КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" березня 2016 р. Справа№ 910/31553/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Станіка С.Р.

суддів: Власова Ю.Л.

Корсакової Г.В.

За участі представників сторін:

Від позивача: Гірак Л.З.

Від відповідача: Савченко А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" на рішення Господарського суду міста Києва від 26.01.2016 справі № 910/31553/15 (суддя: Шкурдова Л.М. )

за позовом Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз"

до Державного підприємства "Управління відомчої воєнізованої охорони"

про стягнення 108 001, 00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.01.2016 в справі № 910/31553/15 відмовлено у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" до Державного підприємства "Управління відомчої воєнізованої охорони" про стягнення 108 001,00 грн. збитків.

Рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову мотивовано тим, що позивачем належних та допустимих доказів в підтвердження наявності вини у відповідача та доказів понесення позивачем збитків в розмірі 108 001,00 грн. внаслідок неналежного виконання відповідачем договірних відносин не подано. Таким чином, позивачем не доведено причинно-наслідкового зв'язку між протиправними діями відповідача та понесеними збитками саме внаслідок неналежного виконання відповідачем договірного зобов'язання.

Не погоджуючись з рішенням Господарського суду міста Києва від 26.01.2016 в справі № 910/31553/15, ПАТ "Укртрансгаз" звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій апелянт просить рішення Господарського суду міста Києва від 26.01.2016 в справі № 910/31553/15 - скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю, присудивши до стягнення з відповідача 108 001,00 грн. збитків.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що оскаржуване рішення суперечить нормам матеріального та процесуального права, судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, а також судом було зроблено невірні висновки щодо правовідносин сторін спору, у зв'язку з чим необґрунтовано відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Так, в обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт наголошує на тому, що між сторонами був укладений договір про надання послуг охорони № від 20.01.2015. Послуги надавались в період з 01.01.2015 по 31.05.2015. Згідно довідки № 8 від 21.07.2015 Головним державним аудитором відділу оперативного аудиту у позивача встановлено факти, що призвели до втрати фінансових і матеріальних ресурсів, а саме: встановлено, що розрахунок вартості послуг охорони включає витрати на відрядження. Проте, зустрічною перевіркою встановлено, що за період з січня 2015 року по травень 2015 року згідно наданих відповідачем документів витрат на відрядження не здійснювались. Отже, відповідачем взято до сплати зобов'язання за витрати на відрядження, які фактично не підтверджені в сумі 108 001,00 грн., які заявлені позивачем до стягнення з посиланням на приписи ст. 224 Господарського кодексу України та ст. 22 Цивільного кодексу України.

Відповідно до автоматизованого розподілу судової справи між суддями, апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" на рішення Господарського суду міста Києва від 26.01.2016 справі № 910/31553/15 розподілено судді - доповідачу Станіку С.Р. для розгляду у складі колегії суддів: головуючий суддя: Станік С.Р., судді: Власов Ю.Л., Корсакова Г.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суд від 24.02.2016 по справі № 910/31553/15 апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" на рішення Господарського суду міста Києва від 26.01.2016 справі № 910/31553/15 було прийнято до розгляду, порушено апеляційне провадження та призначено до розгляду справу на 15.03.2016.

В судовому засіданні 15.03.2016 представник апелянта підтримав доводи апеляційної скарги, просив рішення Господарського суду міста Києва від 26.01.2016 справі № 910/31553/15 - скасувати та прийняти нове, яким задовольнити повністю вимоги про стягнення 108 001,00 грн. збитків.

Представник позивача в судовому засіданні 15.03.2016 проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив суд у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з посиланням на його відповідність нормам матеріального та процесуального права.

Статтею 99 Господарського процесуального кодексу України визначено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Згідно з статтею 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду має бути залишено без змін, виходячи із наступного.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом, 20.01.2015 між Публічним акціонерним товариством "Укртрансгаз" (замовник) та Державним підприємством "Управління відомчої воєнізованої охорони" (виконавець) було укладено договір щодо закупівлі послуги, пересувний пост охорони № (далі - договір).

За вказаним Договором ДП "Управління ВОХР" - надалі Відповідач, зобов'язується надати послуги по охороні об'єктів лінійної частини магістральних газопроводів філії "УМГ "ПРИКАРПАТТРАНСГАЗ" на території Одеської області.

Згідно п.3.1. Договору ціна договору становить 2 530 460,80 грн., в тому числі ПДВ 421 743,47 грн.

Вартість охорони об'єктів філії "УМГ "ПРИКАРПАТТРАНСГАЗ" на кожний місяць розраховується на підставі розрахунків відповідно до фактичної кількості годин надання послуг в кожному окремому підрозділі та їх вартості .

Відповідно до Розрахунку вартості послуг по охороні об'єктів лінійної частини магістральних газопроводів філії "УМГ "ПРИКАРПАТТРАНСГАЗ" - Додаток № 4 до Договору, у витрати по виконанню договору включено відрядні працівниками у розмірі 750 грн. на місяць окремо по кожному з працівників.

Розрахунок за надані послуги проводиться щомісячно згідно розрахунку протягом 30 днів після підписання акту про надання послуг, що передбачено п 4.1. вказаного договору.

Крім того, позивачем до матеріалів справи надано акти здачі - прийняття - робіт (надання послуг) № 1-38 від 31.01.2015 на суму 48 587,95 грн., № 1-057 від 28.02.2015 на суму 150 662,66 грн., № 1-075 від 31.03.2015 на суму 150 662,66 грн., № 1-117 від 30.04.2015 на суму 150 622,66 грн., № 1-149 від 31.05.2015 на суму 150 622,66 грн., згідно яких виконавцем виконано, а замовником прийнято обумовлений актами обсяг послуг без зауважень та заперечень, обставина чого також не заперечувалась представниками сторін під час апеляційного провадження у справі.

Довідкою № 8 від 21.08.2015, складеною за результатами аудиту головного державного аудитора під час проведення операційного аудиту в філії УМГ «ПРИКАРПАТТРАНСГАЗ» ПАТ «УКРТРАНСГАЗ», зазначено, що витрати на відрядження працівників у період з 01.01.2015 по 31.05.2015 по Договору - не здійснювались.

Для моніторингу операції з послуг по охороні лінійних частин магістральних газопроводів працівниками Держфінінспекції в м.Києві проведено зустрічну перевірку ДГІ "Управління ВОХР" - Відповідача, з метою документального та фактичного підтвердження Виконавцем виду, обсягу і якості операцій та розрахунків за період з 01.01.2015 по 31.05.2015 року згідно з умовами Договору № від 20.01.2015 року, за результатами якої складено довідку від 03.07.2015 № 18-31/1121.

В ході перевірки встановлено, що відповідно до наданих до зустрічної звірки документів (відомості нарахування та витрат заробітної плати, табелів обліку робочого часу), витрати на відрядження працівників Відповідача у вказаний період Відповідачем не здійснювались.

Таким чином, проведеною перевіркою встановлено завищення вартості наданих послуг з охорони об'єктів по Договору № від 20.01.2015 року за період з 01.01.2015 по 31.05.2015 року на суму 108 001,00 грн.

Спір виник в зв'язку з тим, що на думку позивача кошти в сумі 108 001,00 грн., які становлять вартість завищених робіт, є збитками позивача, а тому підлягають поверненню. Нормативно в обґрунтування позовних вимог позивач посилається на приписи ст. 224 Господарського кодексу України та ст. 22 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За приписами ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Пункт 1 статті 902 Цивільного кодексу України встановлює, що виконавець повинен надати послугу особисто.

Частиною 1 статті 903 Цивільного кодексу України передбачений обов'язок замовника оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

У відповідності до ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Під збитками розуміються втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ст. 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управленою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до п. 1 ст. 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафна санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною.

На підставі ст. ст. 610, 611 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ст. 623 Цивільного кодексу України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки; розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором; збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов'язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред'явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення; при визначення неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Наслідки порушень зобов'язань за договором є правовою підставою, згідно із ст. 623 Цивільного кодексу України, для стягнення збитків.

З огляду на положення статті 224 Господарського кодексу України, статей 22, 611, 614, 623 Цивільного кодексу України, суд апеляційної інстанції зазначає, що для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків (як грошового вираження шкоди), причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає (постанова Верховного Суду України від 01.07.2015 № 916/3311/14).

При цьому, на позивача покладається обов'язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяними збитками. В свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.

Згідно ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Належність доказів - спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об'єктивної істини. При цьому питання про належність доказів остаточно вирішується судом.

Допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні підтверджуватися певними засобами доказування або певні обставини не можуть підтверджуватися певними засобами доказування.

З урахуванням вищенаведеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що позивачем, як особою, на яку процесуальним законом покладено обов'язок доведення своїх вимог належними та допустимими доказами, не було доведено твердження щодо наявності вини у відповідача та доказів понесення позивачем збитків в розмірі 108 001,00 грн. внаслідок неналежного виконання зобов'язань відповідачем у договірних відносинах між сторонами спору.

Крім того, суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що правовідносини між сторонами спору виникли внаслідок укладення господарського договору, в якому сторонами було погоджено зокрема ціну послуг, і умови якого є обов'язковими для виконання обома сторонами.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що позивачем не доведено причинно-наслідкового зв'язку між протиправними діями відповідача та ніби-то понесеними збитками саме внаслідок неналежного виконання відповідачем договірного зобов'язання.

Доводи апелянта про те, що довідкою № 8 від 21.08.2015, складеною за результатами аудиту головного державного аудитора під час проведення операційного аудиту в філії УМГ «ПРИКАРПАТТРАНСГАЗ» ПАТ «УКРТРАНСГАЗ», а також довідкою Державної фінансової інспекції в м.Києві від 03.07.2015 № 18-31/1121, складеною за результатами зустрічної перевірки з метою документального та фактичного підтвердження виду, обсягу і якості операцій та розрахунків, що здійснювались між ДП «Управління відомчої воєнізованої охорони» та УМГ «ПРИКАРПАТТРАНСГАЗ» ПАТ «УКРТРАНСГАЗ» за період з 01.01.2015, підтверджується факт завдання позивачу збитків в сумі 108 001,01 грн. - судом апеляційної інстанції відхиляються як безпідставні та необгрунтоваін з огляду на наступне.

Частиною першою статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні" головними завданнями органу державного фінансового контролю є: здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів, правильністю визначення потреби в бюджетних коштах та взяттям зобов'язань, ефективним використанням коштів і майна, станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності у міністерствах та інших органах виконавчої влади, державних фондах, фондах загальнообов'язкового державного соціального страхування, бюджетних установах і суб'єктах господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах, в установах та організаціях, які отримують (отримували у періоді, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів, державних фондів та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування або використовують (використовували у періоді, який перевіряється) державне чи комунальне майно, за дотриманням бюджетного законодавства, дотриманням законодавства про державні закупівлі, діяльністю суб'єктів господарської діяльності незалежно від форми власності, які не віднесені законодавством до підконтрольних установ, за судовим рішенням, ухваленим у кримінальному провадженні.

За змістом пунктів 1, 7, 10 частини першої статті 10 Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні" органу державного фінансового контролю надається право: перевіряти в ході державного фінансового контролю грошові та бухгалтерські документи, звіти, кошториси й інші документи, що підтверджують надходження і витрачання коштів та матеріальних цінностей, документи щодо проведення процедур державних закупівель, проводити перевірки фактичної наявності цінностей (коштів, цінних паперів, сировини, матеріалів, готової продукції, устаткування тощо); пред'являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства; звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що органу державного фінансового контролю надано можливість здійснювати контроль за використанням коштів державного і місцевого бюджету та у разі виявлення порушень законодавства пред'являти обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень.

При виявленні збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, орган державного фінансового контролю має право визначати їх розмір та звернутися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Вимога органу державного фінансового контролю спрямована на приведення роботи підконтрольної організації у відповідність із вимогами законодавства у майбутньому і є обов'язковою до виконання. Що ж стосується відшкодування виявлених збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, то про їх наявність може бути зазначено у вимозі, але вони не можуть бути примусово відшкодовані шляхом вимоги. Такі збитки відшкодовуються у добровільному порядку або шляхом звернення органу державного фінансового контролю до суду з відповідним позовом.

Орган державного фінансового контролю має право заявляти вимогу про усунення порушень, виявлених у ході перевірки підконтрольних установ, яка обов'язкова до виконання лише в частині усунення допущених порушень законодавства і за допомогою якої неможливо примусово стягнути кошти на відшкодування виявлених в ході перевірки збитків.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 15.04.2014 №21-63а14, у постанові Верховного Суду України від 15.09.2015 № 21-812а15.

Враховуючи, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними конкретними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позивачем не були наведені обставини, не надано належних та допустимих доказів на їх підтвердження, які б свідчили про обґрунтованість позовних вимог. Докази, подані позивачем, не підтверджують обставини, на які позивач посилається в обґрунтування позовних вимог про відшкодування збитків.

Таким чином, позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" безпідставні та задоволенню не підлягають повністю, у зв'язку з чим місцевий господарський суд обгрунтовано відмовив позивачу у задоволенні позову про стягнення з відповідача 108 001,01 грн. збитків.

З огляду на вищенаведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції у рішенні, у зв'язку з чим підстави для скасування або зміни рішення Господарського суду міста Києва від 26.01.2016 справі № 910/31553/15 - у суду апеляційної інстанції відсутні.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Частина 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду приходить до висновку, що доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, господарський суд першої інстанції під час вирішення спору вірно встановив фактичні обставини справи, належним чином дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, а тому, рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Судовий збір за подачу апеляційної скарги, у відповідності до вимог статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається судом на апелянта.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 104, 105 ГПК України Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" на рішення Господарського суду міста Києва від 26.01.2016 справі № 910/31553/15 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 26.01.2016 справі № 910/31553/15 - залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/31553/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття. Постанову апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Головуючий суддя С.Р. Станік

Судді Ю.Л. Власов

Г.В. Корсакова