ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

15 березня 2016 року Справа № 18/519

Вищий господарський суд України у складі: суддя Селіваненко В.П. - головуючий (доповідач), судді Васищак І.М. і Грек Б.М.

розглянув матеріали касаційної скарги ОСОБА_2, м. Київ (далі - ОСОБА_2.),

на ухвалу Київського апеляційного господарського суду від 08.12.2015

зі справи № 18/519

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Сівер Україна", м. Київ (далі - Товариство),

до благодійного фонду "Християнський", м. Київ (далі - Фонд),

про визнання правомірною заміни одного зобов'язання іншим, визнання права власності.

Судове засідання проведено за участю представників:

ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

Товариства - Івасюк І.Ю.,

Фонду - не з'яв.

За результатами розгляду матеріалів касаційної скарги Вищий господарський суд України

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 22.07.2003: позов задоволено; визнано право власності Товариства на приміщення площею 286,3 кв.м та площею 276,4 кв.м, розташовані у м. Києві по вул. Підгірній/Татарській, 3/7, які зазначені на плані БТІ під літерою "А" (далі - Приміщення); Фонд виселено з Приміщень; з Фонду стягнуто на користь Товариства 1 700 грн. витрат зі сплати державного мита і 118 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Ухвалою названого суду від 01.09.2015 про виправлення описок внесено зміни до пункту 2 резолютивної частини відповідного рішення з викладенням цього пункту в такій редакції: "Визнати право власності Товариства з обмеженою відповідальністю "Сівер Україна" (інд.01001, м. Київ, вул. П. Мирного, 27, кв. 51, розрахунковий рахунок № 5980 в Банку "Фінанси і кредит", м. Києва, МФО 300131, ) на приміщення площею 286,3 кв.м. та площею 278,4 кв.м., розташовані у м. Києві по вул. Підгірній /Татарській,3/7, які зазначені на плані БТІ під літерою "А".

ОСОБА_2 було подано апеляційну скаргу на зазначене рішення до Київського апеляційного господарського суду з проханням поновити строк апеляційного оскарження, скасувати рішення місцевого господарського суду від 22.07.2003 і прийняти нове рішення, яким у позові відмовити.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 08.12.2015 (колегія суддів у складі: Руденко М.А. - головуючий, Пономаренко Є.Ю. і Дідиченко М.А.): згадану апеляційну скаргу повернуто ОСОБА_2 (з посиланням на статті 86, 93, пункт 4 частини першої статті 97 Господарського процесуального кодексу України, далі - ГПК України); ОСОБА_2 повернуто судовий збір у сумі 1 870 грн.

У касаційній скарзі до Вищого господарського суду України ОСОБА_2 просить скасувати оскаржувану ухвалу апеляційної інстанції від 08.12.2015 і повернути справу до Київського апеляційного господарського суду для розгляду по суті. Скаргу мотивовано винесенням згаданої ухвали з порушенням норм матеріального і процесуального права, "зважаючи та факт внесення змін в рішення суду 2003 року ухвалою суду в 2015 році".

У письмових запереченнях на касаційну скаргу Товариство зазначає, що ОСОБА_2 не є належним суб'єктом касаційного оскарження в даній справі, а, отже, останнє підлягає припиненню; крім того, посилання поіменованої особи на належність їй Приміщень на праві власності є необґрунтованим в зв'язку з відсутністю у неї дійного правовстановлювального документа щодо цих приміщень.

Від Фонду відзив (заперечення) на касаційну скаргу не надходив.

Представником ОСОБА_2 подано клопотання, в якому він просить "врахувати відомості з державного реєстру прав на нерухоме майно" (з доданням до цього клопотання інформаційних довідок). Однак Вищий господарський суд України не знаходить підстав для задоволення даного клопотання, оскільки згідно з частиною другою статті 1117 ГПК України касаційна інстанція не має права, зокрема, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Учасників судового процесу відповідно до статті 1114 ГПК України належним чином повідомлено про час і місце розгляду матеріалів касаційної скарги.

За результатами цього розгляду Вищий господарський суд України дійшов висновку про наявність підстав для припинення касаційного провадження з урахуванням такого.

Суд апеляційної інстанції у винесенні оскаржуваної ухвали виходив, зокрема, з таких обставин та висновків.

Згідно з відміткою на рішенні господарського суду міста Києва у даній справі від 22.07.2003 це рішення було надіслано сторонам у справі 23.07.2003. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 подано 12.11.2015, тобто з пропущенням встановленого для її подання строку майже 12 років.

Клопотання скаржника про відновлення пропущеного процесуального строку задоволенню не підлягає.

За доводами скаржника:

- рішення господарського суду міста Києва з даної справи від 22.07.2003 в його остаточній редакції (згідно із зазначеною ухвалою того ж суду від 01.09.2015) зачіпає права та законні інтереси ОСОБА_8 як власника нежитлових приміщень № 97, 98, 102 загальною площею 564,5 кв.м., що складає 50/100 частин від нежилих приміщень площею 1134,70 кв.м., розташованих у АДРЕСА_1;

- про наявність згаданих рішення та ухвали господарського суду міста Києва ОСОБА_2, що не був учасником розгляду даної справи, стало відомо 06.11.2015, після отримання ним копії адміністративного позову та ухвали про відкриття провадження в адміністративній справі № 826/22759/15, яка перебуває в провадженні Окружного адміністративного суду міста Києва, за позовом Товариства до державного реєстратора реєстраційної служби Головного управління юстиції у місті Києві, третя особа - ОСОБА_2, про визнання протиправним дій та скасування рішення.

Відповідно до статті 107 ГПК України особи, які не брали участі в справі, але щодо яких суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право подати касаційну скаргу на, зокрема рішення місцевого господарського суду після їх перегляду в апеляційному порядку та постанови апеляційного господарського суду, ухвалені за результатами апеляційного розгляду.

Згідно із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" суди застосовують при розгляді Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі -Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - Суд) як джерело права.

При цьому відповідно до прецедентної практики Суду одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, inter alia, який полягає у тому, що у разі винесення судом остаточного рішення у справі таке рішення не може бути піддано сумніву (див. Рішення у справі Brumaresku v Romania [GC], N 28342/95, п. 61, ЄСПЛ 1999-VII).

Право на доступ до суду не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. У той же час такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби (див. пункти 22 - 23 Рішення у справі "Мельник проти України" від 28.03.2006 року, пункти 37-38 Рішення у справі "Мушта проти України" від 18.11.2010 року).

У пункті 41 Рішення від 03.04.2008 року "Пономарьов проти України" Суд вказав, що "правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Разом з тим, якщо строк на ординарне апеляційне оскарження поновлений зі спливом значного періоду часу та за підстав, які не видаються переконливими, таке рішення може порушити принцип юридичної визначеності, так як і перегляд в порядку нагляду. Суд визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо як у цій справі, коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків".

Як зазначено в пункті 63 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 24.10.2011 № 11 "Про деякі питання практики застосування розділу XII1 Господарського процесуального кодексу України", у розгляді касаційної скарги, поданої особою, яка не брала участі в розгляді справи господарським судом нижчої інстанції і яка вважала, що таким господарським судом вирішено питання про її права та обов'язки, касаційна інстанція, прийнявши касаційну скаргу до провадження (якщо вона не підлягає поверненню з передбачених ГПК підстав), повинна з'ясувати наявність правового зв'язку між скаржником і сторонами у справі. Якщо при цьому буде встановлено, що права такої особи судовими рішення місцевого та апеляційного господарських судів не порушено та що питання про її права і обов'язки стосовно сторін у справі попередніми судовими інстанціями не вирішувалися, то суд касаційної інстанції своєю ухвалою припиняє касаційне провадження на підставі пункту 1 частини першої статті 80 ГПК, оскільки у такому випадку не існує правового зв'язку між скаржником і сторонами у справі, в зв'язку з чим відсутній суб'єкт касаційного оскарження.

Оскаржуване не залученою особою судове рішення повинно безпосередньо стосуватися її прав та обов'язків. Тобто в рішенні суду має бути безпосередньо вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких є скаржник, або міститися судження про права та обов'язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Будь-який інший правовий зв'язок між скаржником і сторонами спору не повинен братися до уваги.

Верховним Судом України в його постановах також неодноразово викладався висновок щодо застосування норм права, який полягає в тому, що судове рішення, оскаржуване не залученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав та обов'язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення господарським судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов'язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов'язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов'язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов'язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов'язків. Будь-який інший правовий зв'язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.

Крім того, в силу приписів статті 1117 ГПК України суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями стосовно дослідження та оцінки правомірності доводів особи, яка не приймала участі в розгляді справи, щодо наявності у неї матеріального права, яке підлягає захисту, оскільки така оцінка пов'язана з необхідністю встановлення та перевірки фактичних обставин, які не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду, але якими скаржник обґрунтовує підставність власних вимог (постанова Верховного суду України від 02.09.2008 № 23/294). Цією постановою Верховний суд України з урахуванням викладеного припинив касаційне провадження за касаційною скаргою з відповідної справи.

Аналогічний правовий висновок наведено і в постанові Верховного Суду України від 23.12.2015 № 5024/1463/2012.

Відповідно до частини першої статті 11128 ГПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 11116 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

З рішення господарського суду міста Києва від 22.07.2003 у даній справі (в тому числі з урахуванням ухвали названого суду від 01.09.2015) не вбачається, що воно прийняте про права та обов'язки особи, яку не було залучено до участі у справі (ОСОБА_2.), оскільки в його мотивувальній частині відсутні висновки суду про права та обов'язки цієї особи і в резолютивній частині не вказано прямо про права та обов'язки такої особи.

До того ж, як зазначалося Верховним Судом України, в силу приписів статті 1117 ГПК України, суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями щодо дослідження та оцінки правомірності доводів особи, яка не брала участі у розгляді справи, щодо наявності у неї матеріального права, яке підлягає захисту (в даному разі права власності на частину приміщень), оскільки така оцінка пов'язана з необхідністю встановлення та перевірки фактичних обставин, які не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду, але якими скаржник обґрунтовує підставність власних вимог.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 80 ГПК України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в господарських судах України. Статтею 1115 названого Кодексу передбачено, що у касаційній інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи у суді першої інстанції за винятком процесуальних дій, пов'язаних із встановленням обставин справи та їх доказуванням.

З огляду на викладене та керуючись пунктом 1 частини першої статті 80, статтями 86, 1115 ГПК України, Вищий господарський суд України

УХВАЛИВ:

Припинити касаційне провадження у справі № 18/519 за касаційною скаргою ОСОБА_2.

Суддя В. Селіваненко

Суддя І. Васищак

Суддя Б. Грек