РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.03.2016Справа №910/32766/15

За позовом: Комунального підприємства «Київський метрополітен»

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Департаменту комунальної власності міста Києва виконавчого органу

Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

про стягнення 118 278,61 грн.

Суддя Спичак О.М.

Представники сторін:

від позивача: Костильов В.А. - по дов.

від відповідача: не з'явився

від третьої особи: Костюк О.М. - по дов.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач, Комунальне підприємство «Київський метрополітен» звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до відповідача, Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення основного боргу в сумі 104012,64 грн., пені в сумі 13 513,18 грн. та 3% річних в розмірі 752,79 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.12.2015 року порушено провадження у справі № 910/32766/15 та призначено розгляд справи на 22.01.2016 року.

Представник позивача 22.01.2016 року через канцелярію суду подав письмове підтвердження відсутності аналогічного спору, а в судовому засіданні 22.01.2016 року подав клопотання про долучення доказів до матеріалів справи, яке судом розглянуто та задоволено, а також надав для огляду суду оригінали документів, доданих до позовної заяви в копіях.

Представник відповідача в судове засідання 22.01.2016 року не з'явився, проте 21.02.2016 року через канцелярію суду подав клопотання про відкладення розгляду справи.

У зв'язку з неявкою в судове засідання представника відповідача, суд задовольнив клопотання відповідача та відклав розгляд справи на 22.02.2016.

Представник відповідача в судове засідання 22.02.2016 не з'явився, проте 15.02.2016 через канцелярію суду подав відзив на позовну заяву та клопотання про залучення до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог - Департамент комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

Представник позивача 22.02.2016 року через канцелярію суду подав письмові пояснення, а в судовому засіданні 22.02.2016 надав усні пояснення, відповідно до яких залишив вирішення клопотання про залучення третьої особи на розсуд суду, а також надав усні пояснення по суті спору.

Ухвалою від 22.02.2016р. строк розгляду справи було продовжено на 15 днів, задоволено клопотання відповідача та залучено до участі у розгляді справи в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Департамент комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та відкладено розгляд спору на 14.03.2016р.

Позивач в судовому засіданні 14.03.2016р. підтримав позовні вимоги в повному обсязі.

Третя особа під час розгляду спору 14.03.2016р. надала усні пояснення по суті справи, відповідно до яких позовні вимоги Комунального підприємства «Київський метрополітен» підтримала в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання 14.03.2016р. не з'явився, представника не направив, всіма правами, що передбачені Господарським процесуальним кодексом України не скористався.

З приводу неявки відповідача в судове засідання та клопотання Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи суд зазначає наступне.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Статтею 77 вказаного Кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст.69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

У ст.69 Господарського процесуального кодексу України зазначено, що спір має бути вирішено господарським судом у строк не більше двох місяців від дня одержання позовної заяви. У виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду спору, господарський суд ухвалою може продовжити строк розгляду спору, але не більш як на п'ятнадцять днів.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, третіх осіб, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Згідно із п.3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

У п.3 Постанови №11 від 17.10.2014р. Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи «Федіна проти України» від 02.09.2010р., «Смірнова проти України» від 08.11.2005р., «Матіка проти Румунії» від 02.11.2006р., «Літоселітіс Проти Греції» від 05.02.2004р.).

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч.1 ст.4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Господарським судом також прийнято до уваги, що відповідачем неодноразово подавались клопотання про відкладення слухання справи, з урахуванням яких судом судові засідання переносились. Як вказувалось вище, кожна зі сторін повинна добросовісно користуватись наданими їй процесуальними правами, тоді як неодноразове заявлення клопотань про відкладення розгляду справи може свідчити про намагання відповідача затягнути строки розгляду спору.

До того ж, судом також враховано, що у жодне з попередніх засідань суду відповідач не з'явився та не направив свого повноважного представника.

Наразі, суд зазначає, що справа №910/32766/15 розглядається з 28.12.2015р., а отже, подальше відкладення може призвести до порушення приписів господарського процесуального законодавства України та вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо розумних строків судового розгляду спору.

Крім того, судом також враховано, що ухвалою від 22.02.2016р. явка сторін у судове засідання обов'язковою не визнавалась.

За таких обставин, приймаючи до уваги вищенаведене, незважаючи на те, що відповідач в процесі розгляду справи 14.03.2016р. так і не скористався всіма правами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, за висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого клопотання Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а справа - розгляду за наявними у ній документами відповідно до вимог ст.75 Господарського процесуального кодексу України.

В судовому засіданні 14.03.2016 року на підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

29.02.2008р. між Комунальним підприємством «Київський метрополітен» (орендодавець) та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 (орендар) було укладено договір оренди №182-Упр(ДВ)-08 , відповідно до п.2.2 якого орендодавець на підставі рішення №148/1982 від 22.08.2007р. Київської міської ради передає, а орендар приймає в оренду нерухоме майно (частину вестибюлю (переходу), визначену відповідно до проектної документації, розробленої Державним підприємством «Укрметротунельпроект», тимчасовими огороджуючими конструкціями (кіосками) орендаря) за адресою: станція метро «Дорогожичі», для торгівлі непродовольчими товарами.

У п.1.2 вказаного правочину зазначено, що договір визначає взаємовідносини сторін щодо строкового, платного користування орендарем об'єктом оренди.

Пунктом 2.1 договору №182-Упр(ДВ)-08 від 29.02.2008р. передбачено, що об'єктом оренди є частина вестибюлю (переходу), визначена відповідно до проектної документації, розробленої Державним підприємством «Укрметротунельпроект», огороджуючими конструкціями (кіосками) орендаря загальною площею 25,3 кв.м, згідно з викопіюванням зі схеми тимчасового розташування малих архітектурних форм, що складає невід'ємну частину договору.

Згідно з п.2.2 укладеного між сторонами правочину вартість об'єкта оренди згідно із затвердженим 14.02.2008р. звітом про експертну (незалежну) оцінку станом на 31.12.2007р. становила 152 907 грн. без податку на додану вартість.

За користування об'єктом оренди орендар сплачує орендодавцю орендну плату, розрахунок якої здійснюється на підставі рішення №148/1982 від 22.08.2007р. Київської міської ради та методики розрахунку орендної плати за користування майном територіальної громади міста Києва, затвердженої рішенням №34/91 від 28.09.2006р. Київської міської ради, та на дату підписання договору місячний розмір якої згідно з розрахунком орендної плат, що є невід'ємною частиною договору становить 251,82 гр. за 1 кв.м орендованої площі, що в цілому за об'єкт оренди станом на лютий 2008р. складало 6371,13 грн. без податку на додану вартість (п.3.1 договору №182-Упр(ДВ)-08 від 29.02.2008р.).

У п.п.3.2, 3.4 вказаного договору вказано, що розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається з урахуванням індексу інфляції за поточний місяць. Додатково орендар сплачує орендодавцю разом з орендною платою: податок на додану вартість у розмірах та порядку, визначених чинним законодавством України, відшкодовує вартість спожитих комунальних послуг. Сума відшкодування на момент укладання договору становила 422,54 грн. (без податку на додану вартість) та повинна бути переглянута в разі зміни ціни на комунальні послуги для орендодавця.

Всього сума по договору з урахуванням податку на додану вартість 20% з розрахунку на лютий 2008р. складала 8152,40 грн. Оплата по договору проводиться орендарем,починаючи з дати підписання акта приймання-передачі. Останнім днем сплати орендної плати є дата підписання сторонами акта приймання-передачі при поверненні об'єкта орендодавцеві (п.3.5 договору №182-Упр(ДВ)-08 від 29.02.2008р.).

Згідно з п.3.6 договору №182-Упр(ДВ)-08 від 29.02.2008р. орендна плата сплачується орендарем незалежно від наслідків господарської діяльності орендаря щомісячно, не пізніше 10 числа поточного місяця на рахунок орендодавця.

Договір вступає в силу з моменту підписання його сторонами і відповідно до рішення №148/1982 від 22.08.2007р. Київської міської рад діє з 01.03.2008р. до 27.08.2009р. (один рік). Після закінчення строку дії договору його дія може бути продовжена на підставі рішення Київської міської ради (п.п.9.1, 9.3 договору №182-Упр(ДВ)-08 від 29.02.2008р.).

У додатку №2 до договору №182-Упр(ДВ)-08 від 29.02.2008р. сторонами погоджено розрахунок місячної орендної плати за договором.

Додатковою угодою №515 від 01.06.2009р. сторонами було досягнуто згоди щодо зміни розміру орендної плати з врахуванням індексів інфляції, тарифів на комунальні послуги та податку на додану вартість та визначення її на рівні 10338,66 грн. на місяць. Вказана додаткова угода набула чинності 01.06.2009р.

У додатковій угоді №232 від 01.04.2010р. сторонами погоджено, що орендар протягом двадцяти календарних днів після підписання угоди зобов'язується укласти з орендодавцем окремий договір на відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна.

З урахуванням рішення №402/5789 від Київської міської ради сторонами було продовжено дію договору №182-Упр(ДВ)-08 від 29.02.2008р. до 31.03.2012р., про що укладено додаткову угоду №327 від 28.09.2011р.

З огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір №182-Упр(ДВ)-08 від 29.02.2008р. як належну підставу у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України для виникнення у сторін взаємних цивільних прав та обов'язків з оренди нерухомого майна.

Одночасно, суд не приймає до уваги твердження відповідача щодо відсутності у позивача майнових прав на об'єкт оренди за договором №182-Упр(ДВ)-08 від 29.02.2008р. При цьому, суд виходить з наступного.

Частиною 1 ст.60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров'я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об'єкти, визначені відповідно до закону як об'єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини.

У відповідності до ч.5 вказаної статті органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правоможності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об'єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об'єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

У ч.1 ст.18 Закону України «Про столицю України - місто-герой Київ» визначено, що матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування у місті Києві є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності громади міста або знаходяться в її управлінні.

З метою підвищення ефективності використання об'єктів комунальної власності територіальної громади міста Києва, Київською міською радою рішенням № 34/6250 від 22.09.2011 р. було затверджено Положення про оренду майна територіальної громади міста Києва.

У відповідності до рішення №34/6250 від 22.09.2011р. Київської міської ради «Про затвердження Положення про оренду майна територіальної громади міста Києва» уповноважено виступати орендодавцями майна територіальної громади міста Києва: Головне управління комунальної власності м.Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) - щодо цілісних майнових комплексів комунальних підприємств, їх структурних підрозділів та нерухомого майна, а також майна, що не увійшло до статутних капіталів господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації); районні в місті Києві державні адміністрації - щодо майна, яке передане їм в управління; комунальні підприємства, установи та організації - щодо нерухомого майна, загальна площа якого не перевищує 200 квадратних метрів на одне підприємство, установу, організацію, та іншого окремого індивідуально визначеного майна, яке закріплено за ними на праві господарського відання або оперативного управління.

Як вказувалось вище, об'єктом оренди за договором №182-Упр(ДВ)-08 від 29.02.2008р. є частина вестибюлю (переходу) на станції метро «Дорогожичі», визначена відповідно до проектної документації, розробленої Державним підприємством «Укрметротунельпроект», огороджуючими конструкціями (кіосками) орендаря загальною площею 25,3 кв.м, згідно з викопіюванням зі схеми тимчасового розташування малих архітектурних форм, яка належить до комунального майна територіальної громади міста Києва.

З наказу №98 від 23.04.2003р. Головного управління Комунальної власності м.Києва вбачається, що вестибюль станції метро «Дорогожичі» закріплено за Комунальним підприємством «Київський метрополітен» на праві повного господарського відання.

При цьому, суд вважає за необхідне зауважити, що право господарського відання є речовим правом суб'єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами. Власник майна, закріпленого на праві господарського відання за суб'єктом підприємництва, здійснює контроль за використанням та збереженням належного йому майна безпосередньо або через уповноважений ним орган, не втручаючись в оперативно-господарську діяльність підприємства. Суб'єкт підприємництва, який здійснює господарську діяльність на основі права господарського відання, має право на захист своїх майнових прав також від власника (ст.136 Господарського кодексу України).

До того ж, судом прийнято до уваги, що рішенням №148/1982 від 22.08.2007р. Київської міської ради «Про продовження термінів дії договорів оренди, надання дозволів на укладання договорів суборенди та встановлення пільгових орендних ставок» було погоджено передання позивачем частини переходу станції метро «Дорогожичі» в оренду відповідачу.

Отже, твердження відповідача щодо відсутності у заявника повноважень орендодавця за договором №182-Упр(ДВ)-08 від 29.02.2008р. та майнових прав на об'єкт оренди є безпідставними.

Статтею 2 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» передбачено, що орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк (ст.759 Цивільного кодексу України).

За приписами ст.765 Цивільного кодексу України наймодавець зобов'язаний передати наймачеві майно у користування негайно або у строк, встановлений договором найму.

Передача об'єкта оренди орендодавцем орендареві здійснюється у строки і на умовах, визначених у договорі оренди (ст.13 Закону України «Про оренду державного та комунального майна»).

Як свідчать матеріали справи, 01.03.2008р. Комунальним підприємством «Київський метрополітен» було передано, а Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 прийнято у користування об'єкт оренди за договором №182-Упр(ДВ)-08 від 29.02.2008р., а саме частину вестибюлю станції метро «Дорогожичі» (перехід під вул..Мельникова), визначену огороджуючими конструкціями (кіосками) орендаря загальною площею 25,3 кв.м.

Таким чином, з огляду на наведене, судом встановлено, що Комунальним підприємством «Київський метрополітен» було належним чином виконано свій обов'язок з передачі об'єкта оренди у користування орендарю на підставі договору №182-Упр(ДВ)-08 від 29.02.2008р.

Наразі, за твердженнями позивача, за період з квітня по жовтень 2015р. орендодавцем нараховувалась (з урахуванням індексу інфляційних втрат) орендна плата за користування об'єктом оренди згідно умов договору №182-Упр(ДВ)-08 від 29.02.2008р.

Зокрема, за квітень 2015р. нараховано - 17 538,81 грн., травень 2015р. - 19993,90 грн., червень 2015р. - 20 433,77 грн., липень 2015р. - 20515,50 грн., серпень 2015р. - 20310,35 грн., вересень 2015р. - 20147,86 грн. та за жовтень 2015р. - 20611,26 грн.

Статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст.193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За приписами ч.1 ст.762 вказаного нормативно-правового акту за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Орендар за користування об'єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності. Строки внесення орендної плати визначаються у договорі (ст.13 Закону України «Про оренду державного та комунального майна»).

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України).

За приписами ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

З огляду на наведене вище, приймаючи до уваги всі фактичні обставини справи, враховуючи приписи чинного законодавства України та умови спірного правочину, суд дійшов висновку, що строк внесення орендної плати за користування об'єктом оренди у період з 04.2015р. по 10.2015р. настав.

Проте, за твердженнями позивача, які з боку відповідача не заперечені, Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 свої обов'язки з внесення плати за користування орендованим майном в означений період в повному обсязі виконано не було, в результаті чого у останнього утворилась заборгованість в розмірі 104 012,64 грн., що і стало підставою для звернення до суду з розглядуваним позовом.

Наразі, твердження відповідача про відсутність у позивача підстав для стягнення після закінчення строку дії договору орендної плати у розмірі, що передбачений договором №182-Упр(ДВ)-08 від 29.02.2008р. суд вважає безпідставними з огляду на наступне.

Як зазначалось вище, за приписами ст.13 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендар за користування об'єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності.

Розмір орендної плати може бути змінено за погодженням сторін. Розмір орендної плати може бути змінено на вимогу однієї з сторін, якщо з незалежних від них обставин істотно змінився стан об'єкта оренди, а також в інших випадках, встановлених законодавчими актами України (ч.1, 2 ст.21 Закону України «Про оренду державного та комунального майна»).

Умовами п.3.5 договору №182-Упр(ДВ)-08 від 29.02.2008р. передбачено, що останнім днем сплати орендної плати є дата підписання сторонами акта приймання-передачі при поверненні об'єкта орендодавцеві.

Наразі, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі у розумінні ст.34 Господарскього процесуального кодексу України докази того, що у період з 04.2015р. по 10.2015р. відповідачем було повернуто об'єкт оренди.

Отже, з огляду на приписи п.3.5 спірного правочину останній зобов'язаний вносити плату за договором.

Одночасно, втрата чинності методики розрахунку орендної плати ніяким чином не вказує на наявність підстав для автоматичної зміни розміру орендних платежів, оскільки нормами чинного законодавства України передбачено окремий порядок зміни розміру орендної плати.

Крім того, посилання орендаря на відсутність у останнього у спірний період реальної можливості здійснювати користування об'єктом оренди, в якості підстави для звільнення від сплати орендних платежів згідно ч.6 ст.762 Цивільного кодексу України суд до уваги не приймає з огляду на таке.

Наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає (ч.6 ст.762 Цивільного кодексу України).

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із ст.4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обгрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст.33 вказаного Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору (ч.1 ст.32 Господарського процесуального кодексу України).

За приписами ст.36 Господарського процесуального кодексу України письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Згідно зі ст.34 вказаного нормативно-правового акту господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи (п.2.5 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції».

Проте, всупереч означеним вище приписам чинного господарського законодавства, щодо обов'язку доказування, відповідачем не представлено належних та допустимих доказів того, що Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 у період з квітня по жовтень 2015р. не міг здійснювати використання об'єкта оренди з незалежних від нього притичин.

Твердження вказаного учасника судового процесу про відключення світла на об'єкті суд до уваги не приймає як такі, що позбавлені належного доказового обґрунтування.

Отже, приймаючи все вищенаведене у сукупності суд дійшов висновку щодо задоволення позовних вимог Комунального підприємства «Київський метрополітен» до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 в частині стягнення основного боргу в сумі 104012,64 грн.

Виходячи з принципу повного, всебічного та об'єктивного розгляду всіх обставин справи, суд також дійшов висновку щодо часткового задоволення вимог позивача про стягнення пені в сумі 13 513,18 грн. та 3% річних в розмірі 752,79 грн. При цьому, суд виходить з наступного.

Виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (ст.546 Цивільного кодексу України).

За приписами ч.1 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пеня, за визначенням ч.3 ст.549 Цивільного кодексу України, - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов'язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення виконання.

З ч.1 ст.547 Цивільного кодексу України вбачається, що правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі.

Отже, порушення боржником прийнятих на себе зобов'язань тягне за собою відповідні правові наслідки, які полягають у можливості застосування кредитором до боржника встановленої законом або договором відповідальності.

За змістом ч.4 ст. 231 Господарського кодексу України у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Разом з тим, згідно зі ст.1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

З п.2.1 Постанови №14 від 17.12.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» вбачається, що якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов'язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом. Тобто, пеня стягується тільки у тому разі, коли її розмір визначено в договорі.

Наразі, обґрунтовуючи заявлений до стягнення розмір пені позивач посилається на умови п.6.2 договору №182-Упр(ДВ)-08 від 29.02.2008р., відповідно до яких за несвоєчасну оплату орендних платежів орендар сплачує на користь орендодавця пеню в розмірі 0,5% від розміру несплачених орендних платежів за кожен день прострочення, але не більше розміру, встановленого законодавством України.

Проте, як зазначалось вище, з урахуванням рішення №402/5789 від Київської міської ради сторонами було продовжено дію договору №182-Упр(ДВ)-08 від 29.02.2008р. до 31.03.2012р., про що укладено додаткову угоду №327 від 28.09.2011р.

Доказів прийняття Київською міською радою рішення про продовження договору оренди №182-Упр(ДВ)-08 від 29.02.2008р у подальшому, в тому числі, на період з квітня по жовтень 2015р. до матеріалів справи не представлено, а отже, у суду відсутні підстави для застосування до порушення, яке виникло після припинення дії договору його умов стосовно розміру відповідальності за несвоєчасне внесення орендних платежів.

До того ж, зміст договору №182-Упр(ДВ)-08 від 29.02.2008р. також не передбачає розповсюдження його умов стосовно відповідальності сторін після припинення строку його дії.

Отже, з огляду на вищенаведене, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для стягнення з відповідача пені в сумі 13 513,18 грн. та залишення позовних вимог в цій частині без задоволення.

Відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За порушення відповідачем своїх грошових зобов'язань в частині внесення орендних платежів за користування об'єктом оренди за договором №182-Упр(ДВ)-08 від 29.02.2008р. позивачем було нараховано та заявлено до стягнення 3% річних на загальну суму 752,79 грн.

Проте, здійснивши перевірку наведеного заявником розрахунку, суд дійшов висновку, що останній містить помилки.

За приписами ст.253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

У ст.254 вказаного нормативно-правового акту визначено, що якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

День фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені (п. 1.9 Постанови №14 від 17.12.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань») .

Проте, при нарахування 3% річних за порушення строків внесення плати за травень 2015р. позивачем означених приписів враховано не було.

Зокрема, останнім не було звернуто уваги, що 10.05.2015р., 11.05.2015р. були вихідними днями, а отже, останнім днем внесення платежу було 12.05.2015р., а отже, право на нарахування 3% річних виникло лише 13.05.2015р.

Аналогічні помилки допущено при нарахуванні 3% річних за порушення грошових зобов'язань з внесення орендних платежів жовтень 2015р.

Після проведення власного перерахунку, суд дійшов висновку, що обґрунтованим є стягнення з відповідача 3% річних в сумі 746,10 грн.

Всі інші клопотання та заяви, доводи та міркування учасників судового процесу відповідно залишені судом без задоволення і не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

За таких обставин, з огляду на все вище зазначене, суд дійшов висновку щодо часткового задоволення позову Комунального підприємства «Київський метрополітен» до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення основного боргу в сумі 104012,64 грн., пені в сумі 13 513,18 грн. та 3% річних в розмірі 752,79 грн.

З огляду на приписи ст.49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторін пропорційно задоволеним вимогам.

Керуючись, ст. ст. 32, 33, 49, 82 - 85 ГПК України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (04114, АДРЕСА_1, код НОМЕР_1) на користь Комунального підприємства «Київський метрополітен» (03056, м.Київ, проспект Перемоги, буд.35, ) основний борг в сумі 104 012,64 грн., 3% річних в розмірі 746,10 грн. та судовий збір в сумі 1 571,38 грн.

3. В зволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено

21.03.2016 р.

Суддя Спичак О.М.