ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"14" березня 2016 р.Справа № 916/4550/15

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Главбуд Плюс";

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Бетонекс-Буд";

про визнання недійсним договору купівлі-продажу

Головуючий - Щавинська Ю.М.

Судді - Малярчук І.А.

ОСОБА_1

Представники:

від позивача: ОСОБА_2 довіреність від 10.12.2014р.;

від відповідача: ОСОБА_3 ордер № 108205 від 02.12.2015р., договір про надання правової допомоги № 23-ПД від 12.09.2013р.;

У судовому засіданні було оголошено перерву відповідно до ст. 77 ГПК України.

Суть спору: Товариство з обмеженою відповідальністю "Главбуд Плюс" звернулося до господарського суду Одеської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Бетонекс-Буд", в якій просить суд визнати недійсним з моменту укладання правочин, укладений між ТОВ "Главбуд Плюс" та ТОВ "Торговий дім Бетонекс-Буд", в рамках якого ТОВ "Главбуд Плюс" згідно рахунків № 269 від 25.11.2014р. перерахувало 25.11.2014р. ТОВ „ТД Бетонекс-Буд" 220 000 грн., № 270 від 25.11.2014р. перерахувало 25.11.2014р. ТОВ „ТД Бетонекс-Буд" 141 035 грн.

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначає, що 25.11.2014р. ОСОБА_4, діючи від імені ТОВ „Главбуд Плюс в якості виконуючого обовязки директора, уклав договір поставки № 186-ТД, в рамках якого згідно виставлених рахунків з розрахункового рахунку товариства на рахунок відповідача було перераховано кошти за поставку будівельних матеріалів на загальну суму 361 035 грн.

Позивач стверджує, що рішенням зборів учасників ТОВ „Главбуд Плюс не приймалося жодних рішень щодо призначення ОСОБА_4 директором або виконуючим обовязки директора вказаного товариства.

З урахуванням вказаного, позивач вважає, що при укладенні оспорюваного договору ОСОБА_4, діючи в якості виконуючого обовязки директора ТОВ „Главбуд Плюс на підставі незаконної та скасованої судом апеляційної інстанції ухвали Малиновського районного суду м. Одеси від 05.11.2014р., не мав на це відповідних повноважень, передбачених статутом товариства та нормами чинного законодавства, а відтак не мав належного обсягу цивільної дієздатності.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 16.11.2015р. було порушено провадження у справі №916/4550/15 із призначенням справи до розгляду в засіданні суду.

У судовому засіданні 16.12.2015р. представником відповідача було надано відзив на позовну заяву (т.1 а.с.96-98), згідно якого останній вказує, що не заперечує проти факту перерахування на його користь грошових коштів згідно оспорюваного договору. У поданому відзиві відповідач стверджує, що, укладаючи договір поставки, він не знав та не міг знати про корпоративні чвари, які на момент укладення правочину могли існувати між учасниками ТОВ „Главбуд Плюс.

Відповідач зауважує, що він лише виступив контрагентом ТОВ „Главбуд Плюс та не міг володіти жодною інформацією про ймовірне обмеження повноважень щодо представництва підприємства тією чи іншою особою.

Відповідач вказує, що перерахування коштів на виконання умов правочину від 25.11.2014р. відбулося із застосуванням цифрового підпису, а ПАТ КБ „Приватбанк, як самостійна юридична особа, яка мала відповідне доручення від ТОВ „Главбуд Плюс на здійснення такого перерахування, перевірила повноваження відповідної особи та санкціонувала платіж.

Водночас, ТОВ "Торговий дім Бетонекс-Буд" зосереджує увагу на тому, що згідно відомостей з ЄДР, на момент підписання вищевказаного договору купівлі-продажу, директором ТОВ „Главбуд Плюс був саме ОСОБА_4

Вказані обставини, на думку відповідача, свідчать про те, що оспорювний договір з боку ТОВ „Главбуд Плюс було підписано особою, яка мала повноваження діяти від імені вказаного товариства.

Згідно прохальної частини відзиву відповідач просить суд у задоволенні позову відмовити, а також стягнути з позивача на його користь витрати з надання правової допомоги адвокатом у розмірі 8 000 грн.

11.01.2016р. до канцелярії суду від представника відповідача надійшло клопотання про розподіл судових витрат між сторонами спору, згідно якого останній, у випадку відмови в задоволенні позову, знову ж таки наполягає на стягненні з позивача витрат з послуг адвоката у вищевказаному розмірі.

У судовому засіданні 11.01.2016р. представником позивача було надано клопотання про витребування у відповідача оспорюваного договору, в рамках якого ТОВ „Главбуд Плюс згідно рахунків № 269 та № 270 від 25.11.2014р. було перераховано 363 035 грн., а також первинних бухгалтерських документів, оформлених на його виконання (податкові та видаткові накладні, акти приймання-передачі, листи, тощо) (т.1а.с.118).

У задоволенні вказаного клопотання судом було відмовлено у звязку з його невідповідністю вимогам ст. 38 ГПК України, а також з огляду на самостійне надання відповідачем вказаних у клопотанні документів.

Ухвалою суду від 11.01.2016р. строк розгляду справи за клопотанням представника позивача було продовжено на п'ятнадцять днів.

В засіданні суду від 13.01.2016р. представником позивача було надано заяву про уточнення позовних вимог (т.1 а.с.140), згідно якої останній просить суд визнати недійсним з моменту укладення договір поставки від 25.11.2014р. № 186-ТД, укладений від імені ТОВ "Главбуд Плюс" в особі ОСОБА_4 та ТОВ „Торговий дім Бетонекс Буд.

Ухвалою суду від 13.01.2016р. у відділу державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців легалізації громадських формувань Одеського міського управління юстиції було витребувано реєстраційну справу ТОВ "Главбуд Плюс", яка 28.01.2016р. надійшла до господарського суду Одеської області.

Ухвалою суду від 13.01.2016р. справу №916/4550/15 призначено до колегіального розгляду у складі трьох суддів.

Розпорядженням керівника апарату суду від 13.01.2016р. призначено автоматичний розподіл справи №916/4550/15 для визначення складу колегії, за результатами якого вказану справу розподілено колегії суддів у складі: головуючий суддя Щавинська Ю.М., суддя Малярчук І.А., суддя Зайцев Ю.О.

Ухвалою суду від 14.01.2016р. справу № 916/4550/15 прийнято до провадження у вищевказаному складі суду із призначенням розгляду в засіданні суду 17.02.2016р.

З огляду на перебування члена колегії судді Зайцева Ю.О. в період з 15.02.2016р. по 19.02.2016р. на підготовці суддів місцевих господарських судів, призначених на посаду суддів вперше, яка відбувалася в Одеському регіональному відділенні національної школи суддів України, судове засідання, призначене на 17.02.2016р., не відбулося.

Ухвалою суду від 22.02.2016р. у звязку із поверненням судді Зайцева Ю.О. з вищевказаної підготовки, розгляд справи було призначено на 02.03.2016р.

25.02.2016р. до канцелярії суду від представника позивача надійшло клопотання про залучення ОСОБА_4 до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, у задоволенні якого судом в засіданні суду 02.03.2016р. з огляду на його необґрунтованість, було відмовлено.

В засіданні суду 02.03.2016р. під час розгляду справи по суті представник позивача в повному обсязі підтримав заявлені позовні вимоги, наполягав на їх задоволенні. Представник відповідача в свою чергу заперечував проти позову, просив суд у його задоволенні відмовити.

У судовому засіданні 02.03.2016р. було оголошено перерву до 14.03.2016р.

В засіданні суду 14.03.2016р. зявилися представники сторін, які в повному обсязі підтримали свої правові позиції, які були викладені ними в попередньому судовому засіданні.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши представників сторін, проаналізувавши наявні у справі докази та надавши їм правову оцінку господарський суд дійшов наступних висновків:

В силу ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Відповідно до ст.1 ГПК України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Згідно ст.2 ГПК України, господарський суд порушує провадження у справі за позовами, зокрема, підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст.2 Закону України Про судоустрій і статус суддів" є, зокрема, захист гарантованих Конституцією України та законами, прав і законних інтересів юридичних осіб.

За змістом положень вказаних норм, правом на предявлення позову до господарського суду наділені, зокрема, юридичні особи, а суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права і охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, субєктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд зясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорювання і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

При цьому, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Так, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Як встановлено судом, предметом спору у цій справі є визнання недійсним правочину (договору), у зв'язку з підписанням його особою, повноваження якої було скасовано.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин, що зазначено в абзаці 4 підпункту 2.1 пункту 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року №11 Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними.

Відповідно до частини 7 статті 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Так, положеннями статей 202, 203 Цивільного кодексу України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 215 вказаного кодексу закріплено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 92, абзацу 2 частини 2 статті 207 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Як вбачається з матеріалів справи, 25.11.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Главбуд Плюс" (Покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Бетонекс-Буд" (Постачальник) було укладено договір поставки № 186-ТД (т.1 а.с.108-114), згідно п. 1.1 якого Постачальник на умовах цього договору зобовязується передавати у власність (здійснювати поставку) у замовлені строки Покупцеві будівельну продукцію за потребами Покупця, а Покупець зобовязується приймати і оплачувати вартість вказаного товару.

Як встановлено судом, вказаний договір від імені Товариства з обмеженою відповідальністю "Главбуд Плюс" було підписано директором ОСОБА_4, з боку Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Бетонекс-Буд" заступником директора ОСОБА_5 Вказаний договір скріплено печатками обох Товариств.

Згідно зі ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до положень ст.ст. 662, 664 ЦК України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства. Обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору поставки № 186-ТД від 25.11.2014р. Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Бетонекс-Буд" було передано позивачу будівельні матеріали на загальну суму 361 035,00 грн., а ТОВ „Главбуд Плюс вказаний товар було прийнято, що підтверджується відповідними видатковими накладними (т.2 а.с.13-23), підписаними представником позивача, повноваження якого посвідчувались довіреностями №5 та № 7 від 25.11.2014р. (т.2 а.с.24-25).

Відповідно до п. 6.2.1 договору, Покупець сплачує вартість партії товару за цим договором шляхом 100 % передплати.

Згідно з п. 6.3.1. договору поставки №186-ТД від 25.11.2014р. Постачальник повинен надавати Покупцю рахунки для оплати вартості партій товару за цим договором.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Як встановлено судом, оплата вартості поставленої продукції згідно виставлених рахунків була здійснена позивачем 25.11.2014р.

Посилання позивача на те, що фактично не було отримано товар за договором не приймаються судовою колегією до уваги, оскільки позивачем не надано суду належних доказів такого ствердження, зокрема, бухгалтерських та податкових документів.

Навпаки у судових засіданнях, в яких здійснювалася технічна фіксація, представник позивача стверджував, що у бухгалтерському та податковому обліку вказані документи враховувалися, натомість уточнюючі податкові декларації до відповідних органів не подавалися.

Щодо наявності у ОСОБА_6 повноважень на укладення спірного договору, судова колегія зазначає наступне.

З матеріалів справи, а також з документів реєстраційної справи вбачається, що Товариство з обмеженою відповідальністю „Главбуд Плюс, м. Одеса створено на підставі договору між громадянами ОСОБА_7 та ОСОБА_6 Пантелієм Костянтиновичем, шляхом обєднання їх вкладів з метою отримання прибутку та досягнення соціального ефекту.

Відповідно до пункту 6.3 Статуту товариства зі змінами, внесеними до Статуту, учасники володіють слідуючими розмірами частки: ОСОБА_7 50 %, ОСОБА_8 50 %.

Протоколом загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю Главбуд Плюс від 01.06.2007 року №3 було призначено на посаду директора товариства ОСОБА_9. На підставі протоколу від 01.06.2007 року №3 видано наказ від 01.06.2007 року №16_07/О, відповідно до якого ОСОБА_9 приступив до виконання обовязків директора товариства з правом підпису фінансових та первинних документів.

Ухвалою Малиновського районного суду міста ОСОБА_5 від 05.11.2014 року у справі №521/19272/14-ц була задоволена частково заява ОСОБА_4 про забезпечення позову до ОСОБА_9, Товариства з обмеженою відповідальністю „Охоронне агентство „Гепард, третя особа ОСОБА_7, про звільнення та усунення перешкод у користуванні майном, якою, зокрема, ОСОБА_9 було відсторонено з посади директора Товариства з обмеженою відповідальністю „Главбуд Плюс, м. Одеса та призначено ОСОБА_4 виконуючим обовязки директора товариства з 05.11.2014 року; зобовязано державного реєстратора відділу реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції виключити з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців запис про ОСОБА_9 в графі керівник та включити запис про ОСОБА_4 в графу керівник Товариства з обмеженою відповідальністю „Главбуд Плюс, м. Одеса з правом вчиняти юридичні дії від імені юридичної особи без довіреності, у тому числі з правом підпису.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 03.12.2014 року вищезазначена ухвала була скасована та постановлено нову ухвалу про залишення без задоволення заяви ОСОБА_8 про забезпечення позову.

Тобто, на момент укладання договору поставки продукції від 25.11.2014 року №186-ТД та підписання видаткових накладних на отриманий товар, ОСОБА_6 діяв на підставі повноважень, визначених ухвалою Малиновського районного суду міста ОСОБА_5 від 05.11.2014 року у справі №521/19272/14-ц.

При цьому, відповідно до частин 9, 10 статті 153 Цивільного процесуального кодексу України ухвала про забезпечення позову виконується негайно в порядку, встановленому для виконання судових рішень. Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Як встановлено судом, на підставі ухвали Малиновського районного суду міста ОСОБА_5 від 05.11.2014 року у справі №521/19272/14-ц 06.11.2014 року було внесено запис про ОСОБА_6 в графу ПІБ керівника юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

За змістом положень частини 3 статті 92 Цивільного кодексу України орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах з третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження. Це положення є гарантією стабільності майнового обороту і загальноприйнятим стандартом у світовій практиці, зокрема, відповідно до Першої директиви 68/151/ЄЕС Ради Європейських співтовариств від 09.03.1968 року.

За приписами частини 1 статті 4 Закону України Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців державна реєстрація юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців - засвідчення факту створення або припинення юридичної особи, засвідчення факту набуття або позбавлення статусу підприємця фізичною особою, а також вчинення інших реєстраційних дій, які передбачені цим Законом, шляхом внесення відповідних записів до Єдиного державного реєстру.

Відповідно до частин 1, 2 Закону України Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін.

Якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, є недостовірними і були внесені до нього, то третя особа може посилатися на них у спорі як на достовірні. Третя особа не може посилатися на них у спорі у разі, якщо вона знала або могла знати про те, що такі відомості є недостовірними.

Отже, якщо правочин, який вчиняє юридична особа, підписаний особою, щодо якої до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців були внесені відомості про те, що вона має право від імені юридичної особи вчиняти та підписувати договори, то скасування в подальшому судом ухвали Малиновського районного суду міста ОСОБА_5 від 05.11.2014 року у справі №521/19272/14-ц не може бути підставою для визнання недійсним відповідного договору, оскільки не усуває факту необізнаності третьої особи про недостовірність відомостей, внесених до Єдиного державного реєстру, та відсутність у виконавчого органу (директора) повноважень саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

За таких обставин суд доходить висновку про відсутність підстав для визнання договору поставки недійсним з наведених позивачем обставин.

При цьому суд вважає, що позивачем не доведено факту наявності протиправних дій сторін при укладанні правочину засобами господарського судочинства та не додано доказів такого встановлення судом загальної юрисдикції при розгляді кримінального провадження.

Водночас, у випадку винесення вироку у кримінальній справі, яким буде встановлено злочинні дії осіб при укладанні договору, позивач не позбавлений права звернутися до господарського суду із заявою про перегляд справи за нововиявленими обставинами.

Оцінюючи наявні у матеріалах справи ОСОБА_10 з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, сформовані на запит суду від 13.01.2016 року станом на 21.11.2014р. та 25.11.2014 року (т.1 а.с.135-136, 137-138), в якому зазначено в графі Прізвище, імя, по батькові керівника юридичної особи зазначено ОСОБА_9 керівник, та який суперечить іншому наявному у справі витягу, складеному станом на 21.11.2014р. (т.1 а.с.99-103), суд вказує наступне.

Як було встановлено судом при дослідженні реєстраційної справи (а.с.121), 6.11.2014р. було проведено реєстраційну дію - внесення судового рішення, яке потребує змін атрибутів Субєкта. Вказана дія в подальшому (4.12.2014р.) була скасована. (а.с.129).

Таким чином, вказані спеціальні витяги жодним чином не спростовують того, що станом на 25.11.2014 року (дату укладання спірного договору) в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців керівником та підписантом Товариства з обмеженою відповідальністю Главбуд Плюс було зазначено ОСОБА_6

З огляду на вищевикладене, у задоволенні позову слід відмовити, у звязку з чим обовязок відшкодування витрат по сплаті судового збору, згідно до ст. ст. 44, 49 ГПК України, на відповідача не покладається.

Вирішуючи питання щодо стягнення з позивача на користь відповідача витрат на адвокатські послуги у розмірі 8 000 грн., суд вказує наступне.

Статтею 44 ГПК України передбачено, що до складу судових витрат входить, зокрема, оплата послуг адвоката.

Відповідно до ст.30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту є гонорар. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Як вбачається з матеріалів справи, 12.09.2013р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Бетонекс-Буд" (Клієнт) та адвокатом ОСОБА_3 (адвокат) було укладено договір про надання правової допомоги № 23-ПД (т.1а.с.58-60), відповідно до предмету якого Адвокат приймає на себе обовязки з надання правової допомоги на підставі доручень Клієнта, зокрема, щодо представництва інтересів Клієнта в судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного, кримінального судочинства, в тому числі у справах про адміністративні правопорушення , і т.п., незалежно від статусу Клієнта в судовій справі.

Відповідно до п. 4 розділу 2 договору Клієнт надає Адвокату обовязкові для останнього доручення про надання правової допомоги шляхом підписання додаткових угод до цього договору.

Як слідує з матеріалів справи, 02.12.2015р. між вищевказаним сторонами було укладено додаткову угоду №3 до договору (т.1 а.с.61), згідно п. 1 якої Клієнт надає Адвокату доручення провести правову та фактичну роботу зі збирання доказів, їх аналізу, розроблення правової позиції з представництва інтересів Клієнта в ініційованому ТОВ „Главбуд Плюс позовному провадженні, зокрема, підготувати усі необхідні процесуальні документи та додатки до них, представити інтереси Клієнта як відповідача в ході здійснення господарського судочинства у суді першої інстанції, складати та подавати усі необхідні (на думку адвоката) документи, усні та письмові пояснення, виконувати інші (без обмежень) дії, що будуть необхідні для представництва інтересів Клієнта

Відповідно до п. 2 вказаної угоди, Клієнт цим, зокрема, дає доручення Адвокату на представництво його інтересів в господарському суді Одеської області з питання участі Клієнта як відповідача в господарській справі № 916/4550/15 за позовом ТОВ „Главбуд Плюс про визнання правочину недійсним.

П. 4 угоди сторони погодили, що гонорар адвоката за надання ним правової допомоги з виконання доручень, що визначені відповідно до цієї додаткової угоди, складає 8 000 грн. та має бути сплачений Клієнтом не пізніше ніж до моменту вирішення господарським судом Одеської області господарської справи № 916/4550/15.

Як встановлено судом, Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Бетонекс-Буд" було в повному обсязі оплачено адвокату витрати з надання правової допомоги у розмірі 8 000 грн., що підтверджується наявним в матеріалах справи платіжними дорученням № 3619 від 17.12.2015р. (т.1 а.с.124) та квитанцією до прибуткового касового ордеру № 12 від 08.01.2016р. (т.1 а.с.125)

Відповідно до п.6.3. постанови Пленум Вищого господарського суду України від 21.02.2013р. №7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 ГПК.

При цьому, згідно п.6.5. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013р. №7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" розподіл сум інших, крім судового збору, судових витрат здійснюється за загальними правилами частини п'ятої статті 49 ГПК, тобто при задоволенні позову вони покладаються на відповідача, при відмові в позові - на позивача, а при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За тими ж правилами здійснюється й розподіл сум цих витрат у розгляді господарським судом апеляційних і касаційних скарг.

Вирішуючи питання про такий розподіл, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов'язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв'язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. Докази, які підтверджують розумність витрат на оплату послуг адвоката, повинна подавати сторона, що вимагає відшкодування таких витрат.

Враховуючи вищевикладене, суд, при розгляді питання щодо стягнення з відповідача витрат на адвокатські послуги, з урахуванням проведеного адвокатом обсягу робіт, вважає за необхідне обмежити цей розмір до 5 000 грн.

Керуючись ст. ст. 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Главбуд Плюс" (65026, АДРЕСА_1, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Бетонекс-Буд" (65012, м. Одеса, Приморський район, вул. Пушкінська, буд. 36, ) витрати на оплату послуг адвоката у сумі 5 000 /пять тисяч/ грн.

Рішення суду набирає законної сили в порядку ст. 85 ГПК України.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 21 березня 2016 р.

Головуючий суддя Ю.М. Щавинська

Суддя І.А. Малярчук

Суддя Ю.О. Зайцев