УХВАЛА

про повернення позовної заяви

17.03.2016Справа № 910/4544/16

Господарський суд міста Києва у складі судді Комарової О.С., розглянувши

позовну заяву Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м. Київ

до відповідача-1 Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, м. Маріуполь

та до відповідача-2 Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк», м. Київ

та до відповідача-3 Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк», м. Дніпропетровськ

про стягнення 394 170,38 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Фізична особа-підприємець ОСОБА_2, 15 березня 2016 року звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою б/н від 04.03.2016 року до відповідачів Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк», Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення 394 170,38 грн.

Подана, Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2, позовна заява б/н від 04.03.2016 року не відповідає вимогам розділу VIII Господарського процесуального кодексу України, а тому підлягає поверненню з посиланням на ст. 63 Господарського процесуального кодексу України, з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 6 ч. 1 ст. 63 Господарського процесуального кодексу України суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи без розгляду, якщо не подано доказів надсилання відповідачеві копії позовної заяви і доданих до неї документів.

У відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 57 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що до позовної заяви додаються документи, які підтверджують відправлення відповідачеві копії позовної заяви і доданих до неї документів.

Приписами ч. 1 ст. 56 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позивач, прокурор зобов'язані при поданні позову надіслати сторонам копії позовної заяви та доданих до неї документів відповідно до кількості відповідачів та третіх осіб листом з описом вкладення.

Як зазначено п. 2 ч. 2 ст. 54 Господарського процесуального кодексу України, що позовна заява повинна містити, зокрема, місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання (для фізичних осіб).

Нормами ст. 93 Цивільного кодексу України передбачено, що місцезнаходженням юридичної особи є фактичне місце ведення діяльності чи розташування офісу, з якого проводиться щоденне керування діяльністю юридичної особи (переважно знаходиться керівництво) та здійснення управління і обліку.

Відповідно до абз. 2, 6 п.п.3.1 п.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» місцезнаходження юридичної особи або місце проживання фізичної особи - підприємця визначається на підставі відомостей, внесених до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців (стаття 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців"). У випадках, передбачених статтею 56 Господарського процесуального кодексу України, місцезнаходження (місце проживання) відповідача визначається за даними його державної реєстрації як суб'єкта господарювання.

За змістом п.20.1 Постанови №10 від 24.10.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам", визначаючи територіальну підсудність справи, судам необхідно виходити з того, що місцезнаходження юридичної особи або фізичної особи - підприємця визначається на підставі відомостей, внесених до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

Судом встановлено, що в якості доказу направлення відповідачам позовної заяви з доданими до неї документами додані фіскальні чеки № 7115, № 7113, № 7114 від 04.03.2016 року та опис вкладення у цінний лист від 04.03.2016 року.

З аналізу доданих до матеріалів позовної заяви фіскальних чеків № 7115, № 7113, № 7114 від 04.03.2016 року та описів вкладення в цінний лист від 04.03.2016 року суд дійшов висновку про направлення копії іншої позовної заяви відповідачам, а саме б/н, б/д, а не тієї, що є належною та надісланою до суду б/н від 04.03.2016 року, що свідчить про невиконання Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 в цій частині встановлених чинним законодавством України відповідних процесуальних вимог та призводить до наслідків, передбачені п. 6 ч. 1 ст. 63 Господарського процесуального кодексу України.

Також суд звертає увагу на те, що в якості доказу направлення Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_3 позовної заяви з доданими до неї документами додано фіскальний чек № 7115 від 04.03.2016 року з індексом відправлення адресату 87500 МАРІУПОЛЬ та опис вкладення у цінний лист від 04.03.2016 року з індексом відправлення адресату 87500, тоді як в позовній заяві б/н від 04.03.2016 року зазначений в адресі Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 інший індекс, а саме: 78500, АДРЕСА_1.

Дана обставина є суттєвою, оскільки нормами ст. 59 Господарського процесуального кодексу України передбачено право відповідача після одержання ухвали про порушення провадження у справі надіслати суду відзив на позовну заяву, тоді як у даному випадку відповідач позбавляється можливості підготувати обґрунтовані заперечення на позовну заяву, з урахуванням усіх обставин, на які посилається позивач та поданих ним доказів.

Також суд вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 57 Господарського процесуального кодексу України до позовної заяви додаються, зокрема, документи, які підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі.

Частиною 2 статті 44 Господарського процесуального кодексу України визначено, що розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Закон України "Про судовий збір" визначає правові засади справляння судового збору, платників, об'єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору.

Відповідно до ст.ст. 1, 2 Закону України "Про судовий збір" судовий збір - це збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, а також за видачу судами документів і включається до складу судових витрат. Платниками судового збору є громадяни України, іноземці, особи без громадянства, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні) та фізичні особи - підприємці, які звертаються до суду.

Разом з тим, відповідно до п. 2 статті 9 Закону України "Про судовий збір" суд перед відкриттям (порушенням) провадження у справі, прийняттям до розгляду заяв (скарг) перевіряє зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України.

Проте, як встановлено судом, у наданих разом з позовною заявою б/н від 04.03.2016 року чеках № 0.0.515527023.2 від 04.03.2016 року та № 0.0.515532163.2 від 04.03.2016 року відсутні докази зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України, що суперечить вимогам Закону України "Про судовий збір".

З огляду на викладене, чеки № 0.0.515527023.2 від 04.03.2016 року та № 0.0.515532163.2 від 04.03.2016 року не можуть вважатись належним доказом сплати судового збору за подання відповідної заяви, що є підставою для застосування наслідків, передбачених п. 4 ч. 1 ст.63 Господарського процесуального кодексу України, де зазначено, що суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи без розгляду, якщо не подано доказів сплати судового збору у встановлених порядку та розмірі.

Такі приписи згаданих норм мають на меті забезпечення, як конституційних засад змагальності сторін та рівності усіх учасників процесу перед законом і судом (п.п.2, 4 ч.3 ст.129 Конституції України), так і аналогічних приписів ст.ст.4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України.

Як зазначено у ст. 38 Господарського процесуального кодексу України, суд обмежений у праві самостійного витребування доказів. Тому, суд у разі порушення позивачем ст. 57 Господарського процесуального кодексу України не має права скористатися приписами ст.ст. 38, 65 Господарського процесуального кодексу України, а навпаки, є зобов'язаним виконати вимоги ст. 63 зазначеного Кодексу України.

Відтак, на стадії прийняття позовної заяви до розгляду та порушення провадження у справі суд має бути впевненим у тому, що зазначені засади не були порушені заявником позову.

Отже, позовна заява з доданими до неї документами не може бути прийнята до розгляду та підлягає поверненню заявнику без розгляду для усунення допущених порушень.

Одночасно, суд звертає увагу позивача на те, що відповідно до ч. 3 ст. 63 вказаного Кодексу України повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню з нею до господарського суду в загальному порядку після усунення допущеного порушення.

Відповідно до вимог ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, якщо господарський спір не вирішується по суті (відкладення розгляду справи, зупинення, припинення провадження у справі, залишення позову без розгляду тощо), господарський суд виносить ухвалу.

Враховуючи викладене, керуючись, ст.ст., 56, 57, 59, п. 4, 6 ч. 1 ст. 63, ст.ст. 65, 86 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву б/н від 04.03.2016 року Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до відповідачів Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк», Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення 394 170,38 грн., з доданими до неї документами повернути заявнику без розгляду.

Заяву б/н від 04.03.2016 року про вжиття заходу до забезпечення позову з квитанцією № 0.0.515537468.2 від 04.03.2016 року повернути заявнику фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2.

Роз'яснити Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2, що повернення позовної заяви без розгляду не перешкоджає повторному зверненню з такою заявою до господарського суду в загальному порядку після усунення допущених порушень.

Суддя О.С. Комарова