ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2016 року Справа № 925/1234/15

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючогоПолянського А.Г.
суддівКравчука Г.А.,
Мачульського Г.М. (доповідач),
розглянувши у відкритому судовому засіданні
касаційну скаргуПідприємства з іноземними інвестиціями "АМІК Україна"
на постановуКиївського апеляційного господарського суду
від03.12.2015
у справі№925/1234/15
Господарського судуЧеркаської області
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Енерго"
доПідприємства з іноземними інвестиціями "АМІК Україна"
проусунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинного будівництва,

за участю

- позивача:1) Кецкало В.В. (довіреність від 02.02.2016) 2) Радіонова Л.П. (довіреність від 02.02.2016)
- відповідача:Журавльов О.С. (довіреність від 13.05.2015),

В С Т А Н О В И В:

Звернувшись у суд з даним позовом, Товариство з обмеженою відповідальністю "Енерго" (далі - позивач) просив з урахуванням уточнення позовних вимог зобов'язати Підприємство з іноземними інвестиціями "АМІК Україна" (далі - відповідач) усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою загальною площею 1,6621 га, яка знаходиться за адресою: автошлях Київ-Одеса км. 210-800 м (ліворуч) в адміністративних межах Собківської сільської ради Уманського району, Черкаської області, кадастровий номер :02:000:1426, та перебуває у постійному користуванні позивача, шляхом знесення, демонтажу за рахунок відповідача будівлі трансформаторної підстанції, двох пожежних резервуарів та вимощення, що розташовані на частині самовільно зайнятої відповідачем земельної ділянки площею 0,2302 га.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач, як суміжний користувач земельною ділянкою кадастровий номер :02:000:0012, незаконно на земельній ділянці позивача розташував споруди, що відносяться до існуючої АЗС, а саме - будівлю трансформаторної підстанції, два пожежних резервуари та вимощення.

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 12.10.2015 (суддя Спаських Н.М.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 03.12.2015 (колегія суддів у складі: головуючого судді Шаптали Є.В., суддів Гончарова С.А., Власова Ю.Л.), позов задоволено повністю.

У касаційній скарзі відповідач просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції, якою залишено без змін рішення місцевого господарського суду, і в позові відмовити, посилаючись на порушення норм процесуального права.

У відзиві позивач просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, посилаючись на те, що судами повно встановлено обставини справи та правильно застосовано норми права.

Переглянувши у касаційному порядку судові рішення, колегія суддів Вищого господарського суду України, приймаючи до уваги межі перегляду справи в касаційній інстанції, виходить з наступного.

Як встановлено судами попередніх інстанції, на підставі державного акту на право постійного користування земельною ділянкою серії ЧР № 15-75 позивачу для будівництва автозаправної станції, пункту громадського харчування, автостоянки Уманською районною радою народних депутатів надано в постійне користування 2,26 га землі в межах згідно з планом землекористування. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №69. Кадастровий номер земельної ділянки - :02:000:1426.

Згідно висновку № 05/00-15-БУД від 05.05.2015 будівельно - технічного дослідження по узгодженню меж земельної ділянки за адресою: автошлях Київ - Одеса км. 210+800 (ліворуч) в адмінмежах Собківської сільської ради, на території земельної ділянки, що належить позивачу згідно державного акту на земельну ділянку серії ЧР № 15-75 кадастровий номер :02:000:1426, незаконно розташовані споруди що відносяться до існуючої АЗС (будівля ТП, два пожежних резервуари та вимощення).

З урахуванням наведеного 11.06.2015 позивач направив відповідачу претензію № 24, в якій просив відповідача усунути порушення своїх прав шляхом знесення самочинно зведених споруд, однак вимоги позивача відповідач не виконав.

Судами також встановлено, що 07.07.2015 державним інспектором управління з контролю за використанням та охороною земель Державної інспекції сільського господарства в Черкаській області Шевчуком В.В. в присутності директора позивача було складено акт обстеження земельної ділянки № 1, згідно якого було встановлено факт самовільного зайняття відповідачем частини земельної ділянки кадастровий номер :02:000:1426, площею 0,2302 га, що підтверджується відсутністю будь-якої правовстановлюючої документації на земельну ділянку у відповідача.

Враховуючи вищенаведене, позивач звернувся у суд з даним позовом.

Повністю задовольняючи позов та спростовуючи доводи відповідача місцевий господарський суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, своє рішення мотивував тим, що за відсутності належних доказів надання попередником позивача відповідачу у користування частини земельної ділянки лист позивача на підтвердження такого права не є належним доказом підтвердження права користування землею.

Підстави для скасування судових рішень відсутні виходячи з наступного.

Відповідно до приписів статті 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно із положеннями частини першої статті 395 Цивільного кодексу України речовими правами на чуже майно є, зокрема право користування (сервітут) (п.2), право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) (п.3), право забудови земельної ділянки (суперфіцій) (п.4).

Частиною другою цієї статті передбачено, що законом можуть бути встановлені інші речові права на чуже майно.

Судами встановлено та відповідачем не заперечується, що позивачу земельна ділянка була надана у користування для будівництва автозаправної станції, пункту громадського харчування, автостоянки.

Положеннями статті 413 Цивільного кодексу України визначено, що власник земельної ділянки має право надати її в користування іншій особі для будівництва промислових, побутових, соціально-культурних, житлових та інших споруд і будівель (суперфіцій). Таке право виникає на підставі договору або заповіту (ч.1).

Відповідачем не доведено, а судами не встановлено, що між сторонами укладено договір користування земельною ділянкою для забудови, чи у відповідача виникло таке право на підставі заповіту.

Згідно приписів частини першої статті 402 Цивільного кодексу України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Судами не встановлено, а відповідачем не доведено, що право користування земельною ділянкою у нього виникло в силу положень наведеної норми права.

Згідно із положеннями статті 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків (ч.2).

Відповідно до приписів статті 212 цього кодексу самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними (ч.1). Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки (ч.2).

Отже спосіб захисту порушеного права, обраний позивачем, ґрунтується на наведених положеннях чинного законодавства.

Не можна погодитись із доводами відповідача, викладеними у касаційній скарзі, про те, що доповнюючи позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинного будівництва, після слова "знесення" словом "демонтажу" є зміною предмету і підстав позову.

Так, згідно статті 22 Господарського процесуального кодексу України до початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

При цьому предметом позову в розумінні вказаної норми права є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої він просить ухвалити рішення, а підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача.

Таким чином уточнення позивача своїх вимог словом "демонтажу" не є новою матеріально-правовою вимогою позивача до відповідача, та не є новими фактичними обставинами, на яких ґрунтується вимога позивача.

Наведеним спростовуються доводи відповідача, викладені у касаційній скарзі як на підставу для скасування судових рішень, а тому підстав для їх скасування немає.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119 п.1, 11111 Господарського процесуального кодексу України,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Підприємства з іноземними інвестиціями "АМІК Україна" залишити без задоволення, а постанову Київського апеляційного господарського суду від 03.12.2015 у справі Господарського суду Черкаської області №925/1234/15, залишити без змін.

Головуючий суддя А.Г. Полянський

Судді Г.А. Кравчук

Г.М. Мачульський