ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.03.2016р. Справа № 914/177/16

за позовом:Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради, м. Львів;
до відповідача: за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача:Комунального підприємства «Крокус-послуги», м. Львів; Товариства з обмеженою відповідальністю «Хімпобутсервіс», м. Львів;
про:зобовязання звільнити та повернути обєкт оренди та стягнення боргу у сумі 6146,98грн.
Суддя Крупник Р.В. Секретар Айзенбарт А.І.
Представники сторін:
від позивача:ОСОБА_1 представник (довіреність №2302-вих-8 від 05.01.2016р.);
від відповідача: від третьої особи: не зявився; не зявився.

Представнику позивача розяснено права і обовязки передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України. Заяв про відвід судді та здійснення технічної фіксації судового засідання не надходило.

СУТЬ СПОРУ:

18.01.2016 року на розгляд господарського суду Львівської області поступила позовна заява Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради (надалі Позивач) до Комунального підприємства «Крокус-послуги» про зобовязання звільнити та повернути у 15-денний строк, шляхом передачі за актом приймання-передачі нежитлових приміщень загальною площею 27,30 кв.м., що знаходяться за адресою: м. Львів, вул. Шевченка, 26 та стягнення заборгованості у сумі 6146,98грн.

Ухвалою суду від 20.01.2016р. порушено провадження у справі, її розгляд призначено на 11.02.2016р. Ухвалою суду від 11.02.2016р. залучено до участі у справі Товариство з обмеженою відповідальністю «Хімпобутсервіс» в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, розгляд справи відкладено на 29.02.2016р. Ухвалою від 29.02.2016р. розгляд справи було відкладено на 14.03.2016р.

Представник позивача в судове засідання зявився, позовні вимоги підтримав, просив позов задоволити повністю. В засіданні зазначив, що 11.12.2006р. між позивачем та відповідачем було укладено Договір оренди нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень) №Ш-4907-5, згідно умов котрого позивач передав, а відповідач прийняв у строкове платне користування нежитлові приміщення загальною площею 27,30 кв.м., що знаходяться за адресою: м. Львів, вул. Шевченка, 26. Договір було укладено строком до 10.12.2007р. Як зазначає представник, 14.01.2015р. позивач направив відповідачу лист №2302-вих-119 від 13.01.2015р., яким повідомив відповідача про припинення договірних відносин за договором оренди у звязку із закінченням його терміну дії 10.12.2007р., а також повідомив відповідача про необхідність протягом 15 днів повернути балансоутримувачу орендоване приміщення по акту приймання-передачі. Оскільки, відповідач свого обовязку щодо повернення орендованого приміщення не виконав, позивач просить суд зобовязати відповідача звільнити та повернути приміщення, а також стягнути заборгованість із сплати неустойки за несвоєчасне повернення приміщення за період з 01.09.2015р. по 30.11.2015р. у розмірі 6146,98 грн.

Відповідач явки повноважного представника в жодне судове засідання не забезпечив, вимог ухвал суду не виконав, відзиву на позовну заяву не подав.

Ухвали суду надсилалися відповідачу на адресу, зазначену позивачем у позовній заяві та адресу, яка вказана у ЄДР юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців: м. Львів, вул. Зелена, 153, а також на адресу, котра зазначена у договорі оренди: м. Львів, вул. Шевченка, 26. Однак поштові конверти з ухвалами, які направлялися за зазначеними адресами відповідачу, повернулися до суду з відміткою відділення поштового звязку «за зазначеною адресою не проживає (вибули)».

Пунктом 3.9.1. Постанови Пленуму ВГС України від 26.12.2011р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» встановлено, що в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Третя особа явки повноважного представника в судове засідання не забезпечила, хоча належним чином була повідомлена про час, дату та місце судового розгляду. 14.03.2016р. через канцелярію суду від третьої особи надійшли пояснення по справі, в яких ТОВ «Хімпобутсервіс» просить суд відмовити в задоволенні позову повністю, оскільки згідно наказу КП «Крокус - послуги» №18 від 17.07.2007р. право оренди на приміщення за адресою: м. Львів, вул. Шевченка, 26 було передано ТОВ «Хімпобут», який станом на сьогодні є належним користувачем приміщення, а тому підстав звільнення КП «Крокус - послуги» приміщення немає. Крім цього, на думку третьої особи, розрахунок орендної плати проведений позивачем є нікчемним та безпідставним, оскільки орендна плата за користування приміщенням складає лише 1 грн. на рік. Крім цього, у раніше поданих поясненнях третя особа зазначила, що договір був пролонгований на новий строк, оскільки повідомлення про припинення дії договору (як стверджує позивач направлялося 13.01.2015р.), тобто поза межами місячного строку після закінчення строку дії договору.

Відповідно до п. 3.9.2. вказаної Постанови, у випадку незявлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи зазначене, а також беручи до уваги закінчення двомісячного строку розгляду справи, суд прийшов до висновку, що неявка належним чином повідомленого відповідача та третьої особи про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає вирішенню спору, оскільки дослідивши наявні матеріали справи, суд визнав їх достатніми для того, щоб розглянути спір за цими матеріалами.

Заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

11.12.2006р. між Управлінням комунального майна Львівської міської ради (правонаступником якого являється позивач) (орендодавець) та відповідачем (орендар) укладено Договір оренди нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень) №Ш-4907-5 (надалі Договір) відповідно до положень Розділу 1 котрого орендодавець відповідно до наказу Управління комунального майна Львівської міської ради №375-О від 07.07.2006р. та договору оренди №Ш-2995-5 від 14.06.2005р. передає, а орендар приймає в строкове, платне користування нерухоме майно, що перебуває на балансі ЛКП «Янів-405» та знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Шевченка, 26, загальною площею 27,30 м2 з індексами приміщень 18-1, відповідно до даних технічного паспорта ЛОБТІ від 12.12.1997р. за інвентарним номером 186.

Відповідно до Розділу 2 Договору, цільове призначення обєкта оренди приймальний пункт.

Згідно положень, передбачених пунктами 3.1, 3.3. Договору приймання-передача обєкта оренди здійснюється орендарем та балансоутримувачем. У звязку з фактичним використанням орендарем обєкта оренди за попереднім договором, обєкт оренди вважається переданим в оренду з моменту підписання даного договору.

Термін договору оренди визначений з 11 грудня 2006 року до 10 грудня 2007 року. Перебіг терміну дії Договору оренди та настання обовязку орендаря щодо внесення орендної плати починається з дати підписання сторонами даного договору. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії Договору, він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені Договором (положення п. 4.1.-4.3. Договору).

Так, пунктом 4.8. Договору передбачено, що його чинність припиняється внаслідок, зокрема, закінчення строку, на який його було укладено; дострокового розірвання за взаємною згодою сторін або за рішенням господарського суду.

За умовами п. 9.1., 9.3., 9.4. Договору, повернення орендодавцю обєкта оренди здійснюється після закінчення терміну дії Договору або дострокового його припинення чи розірвання. Обєкт оренди повинен бути переданий орендарем та прийнятий орендодавцем (чи за його дорученням балансоутримувачем) протягом 15 днів з моменту настання однієї із подій, вказаних в п. 9.1. цього договору. При передачі обєкта оренди складається акт здачі-приймання, який підписується сторонами.

Як зазначив в судовому засіданні представник позивача та як вбачається з позовної заяви, 14.01.2015р. Управлінням комунальної власності ДЕП ЛМР було направлено відповідачу повідомлення №2302-вих-119 від 13.01.2015р. про припинення договірних стосунків у звязку із закінченням терміну дії договору оренди, яким повідомлено відповідача, що Договір припинив свою дію з 10.12.2007р. та протягом 15 днів останній зобовязаний повернути балансоутримувачу орендоване приміщення по акту приймання-передачі. Разом з тим, відповідач свого обовязку щодо звільнення орендованого приміщення не виконав, а відтак позивач просить зобовязати відповідача повернути приміщення в судовому порядку та стягнути заборгованість із сплати неустойки за несвоєчасне повернення приміщення за період з 01.09.2015р. по 30.11.2015р. у розмірі 6146,98 грн.

Встановивши наведені обставини справи, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити, виходячи з наступного.

Статтею 174 ГК України визначено, що однією з підстав виникнення господарського зобов'язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (ч. 1 ст. 193 ГК України).

Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконану роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання обов'язку.

Положеннями ч. 1 ст. 283 ГК України, які кореспондуються з положеннями ст. 759 ЦК України встановлено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Статтею 764 ЦК України, положення котрої є аналогічними до положень статті 284 ГК України передбачено, що якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» норми якого є спеціальними, враховуючи правовий статус майна - комунальне майно, у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Сторонами Договору також узгоджено, що у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором (п. 4.3 Договору).

При цьому законодавчо не встановлений початок перебігу строку для надіслання заяви однією із сторін про припинення або зміну умов договору. Відтак, в даному випадку має значення лише те, чи збіг встановлений місячний термін для заяви однієї із сторін про припинення або зміну договору оренди після закінчення терміну дії такого договору, оскільки саме із його закінченням пов'язане продовження договору оренди на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Як встановлено судом, відповідно до п.4.1 Договору термін договору оренди визначений з 11 грудня 2006 року до 10 грудня 2007 року. Оскільки між сторонами не існувало жодних заперечень щодо його продовження, укладений Договір неодноразово продовжувався аж до 10.12.2014р.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем в якості доказу повідомлення відповідача про припинення дії Договору було надано лист №2302-вих-119 від 13.01.2015р. з реєстром №2 від 14.01.2015р. згрупованих поштових відправлень та поштову квитанцію (фіскальний чек) про направлення списку кореспонденції за №121 від 14.01.2015р.

Таким чином, судом встановлено, що позивачем направлено повідомлення про припинення дії Договору 14.01.2015р., тобто після спливу місячного строку після закінчення строку дії Договору. Відтак, враховуючи те, що повідомлення про припинення договірних відносин було направлене позивачем не у встановлений законом термін, укладений між сторонами Договір поновив свою дію до 10.12.2015р.

Крім цього, відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Статтею 33 ГПК України унормовано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст. 34 ГПК України).

Як вже зазначалося, позивачем в якості доказу повідомлення відповідача про припинення дії Договору було надано лист №2302-вих-119 від 13.01.2015р. з реєстром №2 від 14.01.2015р. згрупованих поштових відправлень та поштову квитанцію (фіскальний чек) про направлення списку кореспонденції за №121 від 14.01.2015р.

Разом з тим, дослідивши вказані документи, суд зазначає, що вони не можуть свідчити про повідомлення позивачем відповідача про припинення дії Договору оренди, виходячи з наступного.

Згідно з п. 2 Правил поштового зв'язку, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №270 від 05.03.2009р. (надалі - Правила), згрупованими поштовими відправленнями, поштовими переказами є внутрішні реєстровані поштові відправлення, поштові перекази, кількість яких становить п'ять і більше, що одночасно подаються для пересилання одним відправником.

У разі відправляння згрупованих поштових відправлень, поштових переказів відправник складає їх список. Кількість поштових відправлень, поштових переказів одного виду та категорії, що включається до одного списку, кількість примірників списків та необхідність подання їх в електронному вигляді визначається оператором поштового зв'язку. До списку включаються поштові відправлення, поштові перекази, згруповані за способом пересилання. Список засвідчується підписом відправника. Якщо відправником є юридична особа, список згрупованих внутрішніх рекомендованих поштових карток, листів, бандеролей засвідчується підписом відповідального працівника цієї особи, список згрупованих внутрішніх листів та бандеролей з оголошеною цінністю, посилок, прямих контейнерів, поштових переказів - підписами керівника та головного бухгалтера. Підписи скріплюються відповідними печатками (за наявності). Про прийняття для пересилання згрупованих поштових відправлень, поштових переказів видається один розрахунковий документ на один список. Один примірник списку видається відправникові (п.п. 66, 67, 68 Правил).

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, реєстр (список) згрупованих поштових відправлень від 14.01.2015р. має номер №2, а наданий на підтвердження його відправлення фіскальний чек від 14.01.2015р. містить напис: «Список №121», тобто підтверджує відправлення поштових відправлень за списком №121, а не за №2, що розцінюється судом як неналежність доказу на підтвердження прийняття органом зв'язку до пересилання поштових відправлень згідно з списком згрупованих поштових відправлень №2 від 14.01.2015р., в тому числі і листа-повідомлення №2302-вих-119 від 13.01.2015р.

Представник позивача в свою чергу відмітила, що така невідповідність виникла у звязку з тим, що список та чек формуються різними програмами, а тому їм присвоюються різні номери відповідними приладами.

Втім, суд не бере до уваги наведені доводи позивача виходячи з наступного.

Згідно пункту 2 Правил надання послуг поштового звязку, розрахунковий документ - документ встановленої відповідно до Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» форми та змісту (касовий чек, розрахункова квитанція тощо), що підтверджує надання послуг поштового зв'язку.

Форма, зміст розрахункових документів, порядок реєстрації та ведення розрахункових книжок, книг обліку розрахункових операцій, а також форма та порядок подання звітності, пов'язаної із застосуванням реєстраторів розрахункових операцій або використанням розрахункових книжок, встановлюються органом доходів і зборів (ч. 1 ст. 8 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг»).

На виконання вказаних законодавчих положень Наказом Державної податкової адміністрації України №614 від 01.12.2000р., зареєстрованим в Міністерстві юстиції України за №105/5296 від 05.02.2001р. затверджено Положення про форму та зміст розрахункових документів, відповідно до п. 3.2 котрого фіскальний касовий чек на товари (послуги) повинен містити такі обов'язкові реквізити, зокрема, як найменування товару (послуги).

При цьому, найменування товару (послуги) - це слово, поєднання слів або слова та цифрового коду, які відображають споживчі ознаки товару (послуги) та однозначно ідентифікують товар чи послугу в документообігу суб'єкта господарювання (п. 1 Положення про форму та зміст розрахункових документів).

Наведені законодавчі положення спростовують твердження позивача про те, що список та чек формуються різними програмами, а тому їм присвоюються різні номери відповідними приладами та твердження, що законодавчо не встановлено обовязку зазначати у фіскальному чеку саме той номер, який вказано в списку згрупованих поштових відправлень.

З огляду на викладене лист №2302-вих-119 від 13.01.2015р. з реєстром №2 від 14.01.2015р. згрупованих поштових відправлень та поштова квитанція (фіскальний чек) про направлення списку кореспонденції за №121 від 14.01.2015р. є неналежними доказами повідомлення відповідача про припинення Договору №Ш-4907-5 від 11.12.2006р.

Слід зазначити, що даної правової позиції притримується ВГСУ у справі №5015/4952/12 від 15.05.2013р. за аналогічних обставин, викладених в даній справі.

Таким чином, враховуючи відсутність належних доказів повідомлення відповідача про припинення Договору №Ш-4907-5 від 11.12.2006р. протягом одного місяця після закінчення терміну його дії, цей договір вважається поновленим на встановлений у ньому строк і на тих самих умовах в порядку приписів ст. 764 ЦК України та ст. 17 ЗУ «Про оренду державного та комунального майна» до 10.12.2015р.

Відповідно до ч. 2 ст. 785 ЦК України якщо наймач не виконує обовязку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Оскільки судом встановлено, що обовязок звільнення та повернення орендованого за Договором приміщення після 10.12.2014р. і до 10.12.2015р. у відповідача був відсутній, правових підстав для стягнення з останнього заборгованості із сплати неустойки за несвоєчасне повернення приміщення за період з 01.09.2015р. по 30.11.2015р. у розмірі 6146,98 грн. немає, а тому суд в цій частині позовних вимог теж відмовляє.

Крім цього, за містом ч. 2 ст. 785 ЦК України неустойка обчислюється у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Пунктом 5.1. Договору передбачено, що розмір орендної плати за обєкт оренди визначається відповідно до чинної на момент укладення даного договору Методики розрахунку орендної плати за користування майном територіальної громади м. Львова, затв. ухвалою Львівської міської ради №2143 від 31.03.2005р. «Про внесення змін до ухвали міської ради від 31.10.2002 року №98 «Про затвердження методики розрахунку орендної плати за користування майном територіальної громади м. Львова» і складає одну гривню в рік.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів позовної заяви, позивач просить стягнути неустойку за період з 01.09.2015р. по 30.11.2015р. у розмірі 6146,98 грн., що виходячи із розміру узгодженої між сторонами орендної плати, є безпідставним.

Як вбачається з позовної заяви та додаткових пояснень позивача від 10.02.2016р., в позовній заяві зазначається також, що обєкт оренди використовує ТОВ «Хімпобутсервіс», який не є стороною Договору оренди та згода на передачу орендованого приміщення якому відповідачу не надавалася.

З цього приводу суд зазначає слідуюче.

Суд звертає увагу на те, що він розглядає справу в межах заявлених позовних вимог.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму ВГСУ №6 від 23.03.2012р. «Про судове рішення» рішення суду може ґрунтуватись лише на тих доказах, які були предметом дослідження і оцінки судом.

Як вбачається із змісту позовної заяви, не зважаючи на факт зазначення в ній того, що обєкт оренди використовує ТОВ «Хімпобутсервіс», який не є стороною Договору оренди та згода на передачу орендованого приміщення якому не надавалася, та факт долучення до матеріалів справи Акту №1146-НП/14 від 03.09.2014р. в котрому, за твердженням позивача, встановлено таке неправомірне користування приміщенням, підставами позовних вимог в даній справі все таки слугує те, що Договір оренди №Ш-4907-5 від 11.12.2006р. припинив свою дію 10.12.2014р., у звязку із направленням повідомлення про припинення договірних відносин, а також те, що відповідачем несвоєчасно було повернуто обєкт оренди після закінчення строку дії договору. У звязку з цим позивач просить суд зобов'язати відповідача звільнити та повернути приміщення, а також стягнути неустойку.

Суд зазначає, що обставини повязані із протиправною передачею і використанням ТОВ «Хімпобутсервіс» обєкту оренди не слугують підставою заявлення позовних вимог в даній справі. Вказане підтверджується і тим, що дані обставини, в силу положень п.2 ч.1 ст.783 ЦК України можуть слугувати підставою для заявлення вимоги про розірвання договору оренди із подальшою похідною вимогою про зобовязання повернути обєкт оренди і без вимоги про стягнення неустойки, передбаченої ст. 785 ЦК України. Разом з тим, таких вимог позивачем не заявлялося.

Відтак, предметом даного розгляду не являються правовідносини позивача та відповідача, щодо протиправної передачі третім особам обєкту оренди, а тому предметом дослідження та оцінки судом в даній справі не є обставини повязані з підставністю/безпідставністю перебування ТОВ «Хімпобутсервіс» в орендованих відповідачем приміщеннях.

Відповідно до ст. 49 ГПК України у звязку зі відмовою в позові судовий збір покладається на позивача.

Таким чином, керуючись ст.ст. 2, 4-3, 12, 32, 33, 34, 43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. В позові відмовити повністю.

2. Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 85 ГПК України та може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені ст.ст. 91-93 ГПК України.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення складено та підписано 17.03.2016 р.

Суддя Крупник Р.В.