ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"11" березня 2016 р.Справа № 916/4718/15

За позовом: ОСОБА_1 акціонерного товариства «Українське Дунайське пароплавство»;

До відповідача: ОСОБА_1 акціонерного товариства «Страхова компанія «Мономах»;

про визнання недійсним договору

Суддя Оборотова О.Ю.

Представники:

від позивача: ОСОБА_2 - довіреність № Д/ЮС-07 від 11.01.2016р.;

від відповідача: ОСОБА_3 згідно договору про надання правової допомоги від 01.01.2013р.

Суть спору: Приватне акціонерне товариство «Українське Дунайське пароплавство» звернулось до господарського суду Одеської області з позовом до відповідача ОСОБА_1 акціонерного товариства «Страхова компанія «Мономах» про визнання недійсним договору.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 27.11.2015р. суддя Никифорчук М.І. порушив провадження по справі № 916/4718/15.

12.01.2016р. до канцелярії господарського суду Одеської області надійшли доповнення до позовної заяви.

12.01.2016р. до канцелярії господарського суду Одеської області позивачем надано заяву про зупинення провадження по справі.

13.01.2016р. відповідачем до канцелярії господарського суду Одеської області надано відзив на позовну заяву.

13.01.2016р. за вх. №644/16 відповідачем до канцелярії господарського суду Одеської області надано заяву про застосування строку позовної давності.

Розпорядженням керівника апарату суду від 13.01.2016р., приймаючи до уваги перебування судді Никифорчука М.І. на лікарняному з 13.01.2016р., призначено повторний автоматичний розподіл справи №916/4718/15, за результами якого дану справу розподілено судді господарського суду Одеської області Оборотовій О.Ю.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 14.01.2016р. справу прийнято до провадження та призначено до розгляду на 10.02.2016р. о 15:30.

У звязку з тим, що суддя Оборотова О.Ю. з 05.02.2016р. по 09.02.2016р. перебувала на лікарняному судове засідання не відбулось.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 10.02.2016р. розгляд справи призначено на 02.03.2016р. о 12:20 у звязку із виходом судді Оборотової О.Ю. з лікарняного.

У судовому засіданні 02.03.2016р. Приватне акціонерне товариство «Українське Дунайське пароплавство» не підтримало клопотання про зупинення провадження по справі та просило суд не розглядати дане клопотання в рамках провадження по справі №916/4718/15, про що зазначено у протоколі судового засідання від 02.03.2016р.

У судовому засіданні 02.03.2016р. відповідно до ст. 77 ГПК України оголошено перерву до 11.03.2016р.

У судовому засіданні 11.03.2016р. після повернення суду з нарадчої кімнати було проголошено вступну та резолютивну частини рішення в порядку статті 85 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив:

14.01.2009р. Закрите акціонерне товариство «Страхова компанія «Мономах» (правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Мономах») та Відкрите акціонерне товариство «Українське Дунайське пароплавство» (правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство «Українське Дунайське пароплавство») уклали договір страхування №08.0533, відповідно до п. 1.1. якого, позивач зобовязується надати необхідну інформацію про ризики та сплатити страхову премію у розмірі та строки, вказані у дійсному договорі.

Відповідно до п. 1.3. договору №08.0533 від 14.01.2009р., обєктом страхування за цим договором є флот у складі 18 суден.

Відповідно до п. 5.1. договору №08.0533 від 14.01.2009р., даний договір дійсний з 01.01.2009р. по 31.12.2009р. включно.

Згідно умов п. 9.1. договору №08.0533 від 14.01.2009р., ризик за дійсним договором перестрахований у АТ «Евразия» (Алмати, Казахстан).

Як зазначає позивач, при детальній підготовці заперечень по справі №916/3374/15 Приватне акціонерне товариство «Українське Дунайське пароплавство» повернулось до тендерної документації 2009 року, яка була подана позивачу відповідачем при здійсненні процедури державної закупівлі на підставі Закону України «Про здійснення державних закупівель» №1197-VII від 10.04.2014р.

Предметом договору при державній закупівлі було страхування КАСКО (корпус, машини та обладнання), замовником виступало Приватне акціонерне товариство «Українське Дунайське пароплавство», а переможцем торгів на закупівлю послуг зі страхування КАСКО було визнано Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Мономах». У реєстрі документів, наданих до торгів з боку ОСОБА_1 акціонерного товариства «Страхова компанія «Мономах», окрім договору страхування від 14.01.2009р. № 08.0533 між ОСОБА_1 акціонерним товариством «Українське Дунайське пароплавство» та ОСОБА_1 акціонерним товариством «Страхова компанія «Мономах», у якому зазначається перестраховик, а саме АТ «СК «Євразія», додається ще й лист-підтвердження перестраховика АТ «СК «Євразія», у якому АТ «СК «Євразія» підтверджує свою згоду на прийняття у перезастрахування від ОСОБА_1 акціонерного товариства «Страхова компанія «Мономах» флоту ОСОБА_1 акціонерним товариством «Українське Дунайське пароплавство» у складі 18 суден на узгоджених умовах. Але до цього реєстру відповідачем не додано оригіналу листа-підтвердження від перестраховика АТ «СК «Євразія», а лише кольорову сканкопію, що надало пароплавству підставу для сумнівів у її дійсності.

Приватне акціонерне товариство «Українське Дунайське пароплавство» звернувся до АТ «СК «Євразія» з проханням надати інформацію: чи були видані страхові сертифікати від АТ «СК «Євразія» на судна, застраховані за договором страхування від 14.01.2009р. № 08.0533/006ОС чи були зареєстровані у АТ «СК «Євразія» страхові випадки по вищевказаному договору; чи було взагалі АТ «СК «Євразія» перестраховиком по договору № 08.0533/006ОС.

14.09.2015р. Приватне акціонерне товариство «Українське Дунайське пароплавство» отримало від АТ «СК «Євразія» лист № 04-07/4106 з відповіддю, що їх страхова компанія не була перестраховиком по договору страхування від 14.01.2009р. №08.0533/006ОС, укладеному між ПрАТ «УДП» та ПрАТ «СК «Мономах», і що з їх сторони не підписувались жодні перестраховочні документи у відношенні перестрахування ризиків, застрахованих даним договором.

Враховуючи вищенаведене позивач звернувся до господарського суду Одеської області з позовом, в якому просить суд визнати договір від 14.01.2009р. № 08.0533/006ОС недійсним.

Проаналізувавши у сукупності наявні у справі докази та надавши їм відповідну правову оцінку, суд дійшов наступних висновків.

У тексті позовної заяви Приватне акціонерне товариство «Українське Дунайське пароплавство», посилаючись на договір, зазначило його номер - « 08.0533/006ОС» від 14.01.2009р.

Відповідач у відзиві на позовну заяву вказував на укладення між сторонами договору страхування номер « 08.0533» від 14.01.2009р.

В екземплярі позивача за надрукованим номером договору « 08.0533» міститься рукописна дописка, а саме - «/006ОС».

Вказаний документ не містить вказівки на те, ким та коли була здійснена ця приписка, а тому внесення такої зміни не може розглядатися як вчинення узгоджених сторонами дій щодо внесення змін до договірної документації.

Доказів укладення між сторонами 14 січня 2009 року будь-якого іншого договору суду не надано.

При цьому слід зазначити, що в матеріалах справи міститься постанова Одеського апеляційного господарського суду від 02.12.2015р., залишена без змін постановою Вищого господарського суду України від 17.02.2016р. винесена за результатами розгляду справи №916/3374/15 за позовом ОСОБА_1 акціонерного товариства «Страхова компанія «Мономах» до ОСОБА_1 акціонерного товариства «Українське Дунайське пароплавство» про стягнення 2092750,11 грн. якою встановлено факт відсутності інших договорів, укладених між сторонами 14.01.2009р.

Звертаючись до приписів ч.3 ст.35 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Отже, суд дійшов висновку, що незалежно від наявності чи відсутності рукописної дописки у номері договору «/006 ОС», йдеться про один і той самий договір. Вказану обставину суд враховував при наявності в наданих сторонами документах посилань на вказані номери договору.

Проте, враховуючи, що дана відмітка не може розглядатися як вчинення узгоджених сторонами дій, а також приймаючи до уваги, що на 2-5 сторінках договору наданого позивачем в додатках до позовної заяви міститься відмітка «Стр. Договора страхования N 08.0533» (а.с. 10-13) суд дійшов висновку, що між сторонами було укладено саме договір страхування №08.0533 від 14.01.2009р.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським Кодексом України.

Відповідно до частини 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини. Правочин, різновидом якого є договори - основний вид правомірних дій це волевиявлення осіб, безпосередньо спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обовязків. При цьому, ст.12 ЦК України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

В свою чергу у ст. 174 Господарського кодексу України перелічені підстави виникнення господарських зобов'язань, а саме: безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність, з акту управління господарською діяльністю, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать, внаслідок заподіяння шкоди суб'єкту або суб'єктом господарювання, придбання або збереження майна суб'єкта або суб'єктом господарювання за рахунок іншої особи без достатніх на те підстав, у результаті створення об'єктів інтелектуальної власності та інших дій суб'єктів, а також внаслідок подій, з якими закон пов'язує настання правових наслідків у сфері господарювання.

Відповідно до ст.175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

У позовній заяві виникнення зобовязання обґрунтовано укладеним між Закритим акціонерним товариством «Страхова компанія «Мономах» (правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Мономах») та Відкритим акціонерним товариством «Українське Дунайське пароплавство» (правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство «Українське Дунайське пароплавство») договором страхування №08.0533 від 14.01.2009р.

Відповідно до п. 2.2. Постанови пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів від 29 травня 2013 року N 10, за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно з ч.2 ст.509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього кодексу.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Стаття 193 Господарського кодексу України зазначає, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Зобов'язана сторона має право виконати зобов'язання достроково, якщо інше не передбачено законом, іншим нормативно-правовим актом або договором, або не випливає із змісту зобов'язання. Зобов'язана сторона має право відмовитися від виконання зобов'язання у разі неналежного виконання другою стороною обов'язків, що є необхідною умовою виконання. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частина 1 статті 202 Цивільного кодексу України встановлює, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

В силу ч. 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Разом з тим невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), в силу ст. 610 ЦК України є порушенням зобов'язання.

Суд не вважає належним доказом в обґрунтування недійсності даного правочину порушення п. 9.1. договору №08.0533 від 14.01.2009р. з боку відповідача лист АТ «СК «Євразія» № 04-07/4106 з відповіддю, що їх страхова компанія не була перестраховиком по договору страхування від 14.01.2009р. №08.0533/006ОС, укладеному між ПрАТ «УДП» та ПрАТ «СК «Мономах», і що з їх сторони не підписувались жодні перестраховочні документи у відношенні перестрахування ризиків, застрахованих даним договором.

Враховуючи, що АТ «СК «Євразія» не могла знати про розбіжності в номері договору які виникли у сторін, суд звертає увагу, що даний лист не може беззаперечно свідчити про відсутність перестрахування ризиків по договору №08.0533.

Твердження позивача, стосовно того, що власних коштів у ОСОБА_1 акціонерного товариства «Страхова компанія «Мономах» для виконання зобовязань по договору №08.0533 при настанні страхового випадку могло не вистачити та договір №08.0533 був нікчемний з фінансової точки зору є лише припущенням, яке не підтверджено належними доказами а тому взагалі не приймається судом до увагу з мотивів безпідставності.

Отже, враховуючи, що даний лист є єдиним доказом в обґрунтування правової позиції позивача, та у звязку з відсутністю страхового випадку і відмови відповідача у сплаті страхового відшкодування, суд доходить до висновку що позивачем не доведено порушення ані договірних зобовязань, ані порушення норм чинного законодавства з боку ОСОБА_1 акціонерного товариства «Страхова компанія «Мономах».

Також постановою Одеського апеляційного господарського суду від 02.12.2015р., яка залишена без змін постановою Вищого господарського суду України від 17.02.2016р. яка винесена за результатами розгляду справи №916/3374/15 за позовом ОСОБА_1 акціонерного товариства «Страхова компанія «Мономах» до ОСОБА_1 акціонерного товариства «Українське Дунайське пароплавство» про стягнення 2092750,11 грн. встановлений факт відсутності дострокового припинення дії договору страхування №08.0533. Докази невиконання ОСОБА_1 акціонерним товариством «Страхова компанія «Мономах» умов договору №08.0533 суду не надані. З наявного між сторонами листування та інших документів також не вбачається жодного факту звернення ОСОБА_1 акціонерного товариства «Українське Дунайське пароплавство» до ОСОБА_1 акціонерного товариства «Страхова компанія «Мономах» з приводу неналежного виконання останнім умов договору. Звертаючись до приписів ч.3 ст.35 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Крім цього, суд звертає увагу, що неналежне виконання зобовязань за договором не може бути підставою для визнання його недійсним.

Відповідно до ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частини 1, 4 ст. 202 Цивільного кодексу України визначають, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

За приписами ст.203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У п.п. 2.1, 2.9, 3.11 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року N 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» (з наступними змінами та доповненнями) зазначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Суд звертає увагу на те, що право на судовий захист, гарантоване в тому числі ст. 1 Господарського процесуального кодексу України, пов'язується із наявністю факту порушення прав, в той час як відсутність порушеного права особи унеможливлює його судовий захист.

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину

1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Проте, як було встановлено вище, правочин не може бути визнано недійсним, адже на момент його вчинення були відсутні будь-які порушення чинного на його момент укладення законодавства.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 03 листопада 2015 року у справі№ 910/27124/14

Відповідно до п.2.5.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду від 29 травня 2013 року за № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» слід мати на увазі, що визнання правочину (господарського договору) недійсним господарським судом є наслідком його вчинення з порушенням закону, а не заходом відповідальності сторін. Тому для такого визнання, як правило, не має значення, чи усвідомлювали (або повинні були усвідомлювати) сторони протиправність своєї поведінки під час вчинення правочину; винятки з цього правила можливі, якщо вони випливають із закону.

Отже, для визнання оспорюваного договору недійсним позивач має довести за допомогою належних засобів доказування, що договір суперечить вимогам чинного законодавства щодо його форми, змісту, правоздатності і волевиявленню сторін, на момент укладення договору свідомо існує об'єктивна неможливість настання правового результату, а також, що внаслідок його укладення порушені права позивача.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 05 листопада 2015 року у справі№ 910/2472/15-г

Проте, під час розгляду справи, Управлінням обласної ради з майнових відносин належним чином не обґрунтовано та не доведено за допомогою належних та допустимих доказів ні обставин наявності суспільного інтересу на припинення права володіння земельними ділянками, ані порушень прав держави чи територіальної громади, адже позовна заява, та інші обґрунтування заявлених вимог не містять конкретних доводів та не зазначають доказів того, в чому полягає шкода, завдана укладеним договором купівлі-продажу, а також, яким чином буде змінено наявну ситуацію щодо використання земельної ділянки, тобто, відновлено право, у разі, якщо таке право порушене, в разі задоволення позовних вимог.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 05 листопада 2015 року у справі № 922/986/15

Суд звертає увагу, що в силу положень ст. 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, обовязок доведення обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Отже, ОСОБА_1 акціонерним товариством «Українське Дунайське пароплавство» не доведено факту невідповідності оспорюваного договору чинному законодавству на момент його вчинення, а також факту порушення прав позивача укладенням цього договору, у зв'язку з чим у суду відсутні підстави для визнання його недійсним.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 12 листопада 2015 року у справі № 5008/1745/2011 та у постанові Вищого господарського суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 914/1120/14.

Крім цього, суд зазначає, що строк позовної давності був порушений, проте відмовляє у задоволенні заяви про застосування строку позовної давності в силу положень п. 2.2. Постанови пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів від 29 травня 2013 року N 10, так, як за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості.

Решту доводів і поданих сторонами доказів, відхилення яких не обґрунтовано вище, суд відхиляє як такі, що не мають значення для вирішення спору.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Рішення прийнято на підставі наданих сторонами доказів, оскільки згідно із ст.33, 38 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона: повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; самостійно визначити і надати суду ті докази на підтвердження своїх доводів, які вважає необхідними, належними і достатніми. Докази витребовуються судом у ході розгляду справи лише у разі подання відповідного клопотання - на суд не покладено обов'язку вказувати стороні, які докази вона повинна подати на підтвердження свої вимог чи заперечень, або проводити розшук тих чи інших доказів з власної ініціативи.

За при приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

За таких обставин, приймаючи до уваги вищенаведене, оцінюючи надані документальні докази та доводи сторін, суд вважає, що у задоволені позовних вимог, слід відмовити з підстав їх необґрунтованості.

На підставі ст.ст. 44, 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору та покладаються на Приватне акціонерне товариство «Українське Дунайське пароплавство».

Керуючись ст.ст. 33,34,43,44,49,82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову ОСОБА_1 акціонерного товариства «Українське Дунайське пароплавство» до відповідача ОСОБА_1 акціонерного товариства «Страхова компанія «Мономах» про визнання недійсним договору відмовити.

Рішення господарського суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного господарського суду, яка подається через місцевий господарський суд протягом 10-денного строку з моменту складення та підписання повного тексту рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо не буде подано апеляційну скаргу. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 16 березня 2016 р.

Суддя О.Ю. Оборотова