КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" березня 2016 р. Справа№ 904/8330/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дідиченко М.А.

суддів: Пономаренка Є.Ю.

Руденко М.А.

при секретарі Петрик М.О.

за участю представників:

від позивача: не з'явились;

від відповідача: Лисий В.І. - представник за довіреністю від 31.12.2015 року;

від третіх осіб: 1) не з'явились;

2) Григоріва О.В. - представник за довіреність від 11.12.2015 року,

розглянувши у відкритому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Надєжда"

на рішення Господарського суду міста Києва від 03.08.2015 року

у справі № 904/8330/14 (головуючий суддя Отрош І. М., судді: Головіна К. І., Комарова О. С.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Надєжда"

до Фонду державного майна України

третя особа 1) Регіональне відділення Фонду державного майна України по Дніпровській області

2) Регіональна філія "Придніпровська залізниця" ПАТ "Укрзалізниця"

про визнання права власності на нерухоме майно

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Надєжда" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Фонду державного майна України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Регіональне відділення Фонду державного майна України по Дніпровській області про визнання права власності на на споруду у складі комплексу будівель споруд, а саме: під'їзну залізничну колію XVIII, що розташована за адресою: 50102, м. Кривий Ріг, вул. 27 Партз'їзду, 10.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказав на те, що він здійснює фактичне безперервне відкрите володіння, користування нерухомим майном: під'їзною залізничною колією XVIII, що розташована за адресою: 50102, м. Кривий Ріг, вул. 27 Партз'їзду, 10 протягом десяти років, у зв'язку з чим, на думку позивача, у нього виникло право власності на вказане нерухоме майно (набувальна давність) на підставі статті 344 Цивільного кодексу України.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 03.08.2015 року у справі № 904/8330/14 (головуючий суддя Отрош І. М., судді: Головіна К. І., Комарова О. С.) у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення місцевого господарського суду та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що право власності позивача на спірну під'їзну залізничну колію виникло на підставі вищевказаних правовстановлюючих документів, а саме договорів № КП-232 від 02.12.1993 року та № Д-323 від 12.08.1992 року.

Відповідно до автоматичного розподілу справ між суддями, апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Надєжда" по справі № 904/8330/14 передано на розгляд головуючому судді Дідиченко М.А.

Розпорядженням секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду міста Києва від 26.10.2015 року сформовано для розгляду апеляційної скарги по справі № 904/8330/14 колегію суддів у складі: Дідиченко М.А. - головуюча, Пономаренко Є.Ю., Руденко М.А.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 26.10.2015 року апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Надєжда" прийнято до свого провадження колегією суддів у складі: Дідиченко М.А. - головуюча, Пономаренко Є.Ю., Руденко М.А. та призначено до розгляду на 02.12.2015 року.

У судове засідання 02.12.2015 року представник третьої особи не з'явився, про поважні причини неявки суд не повідомив.

Представник позивача у судовому засіданні 02.12.2015 року підтримав доводи апеляційної скарги, надав пояснення в обгрунтування своєї правової позиції.

Представник відповідача у судовому засіданні 02.12.2015 року заперечував проти задоволення апеляціної скарги.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 02.12.2015 року відкладено розгляд справи до 23.12.2015 року.

Розпорядженням секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 23.12.2015 року, у зв'язку із перебуванням судді Руденко М. А. у відпустці, справу № 904/8330/14 передано до розгляду колегії суддів у складі: Дідиченко М. А. - головуюча, Пономаренко Є. Ю., Коршун Н. М.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23.12.2015 року справу № 904/8330/14 прийнято до свого провадження колегією суддів у складі: Дідиченко М. А. - головуюча, Пономаренко Є. Ю., Коршун Н. М.

У судове засідання 23.12.2015 року представник позивача та третьої особи не з'явились, про поважні причини неявки суд не повідомили.

Представник відповідача у судовому засіданні 23.12.2015 року надав додаткові пояснення по суті спору.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23.12.2015 року розгляд справи відкладено до 03.02.2016 року.

Розпорядженням секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 03.02.2016 року, у зв'язку з виходом судді Руденко М. А. з відпустки, справу № 904/8330/1 передано до розгляду колегії суддів у складі: Дідиченко М.А. (головуюча), Руденко М. А., Пономаренко Є. Ю.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 03.02.2016 року справу № 904/8330/14 прийнято до свого провадження колегією суддів у складі: Дідиченко М.А. (головуюча), Руденко М. А., Пономаренко Є. Ю.

У судове засідання 03.02.2016 року представник відповідача та представник третьої особи не з'явились, про поважні причини неявки суд не повідомили.

Представник позивача у судовому засіданні 03.02.2016 року надав додаткові пояснення по суті спору.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 03.02.2016 року залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Регіональну філію "Придніпровська залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" та відкладено розгляд справи до 16.03.2016 року.

Представник позивача у судове засідання 16.03.2016 року не з'явився, однак через загальний відділ документального забезпечення суду подав клопотання про розгляд справи без участі представника позивача.

Представник відповідача у судовому засіданні 16.03.2016 заперечував доводи апеляційної скарги та просив суд рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник третьої особи 2 у судовому засіданні 16.03.2016 року надав пояснення по суті спору.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, у 1972 році тр-т «Криворождорводстрой» було побудовано для Криворізького дріжджового заводу під'їзну залізничну колію XVIII, довжиною 685, 04 м, що підтверджується актом приймання-здачі закінченого об'єкта в експлуатацію від 26.12.1972 р.

02.12.1993 року між Фондом державного майна України (продавець) та організацією орендарів Орендного підприємства "Криворізький дріжджовий завод" (покупець) укладено договір КП-232 (посвідчений державним нотаріусом п'ятої Криворізької державної нотаріальної контори Петрушенко З.О. 02.12.1993, зареєстрований в реєстрі за № 2-2566), відповідно до умов якого продавець продав, а покупець купив державне майно цілісного майнового комплексу - Орендного підприємства "Криворізький дріжджовий завод", який знаходиться за адресою: 324102, Дніпропетровська обл., м. Кривий Ріг, яке відповідно до договору оренди з Укрспирткрохмалпромом від 21.11.1988 та додатковими угодами до нього з Фондом державного майна України № Д-323 від 12.08.1992 та від 26.11.1993, яке було передане організації орендарів "Криворізький дріжджовий завод" в платне користування з правом викупу.

Відповідно до п. 2 договору КП-232, строки та організаційні форми приватизації підтверджуються додатковою угодою від 26.11.1993.

Згідно з п. 3 договору КП-232, акт оцінки і ціна об'єкту приватизації затверджені наказом Фонду державного майна України від 26.11.1993 № 84-ДУ. Сума даного договору купівлі-продажу відповідно до акту оцінки вартості цілісного майнового комплексу Орендного підприємства "Криворізький дріжджовий завод", складеного за Методикою оцінки вартості об'єктів приватизації", затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 08.09.1993 № 717, складає 1687245 тис. крб. Акт оцінки вартості є невід'ємною частиною Договору купівлі-продажу.

Згідно з 7 договору КП-232, право власності на майно, вказане в акті оцінки майна об'єкту приватизації, за даним договором купівлі-продажу, згідно ст. 128 Цивільного кодексу України, переходить від продавця до покупця з моменту підписання сторонами акту прийму-передачі майна.

Відповідно до п. 12 договору КП-232, свідоцтво про право власності на придбаний згідно цього договору об'єкт приватизації видається Фондом державного майна України після підписання акті прийому-передачі майна та внесення всієї суми до викупу.

Згідно зі ст. 128 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції станом на дату укладення договору), право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речей набувачеві, а так само здача транспортній організації для відправки набувачеві і здача на пошту для пересилки набувачеві речей, відчужених без зобов'язання доставки. До передачі речей прирівнюється передача коносаменту або іншого розпорядчого документа на речі.

Колегією суддів встановлено, що 30.12.1993 року між Фондом державного майна України (продавець) та Організацією орендарів Орендного підприємства "Криворізький дріжджовий завод" (покупець) складено акт прийому-передачі державної частки цілісного майнового комплексу Орендного підприємства "Криворізький дріжджовий завод", відповідно до якого продавець передав, а покупець прийняв згідно з Відомостями інвентаризації викуплену частку цілісного майнового комплексу Орендного підприємства "Криворізький дріжджовий завод" вартістю ,00 крб.

З долученої до матеріалів справи копії свідоцтва про власність від 28.02.1994 (реєстраційний № П-207) на майно цілісного майнового комплексу Криворізького дріжджового заводу вбачається, що воно видане покупцеві на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого у Криворізькій державній нотаріальній конторі 02.12.1993, а також акту прийому-передачі від 30.12.1993, та підтверджує, що покупець (Організація орендарів Орендного підприємства "Криворізький дріжджовий завод") є власником цілісного майнового комплексу.

Вподальшому, рішенням виконавчого комітету Криворізької міської ради народних депутатів Дніпропетровської області № 117(4) від 13.04.1994 вирішено зареєструвати акціонерне товариство закритого типу "Надєжда", створене шляхом викупу організацією орендарів Криворізького дріжджового заводу цілісного майнового комплексу Орендного підприємства "Криворізький дріжджовий завод".

Відповідно до п. 3.2 статуту Закритого акціонерного товариства "Надєжда", товариство є правонаступником Колективного підприємства Криворізького дріжджового заводу.

Відповідно до п. 2.2 Статуту Публічного акціонерного товариства "Надєжда", затвердженого протоколом Загальних зборів акціонерів № 30 від 12.04.2013 (державну реєстрацію змін до установчих документів проведено 22.05.2013), товариство є правонаступником всіх прав та обов'язків Орендного підприємства "Криворізький дріжджовий завод" та Закритого акціонерного товариства "Надєжда".

Наразі, право власності на комплекс будівель та споруд, які знаходяться за адресою: Дніпропетровська обл., м. Кривий Ріг, вулиця XXVII Партз'їзду, буд. 10 належить Публічному акціонерному товариству "Надєжда" на підставі рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 15.01.2013 у справі № 10/5005/11328/2012 та свідоцтва про право власності САЕ № 932016, виданого 21.02.2013 Реєстраційною службою Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області, що підтверджується копією Витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 666676, сформованим 21.02.2013, який долучено позивачем до позовної заяви.

Так, колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції вірно встановлено, що рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 15.01.2013 у справі № 10/5005/11328/2012 (набрало законної сили 29.01.2013) за позовом Публічного акціонерного товариства "Надєжда" до Широківської районної державної адміністрації про визнання права власності позовні вимоги задоволено повністю; визнано за Публічним акціонерним товариством "Надєжда" право власності на комплекс будівель та споруд: адміністративний корпус літ. "А-3"загальна площа 1265,1 кв. м.; головний корпус літ. "Б-1, Б-4"з антресольними поверхами та підвалами загальна площа 5 509,8 кв. м.; підсобний корпус літ. "В-2"загальна площа 1 098,8 кв. м.; котельня літ. "Г-1"загальна площа 644,9 кв. м.; забійний цех літ. "Д-1"загальна площа 168,3 кв. м.; ковбасний корпус літ. "Е-2"загальна площа 482 кв. м.; склад літ. "Ж-1"загальна площа 450,6 кв. м.; модуль літ. "З"загальна площа 952,1 кв. м.; трансформаторна підстанція літ. "І"загальна площа 82,4 кв. м.; гараж літ. "Н"загальна площа 24,2 кв. м.; ковбасний цех літ. "Е'-І"загальна площа 532,5 кв. м.; будівля їдальні літ. "Х-2, Х'-2, Хп/д"загальна площа 665,3 кв. м.; склад-модуль літ. "Ч-1" загальна площа 281,6 кв. м.; міні пивцех літ. "Ф-1, Фп/д, Ф'п/д"загальна площа 437,5 кв. м.; будівля насосної станції літ. "К'"площа основи 37,7 кв. м.; будівля насосної станції літ. "М'"площа основи 23 кв. м.; будівля щитової літ. "С'"площа основи 6,4 кв. м.; навіс літ. "Т'"площа основи 59,3 кв. м.; будівля щитової літ. "У'"площа основи 7,3 кв. м.; бродилка літ. "Ю"площа основи 307 кв. м.; повітрянадувна станція літ. "Ю'"площа основи 182,9 кв. м.; будівля сепарації літ. "Я"площа основи 154,6 кв. м.; брама/паркани 1-3, 5, 6, 11-17; замощення І, V; резервуар III; димова труба VI; меласосховище № 1-6; відкритий склад аміачної води VII; ємності VIII-XIV; градирня XV; басейн XVI; ваги XVII; насосна станція II, що розташований за адресою: місто Кривий Ріг, вулиця 27 Партз'їзду, 10.

У рішенні Господарського суду Дніпропетровської області від 15.01.2013 у справі № 10/5005/11328/2012 судом встановлено, що відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 21.10.2003 серія САА № 942232, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Миколаївської селищної ради Широківського району Дніпропетровської області № 103 від 13.10.2003 - ЗАТ "Надєжда" належить на праві колективної власності 834/1000 частин комплексу будівель та споруд, розташованих по вул. 27 Партз'їзду, 10, м. Кривий Ріг, яку складають будівлі та споруди: адміністративний корпус "А-3" загальною площею 1283,4 кв. м.; головний корпус "Б-1, Б-4" загальною площею 5489,8 кв. м.; підсобний корпус "В-2" загальною площею 1080,1 кв. м.; котельня "Г-1" загальною площею 618,2 кв. м.; склад "Ж-1" загальною площею 447,0 кв. м.; модуль "З" загальною площею 930,2 кв. м.; репродуктор "К-1" загальною площею 446,4 кв. м.; теплиця "Л"; теплиця "М"; трансформаторна підстанція "І" розміром 15,8x6,2 м.; гараж "Н"; навіс "С"; 1-18 брама, паркани; І ,У - замощення; насосна підстанція "II"; резервуар "III"; вигул, площадка "Ц"; приміщення для навозу "У"; свинарник № 2 "Т-1"загальною площею 632,5 кв. м.; корівник "Ш-1"загальною площею 634,2 кв. м.; мініпивцех "Ф-1, Фп/д, Ф'"загальною площею 431,4 кв. м.; бродилка "Ю"; повітрянадувна станція "Ю1"; будівля сепарації "Я"; димова труба VI; меласховище № 1 об'ємом 1750 м3; меласховище № 2 об'ємом 1750 м3; меласховище № 3 об'ємом 1750 м3; меласховище № 4 об'ємом 2000 м3; меласховище № 5 об'ємом 3159 м3; меласховище № 6 об'ємом 4260 м3.

Крім того, судом у справі № 10/5005/11328/2012 було встановлено, що 18.08.2004 між Концерном "Надєжда"та ЗАТ "Надєжда" був укладений Договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого у власність ЗАТ "Надєжда" перейшло 166/1000 часток комплексу будівель та споруд, розташованих по вул. 27 Партзїзду, 10, м. Кривий Ріг. Зазначена частина комплексу складається з: забійний цех "Д-1"загальною площею 164,8 кв. м.; ковбасний корпус "Е-2"загальною площею 436,8 кв.м.; корівник "Щ-1"площею 1180 кв. м.; склад-модуль " 4-1"площею 228,5 кв. м.; ковбасний цех "Е'-І"загальною площею 532,5 кв. м.; сирцех "Х-2, Х'-2, Хп/д"загальною площею 663,5 кв. м. (копія вказаного договору також долучена позивачем у судовому засіданні 02.06.2015 до матеріалів даної справи).

Водночас, звертаючись до судусуду першої інстанції позивач зазначив, що на даний час він є власником комплексу будівель та споруд, які знаходяться за адресою: Дніпропетровська обл., м. Кривий Ріг, вулиця XXVII Партз'їзду, буд. 10 на підставі рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 15.01.2013 у справі № 10/5005/11328/2012 та свідоцтва про право власності САЕ № 932016, виданого 21.02.2013 Реєстраційною службою Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області, на підтвердження чого надав копію Витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 666676, сформованого 21.02.2013.

Разом з тим, позивач стверджує, що до складу вказаного комплексу будівель та споруд входить під'їзна залізнична колія XVII, довжиною 685,04 метри (що підтверджується Технічним паспортом, складеним Товариством з обмеженою відповідальністю "Смарт Інжиніринг" 17.04.2014), яка також входила до складу цілісного майнового комплексу, який передавався за договором КП-232 від 02.12.1993 у власність Орендного підприємства "Криворізький дріжджовий завод", правонаступником якого є позивач.

Крім того, позивач зазначив, що звернувся до реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції із заявою про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, однак, йому було відмовлено в реєстрації права власності.

За таких обставин, керуючись статтею 392 Цивільного кодексу України, позивач просив суд визнати за Публічним акціонерним товариством "Надєжда" право власності на споруду у складі комплексу будівель і спору - під'їзну залізничну колію XVII, що розташована за адресою: 50102, м. Кривий Ріг, вул. 27 Партз'їзду, 10

Згідно з частиною 1 статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

В силу норм пункту 1 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України та частини 2 статті 20 Господарського кодексу України, способом захисту прав та інтересів може бути, в тому числі, визнання права.

Відповідно до статті 13 Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом.

За приписами частин 1-4 статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Здійснення права власності полягає в володінні, користуванні, розпорядженні своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України).

Отже, повнота панування власника над річчю означає можливість здійснення з цією річчю будь-яких дій не заборонених законом.

Відповідно до статті 321 Цивільного кодексу України, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Таким чином, позитивний аспект права власності означає можливість реалізації прав на річ (майно) без участі всіх інших осіб, а негативний - усунення всіх інших осіб від речі і захист її від всіх цих осіб.

Статтею 328 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частин 1, 2 статті 386 Цивільного кодексу України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Статтею 392 Цивільного кодексу України встановлено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Вказаний спосіб захисту права власності пов'язаний з тим, що право власності має спиратись на певний титул, щоб бути доведеним перед іншими особами. Саме суд, в разі виникнення спору, здійснює це доведення.

Отже, рішення суду про визнання права власності, яке приймається за результатами розгляду позову, поданого в порядку ст. 392 Цивільного кодексу України, є правозахисним актом і спрямоване на захист наявного у позивача права власності.

Тобто, позивачем у позові про визнання права власності є особа, яка вже є власником. У зв'язку із цим, момент виникнення права не залежить від набрання рішенням суду законної сили, оскільки підставою для прийняття рішення є наявність у позивача до звернення до суду тих матеріально-правових фактів, з якими закон пов'язує виникнення права власності.

Тобто, підставою для звернення до суду з позовом про визнання права власності, згідно зі статтею 392 Цивільного кодексу України, є оспорення або не визнання існуючого права, а не намір набути вказане право за рішенням суду.

Отже, позов про визнання права власності може пред'являтись у випадках, коли належне певній особі право або набуття цією особою права не визнається, оспорюється іншою особою або у разі втрати документа, який засвідчує її майнове право.

Аналогічну правову позицію наведено у постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" № 5 від 07.02.2014.

Заперечуючи проти позову відповідач зазначає, що під'їзна залізнична колія XVII, право власності на яку просить позивач визнати, не входила до складу майна, переданого у власність організації орендарів Орендного підприємства "Криворізький дріжджовий завод" на підставі договору КП-232 від 02.12.1993, а залишається у державній власності.

Тобто, відповідач, не визнає право власності позивача на під'їзну залізничну колію XVII, яка знаходиться за адресою: 50102, м. Кривий Ріг, вул. 27 Партз'їзду, 10.

Так, колегією суддів встановлено, що згідно із п.п. 1.3 - 1.5 Правил обслуговування залізничних під'їзних колій, затверджених наказом Міністерства транспорту України № 644 від 21.11.2000 року передбачено, що на кожну під'їзну колію після закінчення її будівництва і здачі в експлутацію підприємством складається Інструкція про порядок обслуговування і організації руху на під'їзній колії, яка затверджується залізницею відповідно до статті 67 Статуту залізниць. Власник під'їзної колії має технічний паспорт, масштабний план під'їзної колії, поздовжній та поперечний профілі залізничних колій і креслення штучних споруд.

Отже, належними доказами наявності у особи права власності на залізничну під'їзну колію є акт введення в експлуатацію та встановлення залізницею Порядку обслуговування залізничної під'їзної колії - для новозбудованої залізничної колії; Масштабний план; Технічний паспорт; Поздовжній та поперечний профілі залізничних колій; Креслення штучних споруд.

Так, колегією суддів встановлено, що згідно із акту здачі-приймання закінченого об'єкта в експлуатацію від 26.12.1972 року вбачається, що тр-т «Криворождорводстрой» побудувало для Криворізького дріжджового заводу під'їзну залізничну колію XVIII, довжиною 685, 04 м. Дана колія прийнята в експлуатацію і відповідальне зберігання з оцінкою «відмінно».

Як зазначалося вище, вподальшому, 02.12.1993 року між Фондом державного майна України (продавець) та організацією орендарів Орендного підприємства "Криворізький дріжджовий завод" (покупець) укладено договір КП-232 (посвідчений державним нотаріусом п'ятої Криворізької державної нотаріальної контори Петрушенко З.О. 02.12.1993, зареєстрований в реєстрі за № 2-2566), відповідно до умов якого продавець продав, а покупець купив державне майно цілісного майнового комплексу - Орендного підприємства "Криворізький дріжджовий завод", який знаходиться за адресою: 324102, Дніпропетровська обл., м. Кривий Ріг, яке відповідно до договору оренди з Укрспирткрохмалпромом від 21.11.1988 та додатковими угодами до нього з Фондом державного майна України № Д-323 від 12.08.1992 та від 26.11.1993, яке було передане організації орендарів "Криворізький дріжджовий завод" в платне користування з правом викупу.

При цьому, колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції вірно встановлено, що ані вказаний договір купівлі-продажу, ані акт прийому-передачі до нього не містять вичерпного та детального переліку майна (об'єктів), які перейшли у власність позивачу.

Однак, у п. 2 договорі КП-232 від 02.12.1993 зазначено, що строки та організаційні форми приватизації підтверджуються Додатковою угодою від 26.11.1993.

Згідно з п. 3 договору КП-232, акт оцінки і ціна об'єкту приватизації затверджені наказом Фонду державного майна України від 26.11.1993 № 84-ДУ. Сума даного договору купівлі-продажу відповідно до акту оцінки вартості цілісного майнового комплексу Орендного підприємства "Криворізький дріжджовий завод", складеного за Методикою оцінки вартості об'єктів приватизації", затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 08.09.1993 № 717, складає 1687245 тис. крб. Акт оцінки вартості є невід'ємною частиною Договору купівлі-продажу.

Колегією суддів встановлено, що 26.11.1993 між Організацією орендарів Орендного підприємства "Криворізький дріжджовий завод" (орендар) та Фондом державного майна укладено додаткову угоду про внесення змін та доповнень до договору оренди державного майна орендного підприємства Криворізького дріжджзаводу № Д-323 від 12.08.1992, яка визначає вартість майна, що підлягає викупу орендарем, умови викупу, порядок, терміни та засоби платежів за об'єкт приватизації.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України "Про приватизацію майна державних підприємств" (в редакції станом на дату укладення додаткової угоди), до об'єктів державної власності, що підлягають приватизації, належать: майно підприємств, цехів, виробництв, дільниць, інших підрозділів, що виділяються в самостійні підприємства і є єдиними (цілісними) майновими комплексами; незавершене будівництво; частки (паї, акції), що належать державі у майні господарських товариств та інших об'єднань.

Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України "Про приватизацію майна державних підприємств" (в редакції станом на дату укладення додаткової угоди), державну політику в сфері приватизації здійснюють Фонд державного майна України, органи приватизації Республіки Крим та адміністративно-територіальних одиниць.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України "Про приватизацію майна державних підприємств" (в редакції станом на дату укладення додаткової угоди), при приватизації майна державного підприємства як цілісного майнового комплексу шляхом його викупу, продажу на аукціоні, за конкурсом між продавцем і покупцем укладається відповідний договір купівлі-продажу.

Згідно зі ст. 28 Закону України "Про оренду майна державних підприємств та організацій" (в редакції станом на дату укладення додаткової угоди), орендар має право на викуп об'єкта оренди, якщо це передбачено договором відповідно до законодавства України. Організація орендарів (орендар) має право на укладення договору оренди з викупом орендованого майна не пізніше трьох років з дня укладення (приведення у відповідність з цим Законом) договору оренди, якщо орендоване майно не віднесено до об'єктів, приватизацію яких заборонено законодавчими актами України, та якщо це не суперечить Державній програмі приватизації. Ціна зданого в оренду з викупом майна, що приватизується, визначається на умовах, передбачених статтею 20 Закону України "Про приватизацію майна державних підприємств", і включається до договору оренди. Умови викупу (ціна, порядок, строки та засоби платежу) визначаються у договорі оренди відповідно до законодавчих актів України про приватизацію. Орендар має право відмовитися від здійснення передбаченого у договорі права на викуп.

Відповідно до п. 2 додаткової угоди, орендар викупає, а орендодавець продає орендоване державне майно на наступних умовах: вартість цілісного майнового комплексу згідно протоколу інвентаризації майна (додаток №1) та акту оцінки майна (додаток № 2), затверджених наказом № 302-К від 04.11.1993, становить 4514925 тис. крб. Майно, для якого орендодавцем встановлені пільги - немає; нематеріальні активи не відображені в балансі - немає; майно, яке належить орендарю - 2827680 тис. крб.

Відповідно до п. 6 додаткової угоди, вартість майна, що підлягає приватизації, - 1687245 тис. крб.; вартість майна, що підлягає викупу, - 1687245 тис. крб.

Згідно з протоколом № 1 засідання інвентаризаційної комісії з розгляду результатів інвентаризації матеріальних цінностей на Криворізькому дріжджзаводі від 16.11.1993, вартість основних фондів складає 4396631 тис. крб., взятих в оренду - 2584086 тис. крб., власних - 1812545 тис. крб.

Відповідно до Відомості розрахунку вартості основних фондів, взятих в оренду, станом на 01.11.1993 по Криворізькому дріжджовому заводу (знаходиться в матеріалах приватизаційної справи Орендного підприємства "Криворізький дріжджовий завод"), в оренді у Криворізькому дріжджовому заводі знаходилась під'їзна колія, дата введення в експлуатацію - 30.12.1972, балансова вартість - 35538843,00 крб., експерта вартість - 22022890,00 крб.

Відповідно до акту оцінки вартості майна Орендного підприємства "Криворізький дріжджовий завод", вартість майна, що належить орендарю, становить 2827680 тис. крб. (п. 17.1), вартість майна, що підлягає приватизації, становить 1687245 тис. крб. (п. 21).

Таким чином, колегія суддів зазначає, що під'їзна залізнична колія (дата введення в експлуатацію - 30.12.1972, балансова вартість - 35538843,00 крб., експерта вартість - 22022890,00 крб.) відповідно до Відомостей розрахунку вартості основних фондів, взятих в оренду, перебувала в оренді Криворізького дріжджового заводу.

Разом з тим, враховуючи вартість основних фондів, взятих в оренду, що становить 2584086 тис. крб., та вартість майна, що підлягає викупу - 1687245 тис. крб., колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції вірно встановлено, що не все майно, яке перебувало в оренді Криворізького дріжджового заводу було викуплено за договором КП-232 від 02.12.1993 та перейшло у власність Організації орендарів Орендного підприємства "Криворізький дріжджовий завод".

При цьому, вичерпного переліку майна, яке було приватизоване позивачем, у додатковій угоді від 26.11.1993 також не зазначено.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до частини 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Як на доказ наявності права власності на спірну під'їзну колію, позивач посилається на технічний паспорт на під'їзну залізничну колію, наявну в матеріалах справи.

Однак, як встановлено колегією суддів, наданий до суду технічний паспорт не може бути належним та допустимим доказом наявності у позивача права власності на під'їзну колію, оскільки останній складений станом на 07.07.2014 року, а не в момент введення колії в експлуатацію, та визначає лише технічну та експлуатаційну характеристики під'їзної колії, та не встановлює власника колії.

Беручи до уваги вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що спірна під'їзна колія не була приватизована Орендним підприємством "Криворізький дріжджовий завод" та залишилася у державній власності, а отже не булла передана у власність позивача як правонаступника Орендного підприємства "Криворізький дріжджовий завод".

За таких обставин, колегія суддів зазначає, що позивачем не доведено, а з наявних в матеріалах справи доказів, не підтверджується суб'єктивного матеріального права позивача (права власності) на спірне нерухоме майно - під'їзну залізничну колію XVII, що знаходиться за адресою: 50102, м. Кривий Ріг, вул. 27 Партз'їзду, 10, з огляду на що суд першої інстанції обгрунтовано відмовив Публічному акціонерному товариству "Надєжда" у позові до Фонду державного майна України про визнання права власності.

Крім того, колегія суддів вважає необґрунтованим твердження позивача, про те, що останній позивач позбавлений можливості зареєструвати право власності у зв'язку із втратою оригіналу договору КП-232 від 02.12.1993 з огляду на наступне.

Статтею 392 Цивільного кодексу України встановлено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Так, позов про визнання права власності у разі втрати документа, що засвідчує право власності особи на річ, подається за відсутності можливості одержати у відповідних органах дублікат правовстановлюючого документа.

Тобто, у разі втрати правовстановлюючого документа, позивач звертається до суду у зв'язку з неможливістю реалізації ним свого права власності. Відповідачем у такому спорі є особа, яка не визнає належності на праві власності майна позивачу у зв'язку з відсутністю у нього відповідного документа.

Однак, позивачем не доведено суду відсутності у нього можливості одержати у відповідних органах дублікату втраченого позивачем договору КП-232 від 02.12.1993.

Так, відповідно до п. 18 договору КП-232 від 02.12.1993, він складений у 4-х примірниках, кожен з яких має однакову юридичну силу, один з яких зберігається в справах Інгулецької державної нотаріальної контори м. Кривого Рогу Дніпропетровської області.

Відповідно до ст. 32 Закону УРСР "Про нотаріат" (в редакції станом на дату укладення Договору) у разі втрати документа, посвідченого або виданого державним нотаріусом або службовою особою виконавчого комітету міської, селищної, сільської Ради народних депутатів, яка вчиняє нотаріальні дії, за письмовою заявою осіб, зазначених у частині другій статті 7 цього Закону, видається дублікат втраченого документа.

Відповідно до ст. 40 Закону УРСР "Про нотаріат" (в редакції станом на дату укладення Договору), договори, заповіти, довіреності та інші документи, в яких викладено зміст угод, що посвідчуються в нотаріальному порядку, подаються державному нотаріусу або службовій особі виконавчого комітету міської, селищної, сільської Ради народних депутатів, яка вчиняє нотаріальні дії, не менш ніж у двох примірниках, один з яких залишається в справах державної нотаріальної контори або виконавчого комітету міської, селищної, сільської Ради народних депутатів.

Таким чином, примірник оригіналу Договору КП-232 від 02.12.1993 був залишений на зберігання у справах Інгулецької державної нотаріальної контори м. Кривого Рогу Дніпропетровської області.

Втім, позивачем не надано суду доказів звернення із заявою про отримання дублікату Договору КП-232 від 02.12.1993 до відповідної державної нотаріальної контори чи до іншого уповноваженого органу (зокрема, до державного нотаріального архіву), з огляду на що позивачем не надано суду доказів на підтвердження відсутності у нього можливості отримати у відповідних органах дублікат правовстановлюючого документа.

Щодо клопотання про припинення провадження у справі на підставі п. 1-1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України у зв'язку з відсутністю предмету спору, оскільки, як стверджує відповідач, позивач не звертався до нього з метою підтвердження права власності на спірне нерухоме майно, то колегія судддів зазначає наступне.

Відповідно до пункту 1-1 частини 1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору (пункт 1-1 частини першої статті 80 ГПК), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань (п. 4.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011 № 18).

В данному випадку, позивач наполягає на наявності спору між ним та відповідачем, спірне майно знищено не було, а тому колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для припинення провадження у справі у зв'язку відсутністю предмета спору.

За таких обставин висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду міста Києва від 03.08.2015 року у справі № 904/8330/14 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Згідно із ст. 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Надєжда" на рішення Господарського суду міста Києва від 03.08.2015 року залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 03.08.2015 року у справі № 904/8330/14 - без змін.

3. Матеріали справи № 904/8330/14 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя М.А. Дідиченко

Судді Є.Ю. Пономаренко

М.А. Руденко