ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
Судді Удовиченка О.С. у справі №44/380-б
15 березня 2016 року Справа № 44/380-б
В судовому засіданні 15.03.2016 колегією суддів у складі: головуючого - Ткаченко Н.Г., суддів - Катеринчук Л.Й., Удовиченка О.С., постановлено: касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова Компанія "ТЕХБУДЛІЗИНГ" задовольнити частково, постанову Київського апеляційного господарського суду від 17.12.2015 та ухвалу господарського суду м. Києва від 15.10.2015 у справі скасувати, справу №44/380-б в зазначеній частині направити на новий судовий розгляд до господарського суду м. Києва.
На мою думку суд касаційної інстанції, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, вийшов за межі перегляду касаційної скарги товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова Компанія "ТЕХБУДЛІЗИНГ", самостійно встановив обставини справи та надав їм оцінку, переоцінив докази, що були предметом дослідження судів першої та апеляційної інстанцій та невірно застосував норми матеріального права, якими врегульовано правовідносини продажу на аукціоні права оренди земельної ділянки, виходячи з наступного.
Ухвалою господарського суду м. Києва від 08.06.2010 порушено провадження про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Житловик" (далі - ТОВ "Житловик").
Постановою господарського суду м. Києва від 22.10.2012 ТОВ "Житловик" визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру, ліквідатором призначено арбітражного керуючого Гороховського А.В., якого зобов'язано провести ліквідаційну процедуру, надати звіт та ліквідаційний баланс.
ТОВ "Лізингова компанія "Техбудлізинг" 06.08.2015 звернулося до господарського суду м. Києва зі скаргою на дії та бездіяльність ліквідатора арбітражного керуючого боржника - Гороховського А.В., в якій просило усунути арбітражного керуючого Гороховського А.В. від виконання обов'язків ліквідатора у справі, призначити ліквідатором ТОВ "Житловик" арбітражного керуючого Вершиніна А.О., заборонити арбітражному керуючому Гороховському А.В. та Товарній біржі "Електронні торги України" здійснювати продаж майна ТОВ "Житловик" у будь-який спосіб, а саме: незавершеного будівництвом житлового комплексу з підземними паркінгами і об'єктами соціально-побутового та офісного призначення, що знаходиться у м. Києві по проспекту Науки, будинок 66-70: майнових прав на незавершене будівництво, а саме - 77 квартир загальною площею 8 346,47 кв.м. в житловому будинку, який будується за адресою: м. Київ пр-т Науки, 66-70, які є предметом забезпечення кредиторських вимог ПАТ "Акціонерний комерційний банк "Київ" за іпотечним договором від 30.07.2007 за реєстровим №2778у.
В обґрунтування скарги ТОВ "Лізингова компанія "Техбудлізинг" посилалося на те, що арбітражний керуючий без згоди заставного кредитора ПАТ "Акціонерний комерційний банк "Київ" (далі - ПАТ "АКБ "Київ") уклав договір з ТБ "Електронні торги України" на проведення аукціону з продажу майна ТОВ "Житловик", що є порушенням ст.42 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (в редакції Закону від 22.12.2011). До складу ліквідаційної маси ліквідатором в порушення вимог ст.26 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (в редакції Закону від 30.06.1999) не включено право оренди земельної ділянки площею 7943 кв.м., розташованої за адресою м. Київ пр-т Науки, 66-70. Крім того, скаржником зазначалося, що ліквідатором банкрута не виконуються обов'язки щодо звітування перед комітетом кредиторів про проведену роботу, що є підставою для його усунення.
Ліквідатор ТОВ "Житловик " арбітражний керуючий Гороховський А.В. 12.08.2015 звернувся до господарського суду з клопотанням про надання згоди на продаж майна боржника, що є предметом застави.
В обґрунтування клопотання арбітражний керуючий Гороховський А.В. посилався на неотримання згоди на реалізацію майна у заставного кредитора ПАТ "АКБ "Київ" та необхідність виконання своїх обов'язків щодо здійснення ліквідаційної процедури. Ліквідатором ТОВ "Житловик" зазначалося, що ПАТ "АКБ "Київ" ухиляється від надання згоди на реалізацію майна, оскільки відповіді на запит від 07.07.2015 банком не надано, що унеможливлює продаж майна боржника в процедурі ліквідації.
Ухвалою господарського суду м. Києва від 15.10.2015 відмовлено в задоволенні скарги ТОВ "Лізингова компанія "Техбудлізинг" на дії та бездіяльність ліквідатора боржника арбітражного керуючого Гороховського А.В.; задоволено клопотання ліквідатора про надання згоди на продаж майна ТОВ "Житловик", що є предметом застави та надано згоду ліквідатору на продаж майна ТОВ "Житловик" що є предметом забезпечення вимог ПАТ "АКБ "Київ".
Постановою Київського апеляційного господарського суду від 17.12.2015 ухвалу господарського суду м. Києва від 15.10.2015 залишено без змін.
Судові рішення мотивовані тим, що скарга ТОВ "Лізингова компанія "Техбудлізинг" на дії та бездіяльність ліквідатора боржника є необґрунтованою, доводи скаржника спростовуються матеріалами справи. Клопотання ліквідатора банкрута про надання згоди на продаж майна банкрута, що є предметом застави є обґрунтованим, оскільки обставини направлення ліквідатором звернень до заставного кредитора про надання згоди підтверджуються належними доказами наявними в матеріалах справи, в той час встановлено обставини бездіяльності банка та доцільність надання згоди судом на продаж заставного майна.
ТОВ "Лізингова Компанія "ТЕХБУДЛІЗИНГ" звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Київського апеляційного господарського суду від 17.12.2015 та ухвалу господарського суду міста Києва від 15.10.2015, прийняти нове рішення, яким усунути арбітражного керуючого Гороховського А.В. від виконання обов'язків ліквідатора у справі № 44/380-б про банкрутство ТОВ "Житловик" та призначити ліквідатором ТОВ "Житловик" арбітражного керуючого Вершиніна А.О.
В обґрунтування касаційної скарги заявник посилався на порушення судами попередніх інстанцій при винесенні оскаржуваних судових рішень норм матеріального та процесуального права, зокрема: ст.ст. 42, 49 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (в редакції Закону від 22.12.2011), ст.ст.25, 26 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (в редакції Закону від 30.06.1999), ст.ст.43, 101 ГПК України. Заявником зазначено, що ліквідатором порушено порядок продажу майна банкрута, оскільки розпочато процедуру продажу майна банкрута, забезпеченого заставою, без згоди заставного кредитора; до майна банкрута, яке підлягає реалізації, не включено право оренди земельної ділянки, яка була предметом іпотеки; ліквідатором не виконуються вимоги п.11 ст.30 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (в редакції Закону від 30.06.1999).
В судовому засіданні 15.03.2016 представник ТОВ "Лізингова Компанія "ТЕХБУДЛІЗИНГ" уточнив вимоги касаційної скарги та просив скасувати в повному обсязі ухвалу господарського суду м. Києва від 15.10.2015 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 17.12.2015 у справі № 44/380-б посилаючись на те, що вони постановлені з порушенням норм матеріального та процесуального права.
На мою думку, з метою необхідності забезпечення законних прав і інтересів усіх учасників судового провадження та дотримання процесуальних норм, встановлених ГПК України, Вищий господарський суд України, мав прийняти рішення про відкладення розгляду касаційної скарги для надання можливості викласти у письмовому вигляді уточнення до вимог касаційної скарги, оскільки заявник ні письмово, ні усно не зазначив, яке нове рішення він просить прийняти суд касаційної інстанції відносно надання згоди на продаж майна банкрута.
Відповідно до ч.6 ст. ст.31 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (в редакції Закону від 30.06.1999 з наступними змінами) при реалізації своїх прав та обов'язків арбітражний керуючий зобов'язаний діяти сумлінно та розумно з урахуванням інтересів боржника та його кредиторів.
Частиною 11 ст. ст.31 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" передбачено, що невиконання або неналежне виконання обов'язків, покладених на арбітражного керуючого згідно з цим Законом, за відсутності наслідків, передбачених цією статтею, може бути підставою для усунення арбітражного керуючого від виконання ним своїх обов'язків, про що господарський суд виносить ухвалу.
Згідно ч.4 ст.42 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (в редакції Закону від 22.12.2011) продаж майна банкрута, що є предметом забезпечення, здійснюється в порядку, передбаченому цим Законом, виключно за згодою кредитора, вимоги якого воно забезпечує, або суду.
Враховуючи зазначені приписи Закону, ліквідатор при реалізації своїх обов'язків, зокрема, щодо реалізації майна банкрута, що є предметом забезпечення, зобов'язаний діяти сумлінно та розумно з урахуванням інтересів боржника та його кредиторів та відповідно до вимог Закону.
Відмовляючи в задоволенні скарги на дії та бездіяльність ліквідатора ТОВ "Житловик" арбітражного керуючого Гороховського А.В., суд першої інстанції виходив з того, що при здійсненні процедур щодо реалізації майна банкрута, яке є предметом забезпечення, ліквідатор банкрута діяв відповідно до вимог Закону. А саме, ліквідатором банкрута на виконання вимог ст.42 Закону направлено звернення до заставного кредитора ПАТ "АКБ "Київ" (лист за вих.№12/1, лист за вих.№15/1 від 03.08.2015) про надання згоди на реалізацію заставного майна. Відповіді на звернення ліквідатора арбітражним керуючим Гороховським А.В. не отримано, що стало підставою для звернення до господарського суду з клопотанням від 12.08.2015 про надання згоди на реалізацію заставного майна.
Таким чином, судами встановлено, що пропозиція про надання згоди на реалізацію заставного майна направлялась до заставного кредитора ПАТ "АКБ "Київ", як то передбачено вимогами ст.42 Закону.
Скасовуючи судові рішення, колегія суддів дійшла висновку, що судами попередніх інстанцій належним чином не перевірено чи направляв ліквідатор боржника відповідну пропозицію щодо відчуження заставного майна на адресу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, як уповноваженої особи на ліквідацію Банку, оскільки згідно постанови Правління Національного Банку України № 411 від 24.06.2015 "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ "АКБ "Київ" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 25.06.2015 про початок процедури ліквідації ПАТ "АКБ "Київ" та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку.
Вважаю, що вказані висновки зроблені касаційним судом за наслідками самостійного встановлення обставин у справі та поза межами процесуальних повноважень суду, оскільки відповідно до ст.1117 ГПК України правова оцінка обставин та достовірності доказів є виключно прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Питання направлення пропозиції про надання згоди на реалізацію заставного майна було предметом дослідження судів першої та апеляційної інстанцій. Суди, оцінивши зібрані по справі докази, на підставі ст. 43 ГПК України, зробили обґрунтований висновок щодо дотримання ліквідатором вимог ст.42 Закону при підготовці майна банкрута, що є предметом забезпечення до продажу.
Щодо невключення до складу цілісного майнового комплексу банкрута, який підлягав продажу на аукціоні права оренди земельної ділянки.
З матеріалів справи вбачається, що з метою забезпечення кредитного договору № 54/07 від 20.07.2007, ТОВ "Житловик" (іпотекодавець) та ПАТ "АКБ "Київ" (потекодержатель) уклали договір іпотеки від 30.07.2007, за умовами якого в забезпечення виконання основного зобов'язання передавалось незавершене будівництво, житлового комплексу з підземними паркінгами і об'єктами соціально-побутового та офісного призначення, готовністю 3,99 %, що знаходиться у м. Київ, пр.-кт Науки, 66-70; майнових прав на незавершене будівництво, а саме 77 квартир загальною площею 8 346,47 кв.м. в житловому будинку, який будується за адресою: м. Київ, пр.-кт Науки, 66-70.
Додатковою угодою від 07.08.2007, до іпотечного договору від 30.07.2007, сторони узгодили, що одночасно з передачею в іпотеку майнових прав на вказану нерухомість (квартири) іпотекодавець (ТОВ "Житловик") передає також в іпотеку іпотекодержателю (ПАТ "АКБ "Київ") право оренди земельної ділянки загальною площею 7943 кв.м., розташованої за адресою : м. Київ, пр.-кт Науки, 66-70.
Судами встановлено обставини припинення договору оренди земельної ділянки від 19.11.2004 (згідно договору оренди строк сплив 19.11.2007) та зазначено про особливості набуття права оренди земельної ділянки, яка врегульована спеціальним законодавством. У зв'язку з чим, доводи скарги про невключення ліквідатором до складу цілісного майнового комплексу банкрута права оренди земельної ділянки в цій частині визнано безпідставними.
Направляючи справу на новий розгляд, суд касаційної інстанції виходив з того, що доводи скарги кредитора на дії та бездіяльність ліквідатора про невключення ліквідатором банкрута до складу цілісного майнового комплексу права оренди земельної ділянки, яке було предметом іпотеки, є обґрунтованими у зв'язку з чим, було надано вказівку судам щодо перевірки чи все майно боржника, що входить до цілісного майнового комплексу боржника - ТОВ "Житловик" виставлялось на продаж та чи включено право оренди земельної ділянки загальною площею 7943 кв.м., розташованої за адресою : м. Київ, пр.-кт Науки, 66-70, що перебуває в заставі, як складову частину відчужуваного майна.
З цього приводу хочу зауважити про наступне.
Відповідно до ст. 190 ЦК України майном як особливим об'єктом вважаються річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки.
Майнові права є неспоживною річчю та визнаються речовими правами.
Відповідно до ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).
Разом із цим, ч. 2 ст. 583 ЦК України визначено, що заставодавцем може бути власник речі або особа, якій належить майнове право, а також особа, якій власник речі або особа, якій належить майнове право, передали річ або майнове право з правом їх застави.
Окрім вищенаведених правових норм, що регулюють правовідносини застави майна та майнових прав, спеціальним законодавством визначені окремі положення щодо застави такого особливого виду майнових прав як право оренди земельної ділянки.
Відповідно до ч.1 ст.90 Земельного кодексу України власники земельних ділянок мають право продавати або іншим шляхом відчужувати земельну ділянку, передавати її в оренду, заставу, спадщину.
Приписами ч.5 ст.93 Земельного кодексу України передбачено, що право оренди земельної ділянки може відчужуватися, у тому числі продаватися на земельних торгах, а також передаватися у заставу, власником земельної ділянки.
Статтею 16 Закону України "Про оренду землі" передбачено, що укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця.
Отже, майнове право оренди земельної ділянки - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника. Враховуючи те, що укладання договору оренди здійснюється за згодою орендодавця, а реалізація права застави можлива лише шляхом набуття права оренди, то і передача права оренди земельної ділянки здійснюється власником земельної ділянки, оскільки лише власник земельної ділянки може самостійно визначити термін, на який він бажає укласти договір оренди земельної ділянки.
Окремо хочу зауважити, що доводи касаційної скарги зводилися до порушення судами попередніх інстанцій вимог чинного законодавства при розгляді скарги на дії та бездіяльність ліквідатора арбітражного керуючого Гороховського А.В. В судовому засіданні заявник касаційної скарги, уточнюючи вимоги касаційної скарги, зазначив про скасування постанови Київського апеляційного господарського суду від 17.12.2015 та ухвали господарського суду міста Києва від 15.10.2015 в повному обсязі. Заявник, при цьому, ні в касаційній скарзі, ні в судовому засіданні не зазначив підстав для скасування ухвали суду першої інстанції в частині задоволення клопотання ліквідатора про надання згоди на продаж майна ТОВ "Житловик", що є предметом застави.
Отже, на мою думку, скасування постанови Київського апеляційного господарського суду від 17.12.2015 та ухвали господарського суду міста Києва від 15.10.2015 в повному обсязі та направлення справи на новий розгляд в частині задоволення клопотання ліквідатора про надання згоди на продаж майна ТОВ "Житловик", що є предметом застави, є помилковим, оскільки порушень вимог чинного законодавства судом першої інстанції в цій частині рішення не встановлено і в касаційній скарзі таких вимог заявлено не було.
Суддя
Вищого господарського суду України О.С. Удовиченко