договору, а банк надає та клієнт приймає на умовах, передбачених цим договором, грошові кошти в сумі 281 520 886, 41 грн. на строк до 22.10.2010 р. включно.

Згідно з п. 1.3. договору РЕПО передбачено, що клієнт зобов'язується повернути банку грошові кошти в сумі 328 653 113,21 грн., а банк зобов'язується повернути клієнту майнові права на цінні папери, зазначені в п. 1.6. цього договору на дату повернення клієнтом грошових коштів, зазначену в п. 1.4. цього договору.

Відповідно до п. 1.5. договору було визначено, що різниця між сумою грошових коштів, що надаються банком клієнту згідно п. 1.1. цього договору, та грошовими коштами, що повертаються клієнту банку згідно з п. 1.3. цього договору, є процентним доходом банку (процентними витратами клієнта) за користування клієнтом наданими грошовими коштами та становить 47 132 226,80 грн.

Пунктом 1.7. договору сторони передбачили, що право власності на цінні папери, зазначені в п. 1.6. цього договору, не переходить від клієнта до банку протягом всього строку дії цього договору, за винятком підстав, передбачених п. 2.5. цього договору.

Згідно з п. 5.1. договору РЕПО договір набирає чинності з моменту його підписання банком і клієнтом, тобто з дати, зазначеної першою зверху на першій сторінці цього договору, і діє до 25.10.2010 р. включно, але у будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за цим договором або до його розірвання.

На виконання умов договору РЕПО ПАТ «Кредитпромбанк» надало позивачу грошові кошти в сумі 281 520 886, 41 грн.

Умови вищевказаного договору РЕПО неодноразово змінювалися шляхом укладення додаткових угод.

Так, додатковою угодою №1 від 22.10.2010 року внесено зміни до договору РЕПО, зокрема, до п. 5.1., яким визначено, що договір РЕПО діє до 27.12.2010 року.

Оспорюваною додатковою угодою №2 від 10.01.2011 року внесено зміни до договору Репо, зокрема, до п. 5.1., яким визначено, що договір РЕПО діє до 02.03.2011 року.

27.09.2013р. між ПАТ "Кредитпромбанк" (продавець) та Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" (покупець) було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого покупець набув право вимоги до Товариства з обмеженою відповідальністю "РАНФОРТ ЛТД" за договором РЕПО від 22.10.2009 р.

Рішенням господарського суду міста Києва від 17.11.2015 у справі № 910/23066/15 за позовом Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" до Товариства з обмеженою відповідальністю "РАНФОРТ ЛТД" про стягнення 544 708 750, 44 грн. заборгованості за договором РЕПО від 22.10.2009 р. в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю, оскільки договір купівлі-продажу прав вимоги від 27.09.2013р., між ПАТ "Кредитпромбанк" (продавець) та Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" (покупець) було укладено всупереч п. 5.4. договору РЕПО та ч. 1 ст. 516 Цивільного кодексу України без згоди Товариства з обмеженою відповідальністю "РАНФОРТ ЛТД". Постановою Київського апеляційного господарського суду від 23.02.2016 року зазначене рішення залишено без змін.

В методичних вказівках з інспектування банків «Система оцінки ризиків» схвалених постановою Правління НБУ від 15.03.2004 року №104 надано визначення Репо - скорочення від англійського терміну «repurchase agreement» - угода про продаж із подальшим викупом. На практиці - вид банківської операції, за яким об'єкт (як правило, цінні папери) передаються контрагенту в обмін на інший об'єкт (як правило, грошові кошти), а через визначений проміжок часу проводиться обов'язковий зворотний обмін. Таким чином сторона, яка передає об'єкт, отримує від нього вторинну ліквідність і не втрачає права власності над об'єктом. З іншого боку, сторона, яка отримує об'єкт у тимчасове користування, набуває права отримувати доходи за об'єктом плюс заробляє на різниці між ціною первісного та зворотного обміну.

З аналізу визначення, наданого поняттю операціям зворотного та прямого РЕПО в Положенні про регулювання Національним банком України ліквідності банків України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України № 259 від 30.04.2009 р., вбачається, що під операцією РЕПО розумілась операція, що ґрунтується на двосторонньому договорі про продаж цінних паперів з одночасним зобов'язанням зворотного їх викупу за обумовленою в договорі ціною та на обумовлену дату.

Відповідно до Правил (умов) здійснення діяльності з торгівлі цінними паперами: брокерської діяльності, дилерської діяльності, андеррайтингу, управління цінними паперами затверджених рішенням Державної комісії з цінних паперів та фондового ринку від 12.12.2006 року №1449 предметом договору РЕПО є здійснення торговцем у власних інтересах або в інтересах клієнта та за його рахунок купівлі (продажу) цінних паперів (на підставі укладених договорів комісії, доручення, управління або разових замовлень до договору на брокерське обслуговування) із зобов'язанням зворотного продажу (купівлі) через визначений строк або на вимогу однієї із сторін за заздалегідь обумовленою ціною.

Договір РЕПО (за винятком договорів РЕПО, що укладаються на фондових біржах) повинен містити:

а) ціну цінних паперів за першою та другою частинами операції РЕПО;

б) строк та умови оплати цінних паперів, які є об'єктом цивільних прав за договором, за першою та другою частинами операції РЕПО;

в) строк та умови здійснення переходу прав власності на цінні папери за першою та другою частинами операції РЕПО;

г) порядок розірвання договору внаслідок невиконання або неналежного виконання однією із сторін умов договору, у тому числі порядок інформування сторін про розірвання договору;

ґ) порядок зарахування зустрічних вимог при односторонній відмові від другої частини операції внаслідок невиконання або неналежного виконання іншою стороною умов договору РЕПО;

д) спосіб проведення розрахунків (з дотриманням/без дотримання принципу «поставка цінних паперів проти оплати») за першою та другою частинами операції РЕПО.

Відповідно до п. 14.1.167. ст. 14 Податкового кодексу України визначено, що операція РЕПО - операція купівлі (продажу) цінних паперів із зобов'язанням зворотного їх продажу (купівлі) через визначений строк за заздалегідь обумовленою ціною, що здійснюється на основі єдиного договору РЕПО. В цілях цього Кодексу строк між датами виконання першої та другої частин операції РЕПО (строк РЕПО) не може перевищувати одного року.

Згідно з ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

В розумінні зазначених правових норм позивачем не доведено суду обґрунтованість позовних вимог та не надано належних доказів, що підтверджують порушення законних прав позивача укладанням спірної додаткової угоди.

Судом не встановлено обставин, з якими закон пов'язує визнання недійсною оспорюваної додаткової угоди.

За таких обставин, правові підстави для задоволення позовних вимог відсутні, і тому в позові про визнання недійсною додаткової угоди №2 від 10.01.2011 року до договору РЕПО №РО 01.007/09 від 22.10.2009 року, яка була укладена між Товариством з обмеженою відповідальністю «Ранфорт ЛТД» та Публічним акціонерним товариством "Кредитпромбанк" слід відмовити.

Статтями 256, 257 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною першою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до статті 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Пунктом 2.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" встановлено, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Оскільки право та охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду, не порушено відповідачем, то в позові слід відмовити з підстав його необґрунтованості.

Судовий збір відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 33, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до вимог ст. 85 ГПК України.

Повне рішення складено 09.03.2016р.

Суддя С.О.Чебикіна