ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" березня 2016 р. Справа № 925/124/16

Господарський суд Черкаської області у складі головуючого судді Васяновича А.В.,

секретар судового засідання Гень С.Г.,

за участі представників сторін:

від позивача ОСОБА_1- представник за довіреністю,

від відповідача ОСОБА_2- представник за довіреністю,

від третьої особи ОСОБА_3 - представник за довіреністю,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю Святослав, м. Сміла,

Черкаської області

до товариства з обмеженою відповідальністю Віль-Транс-Сервіс,

с. Вільховець, Звенигородського району, Черкаської області

за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача:

публічного акціонерного товариства комерційний банк

ПриватБанк, м. Дніпропетровськ

про витребування майна з чужого незаконного володіння

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду Черкаської області з позовом звернулося товариство з обмеженою відповідальністю Святослав до товариства з обмеженою відповідальністю Віль-Транс-Сервіс про витребування у відповідача сільськогосподарської техніки, а саме:

- комбайн зернозбиральний САSЕ 2388, 2008 р.в., номер заводський НАJ300733, номер державної реєстрації 20126 СА, балансовою вартістю 500 000 грн. 00 коп.;

- жатку 7,5 Флекс, п.с. 7,5 для збору соняшнику, балансовою вартістю 197 500 грн. 00 коп.;

- рапсовий стіл 7,6 м., балансовою вартістю 10 000 грн. 00 коп.;

- візок для перевезення жатки, балансовою вартістю 7 500 грн. 00 коп.

Ухвалою господарського суду Черкаської області від 15 лютого 2016 року порушено провадження у справі, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - публічне акціонерне товариство комерційний банк ПриватБанк та призначено розгляд справи в судовому засіданні на 25 лютого 2016 року.

Розгляд справи здійснюється після відкладення.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд позов задовольнити повністю.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував з підстав викладених у відзиві на позовну заяву від 22 лютого 2016 року за №9 та зазначав, що відповідач є добросовісним набувачем спірного майна, водночас нормами ст. 388 ЦК України передбачена можливість витребування майна від добросовісного набувача, проте, за умови, що майно вибуло з володіння власника поза його волею. Недійсність правочину, на виконання якого передано майно, саме по собі не свідчить про його вибуття із володіння особи, яка передала це майно, не з її волі. На момент укладення договорів купівлі продажу від 07 квітня 2009 року між позивачем та товариством з обмеженою відповідальністю Черкаси Дніпро воля позивача була підтверджена підписом його керівника та посвідчена печаткою товариства, а недійсними ці правочини були визнані через 4 роки.

В звязку з чим у задоволенні позовних вимог відповідач просив суд відмовити повністю.

Крім того, відповідачем заявлено клопотання про застосування судом наслідків спливу позовної давності в порядку визначеному ч. 4 ст. 267 ЦК України.

Представник третьої особи в судовому засіданні позовні вимоги підтримав.

В судовому засіданні, яке відбулося 22 березня 2016 року згідно ст. 85 ГПК України було оголошено вступну та резолютивну частини судового рішення зі справи №925/124/16.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та третьої особи, дослідивши докази, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного:

Звертаючись до суду з відповідним позовом, позивач зазначав, що оскільки договори купівлі продажу №07.04/09-1 та 07.04/09-2 від 07 квітня 2009 року укладені між позивачем та товариством з обмеженою відповідальністю Черкаси - Дніпро визнані недійсними, то застосовуються наслідки недійсності правочину передбачені ч. 1 ст. 216 ЦК України.

Водночас частина майна, яка відчужувалася за вищевказаними правочинами в подальшому була продана товариством з обмеженою відповідальністю Черкаси Дніпро відповідачу - товариству з обмеженою відповідальністю Віль-Транс-Сервіс відповідно до договору купівлі продажу №7 від 04 вересня 2010 року.

В звязку з чим на підставі ст. ст. 387, 1212 ЦК України позивач просив суд витребувати з чужого незаконного володіння відповідача спірне майно.

З матеріалів справи вбачається, що 07 квітня 2009 року між товариством з обмеженою відповідальністю Святослав (продавець) та товариством з обмеженою відповідальністю Черкаси - Дніпро (покупець) було укладено договір купівлі - продажу за №07.04/09-2.

Відповідно до п. 1.1. вищезазначеного договору, продавець зобовязався передати у власність покупця сільськогосподарську техніку згідно з умовами оплати, які викладені в п. 3.3.

Найменування товару, його кількість, ціна товару в гривнях, строк передачі товару покупцю та базис поставки, а також інші умови, визначені крім тексту цього договору також і в додатку №1, який є невідємною частиною договору (п. 2.2 договору).

Згідно акту приймання передачі від 07 квітня 2009 року позивачем було передано товариству з обмеженою відповідальністю Черкаси - Дніпро наступну сільськогосподарську техніку:

- комбайн зернозбиральний САSЕ 8010 сер. №НАJ 202064 -1 шт.;

- комбайн зернозбиральний САSЕ 8010 сер. № НАJ 202712 - 1 шт.;

- комбайн зернозбиральний САSЕ ІН-2388 сер. № НАJ 300 733 - 1 шт.;

- комбайн зернозбиральний САSЕ ІН 2388 сер. № НАJ 300739 - 1 шт.;

- трактор колісний САSЕ МХ 310 сер. №Z7RZ02638 - 1 шт.;

- трактор колісний САSЕ МХ 310 сер. № Z7RZ 03084 - 1 шт.;

- трактор колісний САSЕ IX SТХ 535 сер. № Z8F109139- 1шт.

В подальшому 04 вересня 2010 року між товариством з обмеженою відповідальністю Черкаси - Дніпро та товариством з обмеженою відповідальністю Віль-Транс-Сервіс було укладено договір купівлі продажу №7 згідно якого, відповідачем було придбано комбайн зернозбиральний САSЕ 2388, 2008 р.в., номер заводський НАJ300733, жатку 7,5 Флекс, п.с. 7,5 для збору соняшнику, рапсовий стіл 7,6 м. та візок для перевезення жатки. Вартість придбаного майна складала 3 978 000 грн. 00 коп.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 06 листопада 2013 року у справі №04/01/11, залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 12 серпня 2014 року, визнано недійсними укладені між товариством з обмеженою відповідальністю Святослав і товариством з обмеженою відповідальністю Черкаси-Дніпро договори купівлі-продажу від 07 квітня 2009 року №07.04/09-1 та №07.04/09-2.

Рішенням господарського суду Черкаської області від 21 березня 2012 року у справі №16/5026/1607/2011, залишеним без змін постановою Вищого господарського суду України від 30 жовтня 2012 року та постановою Київського апеляційного господарського суду від 06 листопада 2013 у справі №04/01/11, були встановлені такі обставини:

публічне акціонерне товариство комерційний банк Приватбанк (банк) і товариство з обмеженою відповідальністю Святослав (позичальник) уклали між собою два кредитні договори від 11 січня 2008 року №КС-242Д з кредитним лімітом у сумі 720 505,20 доларів США і від 14 липня 2008 року № КС-310Д з кредитним лімітом у сумі 915 000,00 доларів США;

для забезпечення виконання зобовязань позичальника за кредитними договорами від 11 січня 2008 року № КС-242Д і від 14 липня 2008 року № КС-310Д товариство з обмеженою відповідальністю Святослав (заставодавець) і публічне акціонерне товариство комерційний банк Приватбанк (заставодержатель) уклали між собою два договори застави від 11 січня 2008 року № КС -242Д-ДЗ1 і від 14 липня 2008 року № КС-310Д-ДИ, за якими заставодавець передав у заставу заставодержателю майнові права на отримання сільськогосподарської техніки (товару) за укладеними товариством з обмеженою відповідальністю Святослав з товариством з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями НовоФарм договорами (контрактами) поставки сільськогосподарської техніки від 18 червня 2007 року №Н-133Т-07 і від 06 квітня 2008 року №Н-233Т-08 з умовою, що після отримання заставодавцем цієї сільськогосподарської техніки вона стає предметом застави;

за відповідними актами приймання-передачі товариство з обмеженою відповідальністю Святослав отримало від товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями НовоФарм вказану у договорах застави від 11 січня 2008 року № КС -242Д-ДЗ1 і від 14 липня 2008 року № КС-310Д-ДИ сільськогосподарську техніку.

Відповідно до ч. 3 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України встановлені рішенням господарського суду Черкаської області від 21 березня 2012 року у справі №16/5026/1607/2011 і постановою Київського апеляційного господарського суду від 06 листопада 2013 року у справі №04/01/11 обставини не підлягають доведенню при розгляді даної справи, а самі ці судові рішення відповідно до ч. 5 ст. 123 Конституції України та ст. 115 Господарського процесуального кодексу України є обовязковими до виконання на всій території України.

Позивач вважає, що з визнанням недійсними укладених між ним та товариством з обмеженою відповідальністю Черкаси-Дніпро договорів купівлі-продажу від 07 квітня 2009 року №07.04/09-1 і №07.04/09-2 у нього, як у власника проданої за цими договорами сільськогосподарської техніки, виникло передбачене ст. 387 та ст. 1212 Цивільного кодексу України право на витребування від відповідача придбаної ним у товариства з обмеженою відповідальністю Черкаси-Дніпро сільськогосподарської техніки, яка є тією ж самою сільськогосподарською технікою, яку товариство з обмеженою відповідальністю Черкаси-Дніпро придбало у позивача за недійсними договорами купівлі-продажу від 07 квітня 2009 року №07.04/09-1 і №07.04/09-2.

Частина 5 ст. 12 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі, якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом.

Відповідно до ст. 330 Цивільного кодексу України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Згідно зі ст. 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Однак як зазначалося вище, спірне майно було придбане відповідачем на підставі договору купівлі продажу від 04 вересня 2010 року №7.

Можливість витребування майна, придбаного за відплатним договором, з чужого незаконного володіння закон ставить у залежність насамперед від того, володілець майна є добросовісним чи недобросовісним його набувачем.

Відповідно до ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала право його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Згідно ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:

1) повернення виконаного за недійсним правочином;

2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

В пункті 2.15. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року №11 Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними зазначено, що наслідки недійсності правочину підлягають застосуванню лише стосовно сторін даного правочину, тому на особу, яка не брала участі в правочині, не може бути покладено обов'язок повернення майна за цим правочином. У зв'язку з цим не підлягають задоволенню позови власників (володільців) майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження майна, які були вчинені після правочину, визнаного недійсним. У відповідних випадках майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, позовів відповідно до статей 387 - 390 або глави 83 ЦК України, зокрема, від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. При цьому необхідно мати на увазі, що добросовісність набувача майна в силу частини п'ятої статті 12 названого Кодексу презюмується.

Відповідач є добросовісним набувачем придбаного ним у товариства з обмеженою відповідальністю Черкаси-Дніпро за відплатним договором майна, тому позивач може витребувати це майно від відповідача лише з підстав, передбачених пунктами 1-3 ч. 1 ст. 388 Цивільного кодексу України. У даному випадку такі правові підстави відсутні.

Стаття 1212 Цивільного кодексу України не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки відповідач набув спірне майно не за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави, а за власний рахунок і за наявності достатньої правової підстави - договору купівлі-продажу від 04 вересня 2010 №7.

Отже, з визнанням недійсними укладених між позивачем та товариством з обмеженою відповідальністю Черкаси-Дніпро договорів купівлі-продажу від 07 квітня 2009 року №07.04/09-1 та №07.04/09-2 у позивача не виникло права на витребування від відповідача придбаної ним у товариства з обмеженою відповідальністю Черкаси-Дніпро за відплатним договором купівлі продажу сільськогосподарської техніки.

Тобто на момент звернення позивача до суду відповідач володіє спірним майном законно, а саме на підставі чинного договору купівлі - продажу.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Всупереч вимогам ст. ст. 33, 34 ГПК України позивачем не доведено належними та допустимими доказами того, що спірне майно перебуває у власності відповідача незаконно, і що на даний час саме позивач є його законним власником, а тому позов задоволенню не підлягає.

Крім того слід зазначити, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Про перебування спірного майна у відповідача позивачу стало відомо під час розгляду справи №16/5026/1607/2011, про що зокрема було вказано судом в своєму рішенні, повний текст якого було складено 23 березня 2012 року (а.с. 99-104).

З даним віндикаційним позовом товариство звернулося до суду лише 12 лютого 2016 року (а.с. 4).

Проте, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення (п. 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 10 Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів).

Оскільки в позові відмовлено з підстав його необґрунтованості, тому заява відповідача про сплив позовної давності судом до уваги не приймається.

Судові витрати підлягають розподілу між сторонами відповідно до вимог ст. 49 ГПК України.

На підставі викладеного, та керуючись ст. ст. 49, 82 - 85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного господарського суду в порядку та строки передбачені розділом ХІІ ГПК України.

Повне рішення складено 23 березня 2016 року.

Суддя А.В.Васянович