РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.03.2016Справа №910/31743/15

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Технохімреагент"

до Державної казначейської служби України

Запорізької митниці ДФС

Про стягнення 16266 грн. 36 коп.

Суддя Отрош І.М.

Представники сторін:

від позивача: не з'явились.

від відповідача 1: не з'явились.

від відповідача 2: Мартиневич А.Б. - представник за довіреністю № 92/8/08-70

від 14.01.2016.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

17.12.2015 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Технохімреагент" з вимогами до Державної казначейської служби України про стягнення 16266 грн. 36 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані завданням позивачу шкоди у розмірі 16266 грн. 36 коп., що полягає у сплаті ним гарантії для випуску у вільний обіг товару (партії лимонної кислоти моногідрату у кількості 25000,00 кг, заявленої 02.08.2013 на підставі митної декларації №112050000/2013/000631/2 за ціною 0,700 дол. США за кілограм), стосовно якого, однак було прийнято рішення про коригування митної вартості товарів № 112050000/2013/000631/2 від 02.08.2013 на основі резервного методу та збільшено митну вартість з розрахунку 0,88 дол. США за кілограм. В той же час, за умови, якби раніше відповідач 2 не приймав стосовно позивача неправомірного рішення №112050000/2013/000551/2 від 04.07.2013 про коригування митної вартості товарів, яке скасоване постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 13.11.2013 у справі №808/8068/13-а, він оформив би товар за вартістю,що була заявлена декларантом (позивачем) у ВМД №112050000/2013/017187 від 03.07.2013 - 0,700 дол. США за кілограм, а отже вказані відомості про митну вартість товару були б основою при визначенні за резервним методом митної вартості товару (лимонної кислоти моногідрату) за митною декларацією №112050000/2013/020145 від 02.08.2013 (спірна декларація). Натомість, прийняття неправомірного рішення про коригування вартості товару №112050000/2013/000551/2 від 04.07.2013 мало наслідком прийняття в подальшому рішення про коригування митної вартості товарів № 112050000/2013/000631/2 від 02.08.2013 за резервним методом (на основі раніше визнаних (визначених) органом доходів і зборів митних вартостях), що зумовило сплату позивачем в порядку ст. 52 Митного кодексу України гарантійного платежу у зв'язку з незгодою декларанта з рішенням № 112050000/2013/000631/2 від 02.08.2013.

За таких обставин, у зв'язку зі сплатою позивачем гарантії у розмірі 16266,36 грн. в порядку ст. 52 Митного кодексу України через незгоду з прийнятим рішенням Запорізької митниці ДФС від 02.08.2013 про коригування митної вартості товару, позивач просить суд стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України 16266,36 грн. матеріальної шкоди, завданої протиправним рішенням та діями Запорізької митниці Міністерства доходів і зборів України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.12.2015 порушено провадження у справі № 910/31743/15 та справу призначено до розгляду на 26.01.2016.

19.01.2016 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшли документи на виконання вимог ухвали суду та клопотання про розгляд справи без участі представника.

В судовому засіданні 26.01.2016 представник відповідача 1 подав суду відзив на позовну заяву із викладеними запереченнями проти позову з підстав того, що Казначейство України, як юридична особа, самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями, натомість жодних порушень прав та законних інтересів позивача не здійснювало, у зв'язку з чим відповідач 1 просить суд відмовити в задоволенні позову.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.01.2016 розгляд справи відкладено на 09.02.2016, у зв'язку із необхідністю подання сторонами доказів у справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.02.2016 розгляд справи відкладено на 26.02.2016, до участі у справі залучено іншого відповідача - Запорізьку митницю ДФС.

22.02.2016 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшли документи на виконання вимог ухвали суду, клопотання про відкладення розгляду справи та клопотання про розгляд справи без участі представника

Судове засідання 26.02.2016 не відбулось, у зв'язку із перебуванням судді Отрош І.М. на лікарняному.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.02.2016 розгляд справи № 910/31743/15 призначено на 15.03.2016.

29.02.2016 відділом діловодства суду отримано від відповідача 2 заперечення на позов, відповідно до яких відповідач 2 не погоджується з позовними вимогами з підстав непідвідомчості господарському суду даного спору, який є адміністративним, а також з підстав того, що за приписами ст. 1166 Цивільного кодексу України передбачено відповідальність за шкоду, завдану, зокрема, майну юридичної особи, а тому у спірній ситуації майном виступає товар, який було заявлено позивачем до митного оформлення, проте жодної шкоди такому майну відповідачем 2, як зазначає останній, завдано не було. Крім того, відповідач 2 звертає увагу на те, що для настання деліктної відповідальності необхідним є наявність усіх елементів складу правопорушення: протиправної поведінки, шкоди, причинного зв'язку з між протиправною поведінкою і шкодою, вини особи, яка заподіяла шкоду, а з огляду на відсутність судових рішень щодо визнання протиправною поведінки митниці (відповідача 2), остання вважає, що підстав для задоволення позову немає.

Також 29.02.2016 відділом діловодства суду отримано від відповідача 2 клопотання про припинення провадження у справі відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України з підстав непідвідомчості даного спору господарському суду.

В судове засідання 15.03.2016 з'явився представник відповідача 2, який заперечив проти задоволення позову та підтримав клопотання про припинення провадження у справі.

Представники позивача та відповідача 1 у судове засідання 15.03.2016 не з'явились, вимоги ухвали суду не виконали, клопотань про відкладення розгляду справи не подавали, про причини неявки у судове засідання суд не повідомили, про час та місце проведення судового засідання були повідомлені належним чином за адресами які вказані в спеціальному витязі з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців № 21554171 від 21.12.2015 (позивач) та № 21554191 від 21.12.2015 (відповідач 1), що підтверджується наявними в матеріалах справи повідомленнями про вручення № 705 (позивач) та №713 (відповідач 1).

Письмових заяв, повідомлень суду щодо поважності причин відсутності позивача та відповідача 1 в судовому засіданні 15.03.2016 до суду не надходило.

Приписами ст. 77 Господарського процесуального кодексу України визначено перелік обставин, за яких суд відкладає розгляд справи. Зокрема, відповідно до п. 1 ч. 1 названої статті, у разі нез'явлення в засідання представників сторін, інших учасників судового процесу та, відповідно до п. 2 ч. 1 названої статті, у разі неподання витребуваних доказів. Однак стаття 77 ГПК України встановлює не обов'язок суду відкласти розгляд справи, а визначає лише право суду при наявності зазначених випадків.

За таких обставин, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи в судовому засіданні 15.03.2016 за відсутності представників позивача та відповідача 1, та з урахуванням процесуальних строків розгляду справи відповідно до ст. 69 ГПК України, запобігаючи одночасно безпідставному затягуванню розгляду спору.

Розглянувши клопотання відповідача 2 про припинення провадження у справі, суд відмовляє в його задоволенні з огляду на таке.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно з п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам» від 24 жовтня 2011 року № 10 з огляду на приписи частини третьої статті 22 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", згідно з якими місцеві господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають з господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені процесуальним законом до їх підсудності, та на вимоги статей 1, 4 1, 12 ГПК господарські суди розглядають справи в порядку позовного провадження, коли склад учасників спору відповідає приписам статті 1 ГПК, а правовідносини, з яких виник спір, мають господарський характер.

При цьому, відповідно до п. 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам» від 24 жовтня 2011 року № 10, у вирішенні питання про те, чи є правовідносини господарськими, а спір - господарським, слід виходити з визначень, наведених у статті 3 Господарського кодексу України. Так, господарський спір підвідомчий господарському суду, зокрема, за таких умов:

- участь у спорі суб'єкта господарювання;

- наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин;

- наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом;

- відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Таким чином, господарські суди на загальних підставах вирішують усі спори між суб'єктами господарської діяльності, а також, в тому числі, спори, пов'язані з вимогами про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктом публічно-правових відносин, - за умови, що такі вимоги не об'єднуються з вимогою вирішити публічно-правовий спір і за своїм суб'єктним складом підпадають під дію статті 1 ГПК (п. 3.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 24 жовтня 2011 року № 10).

В свою чергу, як передбачено ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

З цього приводу суд зазначає, що позивачем, з огляду на предмет і підстави позову, заявлено до стягнення відшкодування шкоди, завданої, за його твердженням, неправомірними діями відповідача 2, що зумовили сплату позивачем додаткових коштів - 16266,36 грн. гарантії, тобто предметом позову є стягнення шкоди, натомість саме рішення про коригування митної вартості товарів в даному судовому процесі не оскаржується (таке рішення, власне, було оскаржено позивачем до Запорізького окружного адміністративного суду (справа №808/8526/13-а)).

За таких обставин, оскільки спір у даній справі є спором про відшкодування шкоди, заподіяної протиправним рішенням суб'єкта владних повноважень, і такі вимоги не об'єднуються з вимогою вирішити публічно-правовий спір та за своїм суб'єктним складом підпадають під дію статті 1 Господарського процесуального кодексу України, суд дійшов висновку, що даний спір підвідомчий господарським судам, у зв'язку з чим підстав для припинення провадження у справі в порядку п. 1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України немає, а отже в задоволенні клопотання відповідача 2 відмовлено.

У судовому засіданні 15.03.2016 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представника відповідача 2, суд

ВСТАНОВИВ:

03.07.2013 позивач звернувся до відповідача 2 за оформленням лимонної кислоти моногідрату у кількості 25000,00 кг за ціною 0,700 доларів США за кілограм, на загальну суму 17500,00 доларів США, та подав ВМД №112050000/2013/017187 для митного оформлення вантажу у режимі імпорт. Митна вартість була визначена декларантом відповідно до ціни угоди, за якою імпортувався товар.

04.07.2013 Запорізькою митницею було прийнято рішення №112050000/2013/000551/2 про коригування митної вартості товарів, яким було визначено митну вартість товару за резервним методом згідно з вимогами ст. 64 Митного кодексу України у загальній сумі 22000 доларів США у розрахунку 0,88 дол/кг.

Вказані обставини встановлені у постанові Запорізького окружного адміністративного суду від 13.11.2013 у справі №808/8068/13-а за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Технохімреагент» до Запорізької митниці Міндоходів про визнання протиправними дій, визнання протиправними та скасування рішень (зокрема, рішення №112050000/2013/000551/2 від 04.07.2013 про коригування митної вартості товарів), яка набрала законної сили, та в порядку ч. 3 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України не потребують доказування.

Так, зазначеною постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 13.11.2013 у справі №808/8068/13-а, яка набрала законної сили, адміністративний позов задоволено частково; зокрема, визнано протиправним та скасовано рішення Запорізької митниці Міндоходів про коригування митної вартості товарів від 04 липня 2013 року № 112050000/2013/000551/2.

При цьому, Запорізький окружний адміністративний суд при прийнятті вказаної постанови від 13.11.2013 виходив з того, що Запорізькою митницею Міндоходів не було доведено суду наявність підстав, передбачених ст. 58 Митного кодексу України, за яких метод визначення митної вартості товарів за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються, в даному випадку не застосовується.

В подальшому, з метою митного оформлення імпортованого товару позивач 02.08.2013 подав до відповідача 2 в електронному вигляді вантажну митну декларацію МД-2, якій було присвоєно №112050000/2013/020145. Митна вартість була визначена декларантом відповідно до ціни угоди, за якою імпортувався товар.

02.08.2013 відповідачем 2 було прийнято рішення про коригування митної вартості товарів № 112050000/2013/000631/2, яким було визначено митну вартість товару за резервним методом згідно вимог ст. 64 Митного кодексу України у загальній сумі 22000 доларів США у розрахунку 0,88 дол/кг.

02.08.2013 року товар «Citric acid monohydrate (Лимонна кислота моногідрат), був випущений у вільний обіг за митною декларацією № 112050000/2013/020152 під гарантійне зобов'язання.

Вказані обставини встановлені у постанові Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 01.10.2014 у справі №808/8526/13-а за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Технохімреагент» до Запорізької митниці Міндоходів про визнання протиправним та скасування рішення про коригування митної вартості товарів від 02.08.2013 № 112050000/2013/000631/2, та в порядку ч. 3 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України не потребують доказування.

Так, Товариство з обмеженою відповідальністю «Технохімреагент» звернулось до Запорізького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Запорізької митниці Міндоходів, в якому просило визнати протиправним та скасувати рішення про коригування митної вартості товарів від 02.08.2013 року № 112050000/2013/000631/2. Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 19 грудня 2013 року адміністративного позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення Запорізької митниці Міндоходів про корегування митної вартості товарів від 02.08.2013 року № 112050000/2013/000631/2.

Водночас, постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 01.10.2014 у справі №808/8526/13-а постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 19 грудня 2013 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Технохімреагент» до Запорізької митниці Міндоходів про визнання протиправним та скасування рішення скасовано, прийнято нову, якою відмовлено в задоволенні позову повністю.

При цьому, Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд при прийнятті вказаної постанови від 01.10.2014 виходив з правомірності використання наявної в митного органу інформації (Джерело: МД № 112050000/2013/009607 від 24.04.2013 року) щодо раніше визнаних (визначених) митними органами митних вартостей (з розрахунку 0.88 дол/кг) в порядку вимог ч. 2 ст. 64 Митного кодексу України, а отже при винесенні рішення про коригування митної вартості товару № 112050000/2013/000631/2 від 02.08.2013 митниця Міндоходів діяла обгрунтовано, неупереджено та з дотриманням вимог чинного законодавства.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає про завдання йому шкоди неправомірним рішенням відповідача 2 від 04.07.2013 №112050000/2013/000551/2 про коригування митної вартості товарів, скасованим постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 13.11.2013 у справі №808/8068/13-а, прийняття якого зумовило і прийняття рішення про коригування митної вартості товарів № 112050000/2013/000631/2 від 02.08.2013, внаслідок чого, з метою випуску імпортованого товару в обіг, позивачем було сплачено суму гарантії у розмірі 16266 грн. 36 коп.

За таких обставин, у зв'язку зі сплатою позивачем гарантії у розмірі 16266,36 грн. в порядку ст. 52 Митного кодексу України через незгоду з прийнятим рішенням Запорізької митниці ДФС від 02.08.2013 про коригування митної вартості товару, позивач просить суд стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України 16266,36 грн. матеріальної шкоди, завданої протиправним рішенням та діями відповідача 2.

Суд зазначає, що ухвалою суду від 09.02.2016 залучено до участі у справі іншого відповідача (співвідповідача) - Запорізьку митницю ДФС, з огляду на те, що, як стверджує позивач, саме неправомірними діями Запорізької митниці ДФС позивачу було завдано майнової шкоди у формі додаткових витрат на сплату гарантії.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 49 Митного кодексу України, митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

Відомості про митну вартість товарів використовуються для: 1) нарахування митних платежів; 2) застосування інших заходів державного регулювання зовнішньоекономічної діяльності України; 3) ведення митної статистики; 4) розрахунку податкового зобов'язання, визначеного за результатами документальної перевірки (ст. 50 Митного кодексу України).

Як встановлено приписами ст.ст. 51, 52 Митного кодексу України, митна вартість товарів, що переміщуються через митний кордон України, визначається декларантом відповідно до норм цього Кодексу. Заявлення митної вартості товарів здійснюється декларантом або уповноваженою ним особою під час декларування товарів у порядку, встановленому розділом VIII цього Кодексу та цією главою. У декларації митної вартості наводяться відомості про метод визначення митної вартості товарів, числове значення митної вартості товарів та її складових, умови зовнішньоекономічного договору, що мають відношення до визначення митної вартості товарів, та надані документи, що підтверджують зазначене.

Як встановлено судом, 03.07.2013 позивач звернувся до Запорізької митниці ДФС за оформленням лимонної кислоти моногідрату у кількості 25000,00 кг за ціною 0,700 доларів США за кілограм, на загальну суму 17500,00 доларів США, та подав ВМД №112050000/2013/017187 для митного оформлення вантажу у режимі імпорт.

В той же час, згідно з ч. 1 ст. 54 Митного кодексу України контроль правильності визначення митної вартості товарів здійснюється органом доходів і зборів під час проведення митного контролю і митного оформлення шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості.

За результатами здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів орган доходів і зборів визнає заявлену декларантом або уповноваженою ним особою митну вартість чи приймає письмове рішення про її коригування відповідно до положень статті 55 цього Кодексу (ч. 3 ст. 54 Митного кодексу України).

Так, відповідно до ст. 55 Митного кодексу України, рішення про коригування заявленої митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України з поміщенням у митний режим імпорту, приймається органом доходів і зборів у письмовій формі під час здійснення контролю правильності визначення митної вартості цих товарів як до, так і після їх випуску, якщо органом доходів і зборів у випадках, передбачених частиною шостою статті 54 цього Кодексу, виявлено, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів.

Прийняте органом доходів і зборів письмове рішення про коригування заявленої митної вартості товарів має містити:1) обґрунтування причин, через які заявлену декларантом митну вартість не може бути визнано; 2) наявну в митного органу інформацію (у тому числі щодо числових значень складових митної вартості, митної вартості ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, інших умов, що могли вплинути на ціну товарів), яка призвела до виникнення сумнівів у правильності визначення митної вартості та до прийняття рішення про коригування митної вартості, заявленої декларантом; 3) вичерпний перелік вимог щодо надання додаткових документів, передбачених частиною третьою статті 53 цього Кодексу, за умови надання яких митна вартість може бути визнана органом доходів і зборів; 4) обґрунтування числового значення митної вартості товарів, скоригованої органом доходів і зборів, та фактів, які вплинули на таке коригування; 5) інформацію про: а) право декларанта або уповноваженої ним особи на випуск у вільний обіг товарів, що декларуються: у разі згоди декларанта або уповноваженої ним особи з рішенням органу доходів і зборів про коригування митної вартості товарів - за умови сплати митних платежів згідно з митною вартістю, визначеною органом доходів і зборів; у разі незгоди декларанта або уповноваженої ним особи з рішенням органу доходів і зборів про коригування заявленої митної вартості товарів - за умови сплати митних платежів згідно із заявленою митною вартістю товарів та надання гарантій відповідно до розділу X цього Кодексу в розмірі, визначеному органом доходів і зборів відповідно до частини сьомої цієї статті; б) право декларанта або уповноваженої ним особи оскаржити рішення про коригування заявленої митної вартості до органу вищого рівня відповідно до глави 4 цього Кодексу або до суду.

Як встановлено судом, 04.07.2013 Запорізькою митницею було прийнято рішення №112050000/2013/000551/2 про коригування митної вартості товарів, яким було визначено митну вартість товару за резервним методом згідно вимог ст. 64 Митного кодексу України у загальній сумі 22000 доларів США у розрахунку 0,88 дол/кг.

Як встановлено судом, вказане рішення №112050000/2013/000551/2 від 04.07.2013 про коригування митної вартості товарів було оскаржено до Запорізького окружного адміністративного суду.

Так, постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 13.11.2013 у справі №808/8068/13-а, яка набрала законної сили, адміністративний позов задоволено частково; зокрема, визнано протиправним та скасовано рішення Запорізької митниці Міндоходів про коригування митної вартості товарів від 04 липня 2013 року № 112050000/2013/000551/2.

В той же час, як встановлено судом, з метою митного оформлення імпортованого товару позивач 02.08.2013 подав до відповідача 2 в електронному вигляді вантажну митну декларацію МД-2, якій було присвоєно №112050000/2013/020145. Митна вартість була визначена декларантом відповідно до ціни угоди, за якою імпортувався товар.

Відповідно до ст. 57 Митного кодексу України, визначення митної вартості товарів, які ввозяться в Україну відповідно до митного режиму імпорту, здійснюється за такими методами:

1) основний - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції);

2) другорядні:

а) за ціною договору щодо ідентичних товарів;

б) за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів;

в) на основі віднімання вартості;

г) на основі додавання вартості (обчислена вартість);

ґ) резервний.

Основним методом визначення митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є перший метод - за ціною договору (вартість операції). Кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм цього Кодексу. При цьому кожний наступний метод застосовується, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу.

Згідно з приписами ст. 64 Митного кодексу України у разі якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом послідовного використання методів, зазначених у статтях 58 - 63 цього Кодексу, митна вартість оцінюваних товарів визначається з використанням способів, які не суперечать законам України і є сумісними з відповідними принципами і положеннями Генеральної угоди з тарифів і торгівлі (GATT). Митна вартість, визначена згідно з положеннями цієї статті, повинна ґрунтуватися на раніше визнаних (визначених) органами доходів і зборів митних вартостях.

Як встановлено судом, 02.08.2013 відповідачем 2 було прийнято рішення про коригування митної вартості товарів № 112050000/2013/000631/2, яким було визначено митну вартість товару за резервним методом згідно вимог ст. 64 Митного кодексу України у загальній сумі 22000 доларів.

Як встановлено судом, вказане рішення № 112050000/2013/000631/2 було оскаржено позивачем до Запорізького окружного адміністративного суду.

Так, постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 19 грудня 2013 року адміністративного позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення Запорізької митниці Міндоходів про корегування митної вартості товарів від 02.08.2013 року № 112050000/2013/000631/2.

Водночас, постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 01.10.2014 у справі №808/8526/13-а постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 19 грудня 2013 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Технохімреагент» до Запорізької митниці Міндоходів про визнання протиправним та скасування рішення скасовано, прийнято нову, якою відмовлено в задоволенні позову повністю.

При цьому, Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд при прийнятті вказаної постанови від 01.10.2014 виходив з правомірності використання наявної в митного органу інформації (Джерело: МД № 112050000/2013/009607 від 24.04.2013 року) щодо раніше визнаних (визначених) митними органами митних вартостей (з розрахунку 0.88 дол/кг) в порядку вимог ч. 2 ст. 64 Митного кодексу України, а отже при винесенні рішення про коригування митної вартості товару № 112050000/2013/000631/2 від 02.08.2013 митниця Міндоходів діяла обґрунтовано, неупереджено та з дотриманням вимог чинного законодавства.

За змістом ч. 3 ст. 52 Митного кодексу України, декларант або уповноважена ним особа, які заявляють митну вартість товару, мають право, в тому числі, на випуск у вільний обіг товарів, що декларуються, зокрема, у разі незгоди декларанта або уповноваженої ним особи з рішенням органу доходів і зборів про коригування заявленої митної вартості товарів - за умови сплати митних платежів згідно із заявленою митною вартістю товарів та надання гарантій відповідно до розділу X цього Кодексу в розмірі, визначеному органом доходів і зборів відповідно до частини сьомої статті 55 цього Кодексу.

Відповідно до ч.7 ст. 55 Митного кодексу України, у випадку незгоди декларанта або уповноваженої ним особи з рішенням органу доходів і зборів про коригування заявленої митної вартості товарів орган доходів і зборів за зверненням декларанта або уповноваженої ним особи випускає товари, що декларуються, у вільний обіг за умови сплати митних платежів згідно з митною вартістю цих товарів, визначеною декларантом або уповноваженою ним особою, та забезпечення сплати різниці між сумою митних платежів, обчисленою згідно з митною вартістю товарів, визначеною декларантом або уповноваженою ним особою, та сумою митних платежів, обчисленою згідно з митною вартістю товарів, визначеною органом доходів і зборів, шляхом надання гарантій відповідно до розділу X цього Кодексу. Строк дії таких гарантій не може перевищувати 90 календарних днів з дня випуску товарів.

Як встановлено постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 01.10.2014 у справі №808/8526/13-а, 02.08.2013 року товар «Citric acid monohydrate (Лимонна кислота моногідрат), був випущений у вільний обіг за митною декларацією № 112050000/2013/020152 під гарантійне зобов'язання (копія декларації долучена позивачем до пояснень, поданих 19.01.2016).

При цьому, відповідно до листа Запорізької митниці ДФС б/д, адресованого позивачу, за митною декларацією № 112050000/2013/020152 (декларація, за якою товар випущено у вільний обіг під гарантійне зобов'язання) суми грошової застави перераховані до Державного бюджету України в загальній сумі перерахувань за звітний день згідно з платіжними дорученнями складають: №682 від 04.11.2013, №683 від 04.11.2013, №689 від 05.11.2013 (оригінал листа долучено позивачем до пояснень, поданих 19.01.2016).

В той же час, позивач зазначає, що за умови, якби відповідач 2 не приймав неправомірного рішення №112050000/2013/000551/2 від 04.07.2013 про коригування вартості товару, яке скасоване постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 13.11.2013 у справі №808/8068/13-а, він оформив би товар за вартістю,що була заявлена декларантом (позивачем) у ВМД №112050000/2013/017187 від 03.07.2013 - 0,700 дол. США за кілограм, а отже вказані відомості про митну вартість товару були б основою при визначенні за резервним методом митної вартості товару (лимонної кислоти моногідрату у кількості 25000,00 кг) за електронною вантажною митною декларацією МД-2, №112050000/2013/020145 від 02.08.2013. Натомість, прийняття неправомірного рішення про коригування вартості товару №112050000/2013/000551/2 від 04.07.2013 мало наслідком прийняття в подальшому рішення про коригування митної вартості товарів № 112050000/2013/000631/2 від 02.08.2013 за резервним методом (на основі раніше визнаних (визначених) органом доходів і зборів митних вартостях), що зумовило сплату позивачем в порядку ст. 52 Митного кодексу України гарантійного платежу у зв'язку з незгодою декларанта з рішенням №112050000/2013/000631/2 від 02.08.2013. За таких обставин, позивач просить суд стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України 16266,36 грн. матеріальної шкоди, завданої протиправним рішенням та діями відповідача 2, що складає суму сплаченої гарантії.

За змістом ст. 22 Цивільного кодексу України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. При цьому, збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно зі ст. 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ст. 1173 Цивільного кодексу України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Суд зазначає, що дана стаття є спеціальною, тобто в ній передбачені особливості, які відрізняють її від загальних правил деліктної відповідальності. До таких особливостей відносяться: а) Суб'єктний склад завдавачів шкоди: органи державної влади, яка відповідно до ст. 6 Конституції України здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову, органи влади Автономної республіки Крим та органи місцевого самоврядування, якими відповідно до положень ст. 140 Конституції України є сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи; б) Завдання шкоди при здійсненні владно-адміністративних повноважень: 1) діяння, які можуть мати різноманітні види та форми (накази, розпорядження, вказівки або інші владні приписи, які підлягають обов'язковому виконанню фізичними та юридичними особами, яким вони адресовані), 2) протиправна бездіяльність; в) Завдання шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю.

Так, незаконними діяннями органів державної влади, органів влади Автономної республіки Крим, органів місцевого самоврядування є діяння, які суперечать приписам законів та інших нормативних актів або здійснені поза межами компетенції вищезазначених органів. Незаконність рішення, дії чи бездіяльності завдавача шкоди повинна бути доведена.

Відповідно до п. 2 Роз'яснення Вищого арбітражного суду України «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з відшкодуванням шкоди» від 01.04.1994 № 02-5/215 в редакції від 29.12.2007, як у випадку невиконання договору, так і за зобов'язанням, що виникає внаслідок заподіяння шкоди, чинне законодавство виходить з принципу вини контрагента або особи, яка завдала шкоду (статті 614 та 1166 ЦК України). Однак щодо зобов'язань, які виникають внаслідок заподіяння шкоди, є виняток з цього загального правила, тобто коли обов'язок відшкодування завданої шкоди покладається на особу без її вини (статті 1173, 1174, 1187 ЦК України). Крім застосування принципу вини при вирішенні спорів про відшкодування шкоди необхідно виходити з того, що шкода підлягає відшкодуванню за умови безпосереднього причинного зв'язку між неправомірними діями особи, яка завдала шкоду, і самою шкодою.

При цьому встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоду, та збитками потерпілої сторони є важливим елементом доказування наявності реальних збитків. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність завдавача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки. Питання про наявність або відсутність причинного зв'язку між протиправною поведінкою особи і шкодою має бути вирішено судом шляхом оцінки усіх фактичних обставин справи (п. 6 Роз'яснення Вищого арбітражного суду України «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з відшкодуванням шкоди» від 01.04.1994 № 02-5/215 в редакції від 29.12.2007).

Як встановлено судом, Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд при прийнятті постанови від 01.10.2014 у справі №808/8526/13 за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Технохімреагент» до Запорізької митниці Міндоходів про визнання протиправним та скасування рішення (рішення про коригування митної вартості товарів № 112050000/2013/000631/2 від 02.08.2013) виходив з правомірності використання наявної в митного органу інформації щодо раніше визнаних (визначених) митними органами митних вартостей (з розрахунку 0.88 дол/кг) в порядку вимог ч. 2 ст. 64 Митного кодексу України. При цьому, Дніпропетровським апеляційним адміністративним судом встановлено, що джерелом такої інформації щодо раніше визнаних (визначених) митними органами митних вартостей товару лимонної кислоти моногідрату слугувала МД № 112050000/2013/009607 від 24.04.2013.

Таким чином, відповідач 2 при прийнятті рішення про коригування митної вартості товарів № 112050000/2013/000631/2 від 02.08.2013 відповідно до резервного методу в порядку ст. 64 Митного кодексу України керувався вже наявними у нього відомостями щодо вартості такого товару, які були внесені на підставі МД № 112050000/2013/009607 від 24.04.2013, а не ВМД №112050000/2013/017187 від 03.07.2013, щодо якої було прийнято неправомірне рішення №112050000/2013/000551/2 від 04.07.2013 про коригування вартості товару.

Відтак, приймаючи рішення про коригування митної вартості товарів № 112050000/2013/000631/2 від 02.08.2013 шляхом застосування резервного методу визначення митної вартості імпортованого товару на основі відомостей, внесених на підставі зовсім іншої митної декларації, ніж обґрунтовано в позові, відповідач 2 своїм рішенням №112050000/2013/000551/2 від 04.07.2013, яке визнано судом протиправним та скасовано, не міг заподіяти шкоду позивачу, що виразилась у тому, що позивач був вимушений сплатити суму гарантії у розмірі 16266,36 грн., оскільки відомості скасованого судом рішення №112050000/2013/000551/2 від 04.07.2013 не слугували основою для прийняття рішення № 112050000/2013/000631/2 від 02.08.2013 та не брались відповідачем 2 до уваги, за відсутності доказів протилежного.

В той же час, обставини правомірності застосування резервного методу на підставі відомого джерела відомостей про митну вартість товару, а саме МД № 112050000/2013/009607 від 24.04.2013, встановлені постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 01.10.2014 у справі №808/8526/13.

Більше того, сплата декларантом в порядку ст. 52 Митного кодексу України гарантії, яка, виходячи зі змісту положень Митного кодексу України, за своєю правовою природою є добровільним платежем декларанта для забезпечення випуску імпортованого ним товару у вільний обіг (за умови прийняття митним органом рішення про коригування митної вартості товару, з яким не погоджується декларант), в будь-якому випадку не є шкодою в розумінні вищенаведених статей цивільного законодавства України, за умови відсутності встановлених судовим рішенням обставин неправомірності здійсненого митним органом коригування митної вартості імпортованого товару в бік її збільшення.

Згідно з ч. 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ч. 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Положеннями статті 34 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

За таких обставин, з огляду на недоведеність викладених у позові обставин щодо неправомірності дій відповідача 2 та завдання такими діями шкоди позивачеві, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Технохімреагент" не підлягають задоволенню.

Відповідно до п. 13 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання: позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.

За таких обставин, оскільки позов заявлено позивачем про відшкодування шкоди, завданої неправомірними рішеннями відповідача 2, судовий збір за подання такого позову в порядку п. 13 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» не справляється; а отже відсутні і підстави для здійснення розподілу судових витрат.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 43, 82, 82-1, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити.

Відповідно до частини 5 статті 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання, протягом 10 днів з дня складання повного рішення, апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Повне рішення складено: 22.03.2016

Суддя І.М. Отрош