КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" березня 2016 р. Справа№ 911/2749/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Сухового В.Г.

Жук Г.А.

при секретарі судового засідання Євдокимові В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги

Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Бровари»

на рішення Господарського суду Київської області

від 30.11.2015

у справі № 911/2749/14 (головуючий суддя - Щоткін О.В.)

за позовом Київської морської школи Товариства сприяння обороні України,

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Бровари»,

про розірвання договору оренди та стягнення 2 886,24 грн,

та за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Бровари»,

до Київської морської школи Товариства сприяння обороні України,

про визнання недійсними окремих положень Договору оренди № 45 від 01.10.2013,

за участю представників сторін:

від позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом): Федаш М.М. - представник (доручення №03 від 11.01.2016);

від відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом): Андрієнко С.В. - представник (довіреність №25/16 від 05.01.2016),

ВСТАНОВИВ:

Київська морська школа Товариства сприяння обороні України (надалі - Київська морська школа, позивач) звернулась до Господарського суду Київської області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Бровари» (надалі - ТОВ «НВП «Бровари», відповідач) про розірвання договору оренди та стягнення 2 394,42 грн заборгованості за комунальні платежі.

Під час розгляду справи позивачем було подано заяву від 21.07.2015 про зміну позовних вимог, яка розцінена судом першої інстанції як заява про збільшення розміру позовних вимог та прийнята ним до розгляду в порядку статті 22 ГПК України, відповідно до якої позивач просив суд стягнути з відповідача на користь позивача 2 886,24 грн заборгованості за договором оренди.

Рішенням Господарського суду Київської області від 25.08.2014 у справі № 911/2749/14 позов задоволено повністю. Розірвано договір оренди нежилих приміщень від 01.10.2013 №45, укладений між Київською морською школою Товариства сприяння обороні України та Товариством з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Бровари». Стягнуто з ТОВ «НВП «Бровари» на користь Київської морської школи 2 886,24 грн боргу та 3 045,00 грн судового збору.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 10.06.2015 рішення Господарського суду Київської області від 25.07.2014 скасовано та прийнято нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Постановою Вищого господарського суду України від 07.10.2015 рішення суду першої інстанції від 25.07.2014 та постанову апеляційної інстанції від 10.06.2015 скасовано, а справу №911/2749/14 направлено на новий розгляд до Господарського суду Київської області.

Повертаючи справу на новий розгляд, суд касаційної інстанції вказав на необхідність дослідження судом обставин фактичного отримання комунальних послуг, рахунки на компенсацію вартості яких були виставлені відповідачеві, визначення пропорційності вказаних у рахунках на оплату сум загальній вартості послуг, наданих позивачеві відповідними комунальними організаціями у співвідношенні до орендованої відповідачем площі.

В ході нового розгляду справи Товариство з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Бровари» звернулось із зустрічною позовною заявою до Київської морської школи Товариства сприяння обороні України про визнання недійсними окремих положень договору оренди від 01.10.2013 №45, яка ухвалою Господарського суду Київської області від 16.11.2015 прийнята для спільного розгляду з первісним позовом у справі №911/2749/14.

Рішенням Господарського суду Київської області від 30.11.2015 у справі №911/2749/15 первісний позов задоволено повністю. Розірвано договір оренди нежилих приміщень від 01.10.2013 №45, укладений між Київською морською школою Товариства сприяння обороні України та Товариством з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Бровари». Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Бровари» на користь Київської морської школи Товариства сприяння обороні України 2 886,24 грн відшкодування вартості комунальних послуг, 3045,00 грн судового збору за подання позову та 1766,10 грн судового збору за подання касаційної скарги. У задоволенні зустрічного позову про визнання недійсними пунктів 2.2., 2.6 та 7.4. договору оренди нежилого приміщення від 01.10.2013 №45 відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, Товариство з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Бровари» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Київської області у справі №911/2749/14 скасувати та прийняти нове рішення, яким в первісному позові відмовити повністю, зустрічний позов задовольнити.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення судом першої інстанції прийняте з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, неправильним і неповним дослідженням доказів, порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 09.02.2016 апеляційну скаргу у справі №911/2749/14 прийнято до провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя Мальченко А.О., судді Жук Г.А., Суховий В.Г. та призначено розгляд справи на 14.03.2016.

Позивач за первісним позовом скористався правом, наданим статтею 96 Господарського процесуального кодексу України, надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

В судовому засіданні представник скаржника підтримав вимоги апеляційної скарги в повному обсязі, просив її задовольнити, рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні первісних позовних вимог відмовити повністю, зустрічний позов задовольнити.

Представник позивача за первісним позовом проти доводів апеляційної скарги заперечив, вважає рішення законним та обґрунтованим, у зв'язку з чим просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити оскаржуване рішення без змін.

14.03.2016 в судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши уповноважених представників сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Місцевим господарським судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 01.10.2013 між Київською морською школою Товариства сприяння обороні України (в тексті договору - орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Бровари» (в тексті договору - орендар) був укладений договір оренди нежилих приміщень №45 (надалі - договір), згідно умов якого орендодавець зобов'язався надати, а орендар - прийняти в орендне користування приміщення для розташування офісу (виставочно-торгівельного залу для профгрупи) 35 кв.м. на 4-му поверсі в нежитловому приміщенні за адресою: м. Київ, вул. Володимира Сосюри, буд. 5. Дане приміщення належить орендодавцю, що підтверджується Свідоцтвом серії НБ № 01000812 про право власності на нежилий будинок, видане 18.09.1997 Київською міською державною адміністрацією (пункт 1.1. договору).

Відповідно до пункту 2.1. договору за користування орендованим приміщенням орендар щомісяця сплачує орендодавцю оренду плату в сумі 2 016,00 грн, з ПДВ.

Пунктом 2.2. договору встановлено, що вартість за отримані орендарем комунальні послуги (теплопостачання, електропостачання, водопостачання) не входить до орендної плати та сплачується на підставі виставлених орендодавцем рахунків пропорційно орендованій площі з урахуванням місць загального користування.

Орендна плата та комунальні платежі сплачуються орендарем по день фактичної здачі приміщення по акту приймання-передачі (пункт 2.7. договору).

Згідно з пунктом 3.3. договору орендар зобов'язаний своєчасно сплачувати орендні платежі.

Договір діє з 01 жовтня 2013 року по 01 жовтня 2014 року (пункт 7.2. договору).

За правовою природою укладений сторонами договір є договором найму (оренди), за яким, відповідно до частини 1 статті 759 Цивільного кодексу України, наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до частини 1 статті 761, частини 1 статті 762 Цивільного кодексу України право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. За користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Згідно з частиною 1 статті 795 Цивільного кодексу України передання наймачеві будівлі оформлюється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором.

У відповідності до статей 626, 629 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Договір вважається укладеним, якщо сторони досягли згоди щодо усіх умов договору та є обов'язковим до виконання.

За приписами статей 509, 526 ЦК України, статей 173, 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Місцевим судом встановлено, що на виконання договору позивач передав, а відповідач прийняв у користування орендоване приміщення, що підтверджується актом прийому-передачі приміщення від 01.10.2013, підписаним та скріпленим печатками сторін у договорі (т.1, а.с.27).

Як вбачається з матеріалів справи, для забезпечення приміщення, що є об'єктом оренди, комунальними послугами Київською морською школою було укладено наступні договори:

- з ТОВ «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦЯ» - договір від 02.07.2012 постачання теплової енергії у вигляді гарячої води;

- з КП «ПРОФДЕЗІНФЕКЦІЯ» - договір від 03.02.2014 №04-6447 з проведення захисту від шкідників та комплекс протиепідемічних заходів на території та в будівлях Київської морської школи Товариства сприяння обороні України;

- з АЕК «Київенерго» - договір від 12.05.2010 №10224 про постачання електричної енергії;

- з ВАТ «АК «Київводоканал» - договір від 31.08.2010 №09198/1-5-4 на постачання питної води та приймання стічних вод через приєднані мережі;

- з ТОВ «Селтік» - договір від 01.01.2009 №19/12/10-08 про надання послуг з вивезення та знешкодження твердих побутових відходів (ТПВ).

Факт отримання позивачем комунальних послуг від третіх осіб, їх обсяг та вартість підтверджується актами надання зазначених вище послуг за періоди з грудня 2013 року по січень 2014 року та з березня по червень 2014 року, підписаними представниками обох сторін та скріпленими печатками підприємств (т.3, а.с.32-58).

Місцевим судом встановлено, що Київська морська школа Товариства сприяння обороні України оплатила отримані комунальні послуги за спірний період, що підтверджується копіями відповідних платіжних доручень, наявних у матеріалах справи (т.2,а.с.35-70).

Оскільки умовами договору сторони передбачили механізм відшкодування орендарем витрат на оплату комунальних послуг, наданих орендодавцеві, Київська морська школа, керуючись пунктом 2.2 договору, виставила відповідачеві наступні рахунки на оплату: №1334 від 31.10.2013 на суму 287,70 грн, №1608 від 30.11.2013 на суму 288,40 грн, №1702 від 31.12.2013 на суму 514,08 грн, №153 від 31.01.2014 на суму 793,38 грн, №302 від 28.02.2014 на суму 769,44 грн, №460 від 31.03.2014 на суму 638,82 грн, №622 від 30.04.2014 на суму 448,14 грн, №809 від 31.05.2014 на суму 217,98 грн та №981 від 30.06.2014 на суму 273,84, а всього на загальну суму 4 289,46 грн (т.1, а.с.56-59, 95-96).

Факт отримання вказаних рахунків відповідачем підтверджується листами від 03.04.2014 №40, від 04.04.2014 №41, від 09.04.2014№44 та від 06.05.2014 №37/14-1.

За твердженнями позивача, відповідач компенсацію вартості отриманих комунальних послуг здійснив лише частково на суму 1 403,22 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями від 09.04.2014 №36 на суму 287,70 грн за жовтень 2013 року, від 18.12.2013 №186 на суму 346,08 грн за листопад 2013 року та від 04.04.2014 №34 на суму 769,44 грн за лютий 2014 року (т.1, а.с.60-62), у зв'язку з чим у відповідача наявна заборгованість перед позивач за періоди з грудня 2013 року по січень 2014 року та з березня по червень 2014 року у розмірі 2 886, 24 грн.

З метою досудового врегулювання спору, позивач звертався до відповідача з претензіями, в яких вимагав сплатити наявну заборгованість, у відповідь на які, останній зазначив, що суму боргу визнає частково у розмірі 793,38 грн, інші розрахунки відповідач вважає необґрунтованими, оскільки підприємство у січні 2014 року не працювало до 13.01.2014 у зв'язку з новорічними святами та, як наслідок, не могло споживати комунальні послуги, відшкодування вартості яких вимагає позивач.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач також вказував на те, що послуги теплопостачання йому не надавалися, оскільки опалення у приміщенні було відключено до закінчення опалювального сезону. Крім того, орендоване приміщення не було обладнано джерелами водопостачання, приладами обліку спожитої води та елементами системи водовідведення, а також будь-якими засобами обліку електроенергії, а відтак, дійсний обсяг спожитої відповідачем електричної енергії можливо встановити виключно розрахунковим методом, виходячи з потужності приладів, що її споживали, а не пропорційно орендованій площі. Послуги з вивезення та знешкодження ТПВ взагалі не були передбачені договором.

Оскільки вищезгадані послуги відповідачем фактично не споживались, на думку останнього, підстави для їх відшкодування позивачеві відсутні.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про відхилення даних тверджень відповідача, з огляду на наступне.

Так, місцевим господарським судом встановлено, що комунальні послуги надавалися орендареві на підставі договорів, укладених власником приміщення (орендодавцем) з постачальниками комунальних послуг.

Обставини надання вказаних послуг позивачеві та факт їх оплати останнім об'єктивно підтверджуються наявними у справі доказами.

Підписуючи договір оренди, сторони керувались тим, що діючим законодавством передбачена оплата опалення пропорційно орендованій площі, а пропорційна оплата інших комунальних послуг прямо не заборонена, у зв'язку з чим сторони визнали справедливим покладення на орендаря обов'язку оплачувати спожиті ним послуги, згідно виставлених комунальними підприємствами орендодавцеві рахунків, в частині, яка пропорційна орендованій площі.

Як вбачається з матеріалів справи, площа орендованого відповідачем приміщення становить 35 кв.м., а тому позивачем було правильно здійснено розрахунок компенсації комунальних послуг пропорційно займаної відповідачем площі приміщення.

Так, вартість послуг з вивезення твердих побутових відходів позивач розраховував, виходячи з розрахунку площі 3 200 кв.м., а послуг водопостачання, водовідведення, постачання електричної енергії та постачання теплової енергії - з розрахунку 4900 кв.м.

Апеляційний господарський суд, здійснивши самостійно перерахунок сум, вказаних позивачем у рахунках пропорційно до займаної відповідачем площі орендованого приміщення по кожній послузі окремо, з урахуванням величин, визначених позивачеві до сплати комунальними підприємствами, дійшов висновку про правильність такого нарахування та дотримання позивачем вимог п.2.2 договору оренди.

Отже, доводи скаржника про невиконання судом першої інстанції вказівок Вищого господарського суду України щодо належного з'ясування пропорційності сум, виставлених до компенсації відповідачеві, є необґрунтованими.

Твердження апелянта про те, що послуги теплопостачання йому надавалися неналежним чином у зв'язку з відключенням опалення до закінчення опалювального сезону відхиляються колегією суддів, оскільки фактично комунальні послуги надаються не позивачем, а іншими підприємствами.

Той факт, що підприємство відповідача з початку січня 2014 року до 13.01.2014 не працювало не є підставою для звільнення орендаря від оплати комунальних послуг, оскільки договором оренди не передбачено підстав звільнення від відшкодування сплачених орендодавцем комунальних платежів у зв'язку з фактичним зупиненням роботи орендаря у вихідні та святкові дні.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідачем доказів оплати отриманих ним комунальних послуг не надано, що в розумінні статті 610 Цивільного кодексу України є порушенням зобов'язання.

Оскільки розмір заборгованості підтверджується наявними матеріалами справи та не спростовується доводами відповідача, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що позовна вимога про стягнення з відповідача суми заборгованості є обґрунтованою, документально підтвердженою та такою, що підлягає задоволенню в розмірі 2 886,24 грн.

З огляду на те, що відповідачем не відшкодовувалась вартість комунальних послуг понад 2 місяці, позивач також просив суд розірвати договір оренди нежилих приміщень на підставі пункту 7.4. договору.

Згідно з пунктом 7.4. договору орендодавець має право на дострокове одностороннє розірвання договору з наступних підстав: наявність боргу за оренду та комунальні платежі більше двох місяців; використання орендованого приміщення не за призначенням; передання права суборенди третій особі.

Згідно статті 651 Цивільного кодексу України розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Оскільки до матеріалів справи не надано належних та допустимих доказів на підтвердження відшкодування витрат понесених позивачем за комунальні послуги за періоди з грудня 2013 року по січень 2014 року та з березня по червень 2014 року (більше двох місяців) та договором прямо передбачена можливість його дострокового розірвання у зв'язку з порушення орендарем таких зобов'язань, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про наявність підстав для розірвання договору та задоволення вказаної позовної вимоги.

Під час розгляду справи Товариством з обмеженою відповідальністю «НВП «Бровари» було продано зустрічну позовну заяву до Київської морської школи про визнання недійсними окремих положень договору оренди від 01.10.2013 № 45, яка прийнята Господарським судом Київської області до спільного розгляду з первісним позовом.

Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані тим, що положення пунктів 2.2., 2.6 та 7.4. договору стосуються питань надання орендодавцем комунальних послуг, надання яких відповідно до вимог Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачає наявність відповідних дозволів та ліцензій.

Разом з тим, як стверджує позивач за зустрічним позовом, Київська морська школа не є виробником та виконавцем житлово-комунальних послуг, а відтак, не має законного права виставляти рахунки на оплату комунальних послуг, постачальником яких воно не являється.

З огляду на вказані обставини, на думку позивача за зустрічним позовом, положення пунктів 2.2., 2.6 та 7.4. договору підлягають визнанню недійсними на підставі статті 227 Цивільного кодексу України, відповідно до якої правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання оспорюваних пунктів правочину недійсними, а твердження скаржника вважає безпідставними та необґрунтованими, з огляду на наступне.

Згідно з частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина 2 статті 215 Цивільного кодексу України).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина 3 статті 215 Цивільного кодексу України).

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у пункті 7 постанови від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Отже, вирішуючи спір про визнання договору недійсним, необхідним є встановлення наявності тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону, додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони тощо.

Відповідно до частини 1 статті 227 Цивільного кодексу України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що Київська морська школа Товариства сприяння обороні України не є суб'єктом господарювання, предметом діяльності якого є виробництво чи надання житлово-комунальних послуг споживачам у розумінні Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Варто зазначити, що позивач за зустрічним позовом помилково ототожнює компенсацію вартості комунальних послуг з їх оплатою на користь особи, якою здійснено оплату цих послуг як споживачем на користь комунального підприємства.

Отже, твердження останнього про незаконність дій відповідача за зустрічним позовом по виставленню рахунків на оплату послуг за відсутності у нього відповідної ліцензії, є безпідставними та необгрунтованими.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про правомірність пунктів 2.2., 2.6. та 7.4. оспорюваного договору оренди та відсутність у даному випадку обставин, з якими закон пов'язує визнання правочину недійсним.

Місцевим господарським судом правильно здійснено розподіл судових витрат та обґрунтовано відмовлено у включенні до них витрат на оплату аудиторського висновку в розмірі 10 000,00 грн.

За приписами статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Господарський суд у відповідності до статті 43 Господарського процесуального кодексу України оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на вищевикладене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду Київської області від 30.11.2015 у справі №911/2749/14 прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Бровари» має бути залишена без задоволення.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладається на апелянта.

Керуючись статтями 4-3, 32, 33, 43, 49, 96, 99, 101 - 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Бровари» на рішення Господарського суду Київської області від 30.11.2015 у справі №910/2749/14 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 30.11.2015 у справі №910/2749/14 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/2749/14 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді В.Г. Суховий

Г.А. Жук