КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" березня 2016 р. Справа№ 910/21246/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Калатай Н.Ф.

суддів: Рябухи В.І.

Ропій Л.М.

при секретарі Фесенко А. В.

За участю представників:

від позивача: Бесараб С. С. - представник за довіреністю від 12.02.2015

Марусенко Ю. Г. - представник за довіреністю від 12.02.2016

від відповідача 1: Єлтишева С. Л. - представник за довіреністю від 11.01.2016

від відповідача 2: Єлтишева С. Л. - представник за довіреністю № 1 від 31.12.2015

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Ілта»

на рішення Господарського суду міста Києва від 27.10.2015

у справі № 910/21246/15 (суддя Полякова К. В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ілта»

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестмен Проперті Протектед»

2. Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Нова»

про визнання договору недійсним

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про визнання недійсним (неукладеним) договору купівлі-продажу боргових зобов'язань від 15.01.2014, підписаного відповідачами, як такого, що відповідно до приписів ст.ст. 180, 181 ГК України є неукладеним, а згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України є недійсним, у зв'язку з тим, що в момент його укладання відповідачами порушено ст. 215 ЦК України з підстав невідповідності/порушення приписів, зазначених у ст. 514 та ст. 517 ЦК України.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.10.2015, повний текст якого підписаний 03.11.2015, у справі № 910/21246/15 в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду ґрунтується на тому, що позивачем не доведено факту порушення його прав у зв'язку з укладенням договору купівлі-продажу боргових зобов'язань від 15.01.2014 року, оскільки відступлення права вимоги за своєю суттю для ТОВ «Ілта» як позивача не збільшує обсяг відповідальності та не завдає шкоди його майновому інтересу, а відтак, причинно-наслідковий зв'язок між діями відповідачів та негативними наслідками для позивача відсутній, що свідчить про те, що право позивача не порушено, а звернення до суду з даним позовом є безпідставним.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Ілта» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 27.10.2015 у справі № 910/21246/15 і прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В апеляційній скарзі позивач послався на те, що при винесенні рішення у даній справі судом першої інстанції порушено норми матеріального права, неповно з'ясовані обставини, які мають значення для вирішення справи, що, в свою чергу, призвело до невідповідності висновків господарського суду обставинам справи.

В обґрунтування вказаної позиції позивач послався на ті саме обставини, що й під час розгляду справи в суді першої інстанції, а саме на те, що станом на дату укладення спірного договору у позивача були відсутні боргові зобов'язання, передача яких була предметом вказаного договору (частина зобов'язань вже була виконана, а щодо решти зобов'язань сплинув строк позовної давності), що свідчить про недійсність такого договору в зв'язку з недодержанням в момент його укладення приписів ст. 514 ЦК України (обсяг переданих прав нового кредитора) та ст. 517 ЦК України (докази прав нового кредитора).

Крім того позивач послався на те, що укладенням спірного договору порушені його права, оскільки завдяки змові (ймовірно недобросовісній) між відповідачем 1 та відповідачем 2 останній отримав нібито реальне право вимоги щодо стягнення неіснуючих сум боргів з позивача, а передання боргових зобов'язань без надання первинних документів (про що свідчить додаток № 2 до оскаржуваного договору) є свідченням недобросовісності намірів відповідачів щодо стягнення неіснуючих сум боргів.

Ухвалою від 18.01.2016 колегії суддів Київського апеляційного господарського суду в складі: головуючий суддя - Калатай Н.Ф., судді Ропій Л. М., Рябуха В. І. відновлено строк подання апеляційної скарги, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Ілта» прийнято до розгляду та порушене апеляційне провадження.

Під час розгляду справи представники позивача апеляційну скаргу підтримали у повному обсязі, представник відповідачів проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив залишити її без задоволення, а оспорюване рішення суду першої інстанції - без змін.

Дослідивши матеріали апеляційної скарги, матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, з урахуванням правил ст. ст. 99, 101 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі, колегія суддів встановила таке.

15.01.2014 відповідач 1 як покупець та відповідач 2 як продавець уклали договір купівлі-продажу боргових зобов'язань від (далі Договір) (а.с. 28-32), відповідно до якого в порядку та на умовах, визначених Договором, відповідач 2 продає (переуступає) відповідачу 1 право на боргові зобов'язання, якє включає в себе договори страхування (перелік яких міститься у Додатку № 1 до Договору), а відповідач 1 приймає такі боргові зобов'язання та зобов'язується сплатити на користь відповідача 1 винагороду, яка складає 20 000 грн. (п.п. 3.1, 5.1).

В статті 1 Договору сторонами погоджено, що:

- боргові зобов'язання - це права вимоги до позивача щодо сплати суми заборгованості перед відповідачем 1 за договорами страхування, яка включає суму основного боргу, проценти, нараховані на суму такого боргу, усі та будь-які штрафні санкції (у разі їх наявності) на дату підписання Договору, а також права, зазначені в п. 3.3 Договору;

- договори страхування - договори, укладені між позивачем та відповідачем 2, а саме:

1. генеральний договір № 3140 страхування ризиків, пов'язаних з експлуатацією наземних транспортних засобів від 10.07.2010 з додатковими угодами до нього;

2. генеральний договір № 2590 страхування ризиків, пов'язаних з експлуатацією наземних транспортних засобів від 10.07.2011 з додатковими угодами до нього.

У п. 3.3 Договору сторони визначили права, що переходять до відповідача 1 за договорами страхування у зв'язку з продажем боргових зобов'язань:

- з урахуванням положень ст. 3 Договору, відповідач 1 набуває усі права вимоги на свою користь за договорами страхування, що є дійсними на дату підписання Договору, включаючи, але не обмежуючись правами вимоги до позивача щодо сплати основного боргу, правами вимоги до позивача щодо сплати процентів, нарахованих на суму основного боргу, а також правами вимоги до позивача щодо сплати штрафних санкцій;

- право нараховувати проценти та штрафні санкції на суму основного боргу за договорами страхування з дати підписання Договору.

У п. 3.2 Договору сторони дійшли згоди про те, що загальна сума заборгованості за договорам страхування, що входять до боргових зобов'язань на дату підписання Договору, складає 479 665,25 грн. (Додаток № 2 до Договору), у тому числі:

1. сума боргу по сплаті страхових платежів позивачем - 321 231,50 грн.;

2. нарахована пеня (0,1% встановлені договорами страхування) - 140 283,36 грн.;

3. сума 3% річних передбачених п. 2 ст. 625 ЦК України - 18 150,39 грн.

Звертаючись до суду з цим позовом позивач посилається на те, що Договір є недійсним (неукладеним), оскільки станом на дату його укладення у позивача були відсутні боргові зобов'язання, передача яких була предметом вказаного договору (частина зобов'язань вже була виконана, а щодо решти зобов'язань сплинув строк позовної давності - примітка суду), що свідчить про недійсність такого договору в зв'язку з недодержанням в момент його укладення приписів ст. 514 ЦК України (обсяг переданих прав нового кредитора) та ст. 517 ЦК України (докази прав нового кредитора).

При цьому позивач не заперечує як факт укладення між ним та відповідачем 2 генеральних договорів страхування ризиків, пов'язаних з експлуатацією наземних транспортних засобів № 3140 від 10.07.2010 та № 2590 від 10.07.2011 (далі Генеральний договір № 3140 та Генеральний договір № 2590 відповідно), так і факт наявності правовідносин сторін за вказаними договорами.

Позивач послався на те, що 25.09.2015 ним та відповідачем 2 підписано додаткову угоду № 4 до Генерального договору № 3140 (а.с. 43), якою встановлено, що на момент укладення вказаної додаткової угоди сторони не мають одна до одної претензій на підстав того, що позивачем виконані усі зобов'язання перед відповідачем 2 за Генеральним договором № 3140 у повному обсязі та належним чином, а відповідачем 2 - всі зобов'язання перед позивачем, з огляду на що сторони дійшли згоди про припинення дії Генерального договору № 3140 з 25.09.2012.

Крім того, позивач зазначив про те, що зобов'язання за Генеральним договором № 2590 станом на дату укладення Договору також не існували, оскільки сплив строк позовної давності для звернення до суду з вказаними вимогами, а відтак, станом на дату укладення Договору позивач не мав жодних зобов'язань перед відповідачем 2 за Генеральним договором № 3140 та Генеральним договором № 2590, наслідком чого, на думку позивача, є недійсність договору, предметом якого є передача неіснуючих вимог.

Також позивач зауважив на тому, що Акт приймання-передачі боргових зобов'язань (а.с. 33), який є додатком №2 до Договору, не може бути прийнятий як належний доказ передачі дійсних прав і відповідного обсягу переданих прав та підставою передачі заявлених відповідачами дійсних вимог з підстав відсутності систематизованих документів (первинних документів), які підтверджували б протилежне.

Таким чином, ані Договір, ані додатки до нього фактично не давали змоги сторонам за Договором ні прийняти, ні передати певний визначений Договором обсяг майнових прав, що також свідчить про недійсність як оспорюваного Договору, так і прав, переданих за ним.

Також позивач зауважив на тому, що відповідач 2 повідомив позивача про наявність боргу та продаж боргових зобов'язань відповідачу 1 листом від 17.01.2014, в той час як відповідач 1 надіслав позивачу відповідну претензію 16.01.2014, тобто за один календарний день до фактичного повідомлення позивача первісним кредитором - відповідачем 2, що є фактично проявом неповідомлення боржника (позивача) про факт передання зобов'язання.

Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог, що колегія суддів вважає вірним з огляду на таке.

Насамперед колегія суддів вважає помилковою правову позицію позивача, на думку якого недосягнення сторонами при укладенні договору всіх його істотних умов є підставою для визнання такого договору недійсним.

Так, згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Тобто у випадку недосягнення сторонами згоди з усіх істотних умов договору, фактично, договір між сторонами не укладено.

Проте, за правилами ст. 236 ЦК України, правочин, у випадку визнання його судом недійсним, є недійсним саме з моменту його вчинення.

Таким чином, визнаний недійсним може бути лише вчинений правочин (укладений договір), тобто такий, що фактично відбувся.

Така правова позиція викладена в п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, де зазначено, що не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

З огляду на вказане, вимоги позивача про визнання недійсним Договору з підстав недосягнення сторонами при його укладенні всіх істотних умов задоволенню не підлягають як такі, що не ґрунтуються на вимогах закону.

Щодо решти підстав, зазначених позивачем в обґрунтування вимог про визнання Договору недійсним, слід зазначити таке.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьої, п'ятою, шостою ст. 203 ЦК України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що:

- судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.;

- зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України);

- відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, чинне законодавство встановлює, що за загальним правилом заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, оскільки не впливає на характер, обсяг і порядок виконання ним своїх обов'язків, не погіршує становище боржника та не зачіпає його інтересів, однак сторони мають право додатково врегулювати порядок заміни кредитора у договорі, а відсутність згоди боржника на заміну кредитора у зобов'язанні, якщо обов'язковість такої згоди передбачена договором, відповідно, є підставою для визнання договору про відступлення права вимоги недійсним на підставі ч. 1 ст. 203 ЦК України як такого, що суперечить ч. 1 ст. 516 ЦК України.

Вказану правову позицію висловив Верховний суд України в постановах від 15.04.2015 у справі за позовом ТОВ «Спецстройенерго» до ПАТ «ВТБ Банк» та ТОВ «Альфа Солар» про визнання недійсним договору та від 05.06.2007 у справі за позовом ДП «НАЕК «Енергоатом» до ТОВ «Атомремонт» та ЗАТ «Торговий дім «Союз» про визнання недійсним договору.

Умови укладених між позивачем та відповідачем 2 Генеральних договорів № 3140 та № 2590 не містять жодних посилань на неможливість передачі права вимоги за ними без згоди позивача, а відтак, посилання останнього на попереднє неповідомлення його про укладення Договору як на підставу для визнання Договору недійсним колегією суддів до уваги не приймається.

Водночас слід зазначити про те, що чинне законодавство містить положення, які направлені на охорону майнових інтересів боржника у разі зміни кредитора у зобов'язанні без згоди боржника.

Так, відповідно до приписів ч. 1 ст. 518 ЦК України боржник має право висувати проти вимоги нового кредитора у зобов'язанні заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора.

Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, він має право висунути проти вимоги нового кредитора заперечення, які він мав проти первісного кредитора, на момент пред'явлення йому вимоги новим кредитором або, якщо боржник виконав свій обов'язок до пред'явлення йому вимоги новим кредитором, - на момент його виконання (ч. 2 ст. 518 ЦК України).

Наведена норма визначає обсяг заперечень боржника проти вимог кредитора, який залежить від того, чи був боржник письмово повідомлений про заміну. Якщо боржник був письмово повідомлений про таку заміну, то обсяг заперечень визначається на момент одержання письмового повідомлення; якщо не був - то цей обсяг визначається моментом пред'явлення йому вимоги новим кредитором.

Отже, у розумінні ст. 518 ЦК України відсутність письмового повідомлення не звільняє боржника від відповідальності за порушення зобов'язання та не може свідчити про те, що заміна сторони не відбулась, в той час як боржник, тобто у спірному випадку позивач, має право висувати проти нового кредитора, тобто відповідача 1, всі заперечення, які він мав проти первісного кредитора, тобто у спірному випадку - заперечення проти факту існування всієї заборгованості, право вимоги якої передано за Договором, в той час як наявність таких заперечень не свідчить про недійсність договору, яким передано право вимоги, наявність якої боржник не визнає, а укладення договору, предметом якого є передача права вимоги, не є беззаперечним доказом наявності у боржника відповідного грошового зобов'язання.

При цьому, колегія суддів зауважує позивачеві на тому, що у випадку наявності у боржника заперечень щодо наявності права вимоги вказані заперечення мають розглядатися саме під час вирішення спору щодо стягнення з боржника відповідної заборгованості.

З матеріалів справи слідує, що між сторонами в судовому порядку вирішується спір, предметом якого є стягнення з позивача переданої за Договором заборгованості (справа № 910/2494/14), саме під час розгляду якої й має бути встановлено обґрунтованість заперечень позивача проти наявності в нього грошових зобов'язань, право вимоги яких передано за Договором.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Дослідивши наявні в матеріалах справи документальні докази, колегія суддів дійшла висновку, що позивачем не доведено наявності встановлених цивільним законодавством умов для визнання договору купівлі-продажу боргових зобов'язань від 15.01.2014 недійсним з підстав, зазначених ним у позовній заяві.

Водночас, з огляду на підстави, що їх заявлено позивачем для визнання Договору недійсним, а також матеріали справи та висновки, які викладені вище, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що права та охоронювані законом інтереси позивача Договором порушені не були, що, відповідно, також є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Ілта» задоволенню не підлягає, рішення Господарського суду міста Києва від 27.10.2015 у справі № 910/21246/15 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи, підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до приписів ст. 49 ГПК України судові витрати по справі за звернення з апеляційною скаргою покладаються на позивача.

Керуючись ст. 99, ст.ст. 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Ілта» на рішення Господарського суду міста Києва від 27.10.2015 у справі № 910/21246/15 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 27.10.2015 у справі № 910/21246/15 залишити без змін.

3. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/21246/15.

Повний текст постанови складено: 18.03.2016

Головуючий суддя Н.Ф. Калатай

Судді В.І. Рябуха

Л.М. Ропій