КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" березня 2016 р. Справа№ 911/3407/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Михальської Ю.Б.

Тищенко А.І.

за участю представників сторін:

від прокуратури: Нестеренко Є.І. - посвідчення № 028904 від 17.09.2014р.

від відповідача-1: Карпенко О.В. - дов. № 8 від 02.09.2015р.

Коваль А.В. - директор, наказ № 1 від 15.06.2001р.

від відповідача-2: не з'явились

від третьої особи: Ліщук І.О. - директор, наказ № 117-к від 30.05.2005р.

розглянувши апеляційну скаргу Заступника прокурора Київської області на рішення Господарського суду Київської області від 30.09.2015р.

у справі № 911/3407/15 (суддя Заєць Д.Г.)

за позовом Прокурора Києво-Святошинського району Київської області в

інтересах держави

до Малого приватного підприємства "Анков" (відповідач-1)

Відділу освіти Києво-Святошинської районної державної

адміністрації Київської області (відповідач-2)

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Новосілківська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів Києво-

Святошинської районної державної адміністрації Київської області

про визнання договору недійсним та зобов'язання повернути майно

В судовому засіданні 02.03.2016р. відповідно до ст. ст. 85, 99 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2015р. Прокурор Києво-Святошинського району Київської області в інтересах держави звернувся до господарського суду Київської області з позовом до Малого приватного підприємства «Анков» та Відділу освіти Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог не предмет спору на стороні позивача - Новосілківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області про визнання договору недійсним та зобов'язання повернути майно.

В обґрунтування заявлених позовних вимог прокурор посилався на те, що укладений між Відділом освіти Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області та Малим приватним підприємством «Анков» договір оренди №20 від 16 липня 2006 року є недійсним з підстав, які наведені і обґрунтовані в позовній заяві від 5 серпня 2015 року за №37г-15 (вх.№3538/15 від 7 серпня 2015 року) та зобов'язати МПП «Анков» повернути та звільнити передане в оренду нежитлове приміщення балансоутримувачу, яким є Новосілківська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області (третя особа у справі).

Рішенням Господарського суду Київської області від 30.09.2015р. у справі № 911/3407/15 у позові відмовлено повністю.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням, прокурор звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати повністю та прийняти нове про задоволення позову.

Апеляційна скарга обґрунтована порушенням судом норм матеріального та процесуального права, оскільки, на думку прокурора, наявні всі підстави для задоволення позову.

Відповідно до автоматизованого розподілу справ між суддями апеляційну скаргу Заступника прокурора Київської області 22.10.2015р. передано на розгляд суддів Київського апеляційного господарського суду Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Шаптала Є.Ю., Самсін Р.І.

Розпорядженням секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 26.10.2015р., у зв'язку з перебуванням судді Самсіна Р.І. у відпустці, сформовано судову колегію у складі: головуючий суддя - Скрипка І.М., судді - Шаптала Є.Ю., Гончаров С.А.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 26.10.2015р. колегією суддів в зазначеному складі прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено до розгляду на 08.12.2015р.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції склад колегії суддів змінювався, розгляд справи у відповідності до ст. 77 ГПК України відкладався, останній раз на 02.03.2016р.

Представник прокуратури в судовому засіданні апеляційної інстанції 02.03.2016р. підтримав вимоги апеляційної скарги та доповнення до неї, просив її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про задоволення позову повністю.

Представники відповідача-1 та третьої особи в судовому засіданні апеляційної інстанції 02.03.2016р. заперечували проти доводів прокурора, викладених в апеляційній скарзі та доповненнях до неї, просили її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін з підстав, викладених у відзивах на апеляційну скаргу.

Представник відповідача-2 в судове засідання апеляційної інстанції 02.03.2016р., будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, не з'явився, причини неявки суду не повідомив, у зв'язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у його відсутність за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ч. 1 ст. 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу.

Частиною 2 статті 101 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Згідно ст. 99 Господарського процесуального кодексу України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників апеляційного провадження, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення підлягає залишенню без змін виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 16.07.2006 року між Відділом освіти Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області (орендодавець, відповідач-2) та Малим приватним підприємством «Анков» (орендар, відповідач-1) укладено договір оренди №20, у відповідності до п.1.1 якого орендодавець передає, а орендар приймає в тимчасове платне володіння і користування нерухоме майно - нежиле приміщення (далі - майно), площею 142,87 м2, розміщене за адресою: с. Новосілки, вул. Нова, 1, що знаходиться на балансі Новосілківської ЗОШ І-ІІІ ступенів, вартість якого визначено згідно з актом оцінки від 31 серпня 2005 року і становить 75 860,00 грн.

Відповідно до пункту 1.2 договору, майно передається в оренду з метою розміщення складу продуктів харчування.

Пунктом 3.1 договору передбачено, що орендна плата за користування майном становить 758,60 грн. і підлягає в подальшому щомісячній індексації в залежності від рівня індексу інфляції у відповідності з чинним законодавством.

У відповідності до п.7.1 договору, він діє по 2006 рік, а згідно п.7.5 у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну цього договору після закінчення строку його чинності протягом одного місяця, він вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, прокурор, як на підставу недійсності правочину посилається на те, що вищевказаний договір укладений з порушенням приписів пункту 5 статті 63 Закону України «Про освіту», відповідно до якого об'єкти освіти і науки, що фінансуються з бюджету не підлягають використанню не за призначенням.

Незаконне, як на думку прокурора, надання МПП «Анков» в користування нежитлового приміщення Новосілківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області площею 142,8 м2 для розміщення складу продуктів харчування перешкоджає реалізації права громадян України на доступну освіту, повну реалізацію здібностей, таланту, всебічного розвитку, що суперечить інтересам держави у сфері освіти.

Проте, діяльність МПП «Анков» не пов'язана з навчально-виховним процесом і наданням освітніх послуг, а тому спірний договір має бути визнаний недійсним на підставі статті 215, частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України.

Відмовляючи в задоволенні позову, місцевий господарський суд, виходив з відсутності підстав для визнання недійсним укладеного між відповідачем-1 та третьою особою договору № 20 від 16 липня 2006 року у зв'язку з невиконанням позивачем обов'язку, в силу статті 33 ГПК України та статті 204 ЦК України, щодо надання доказів невідповідності його нормам права та того, що постачання продуктів харчування, які зберігаються в орендованому відповідачем-1 приміщенні, для харчування учнів школи (третьої особи), не пов'язано з навчально-виховним процесом.

Однак колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду виходячи з наступного.

Судовий захист майнових інтересів осіб, названих у ст. 1 ГПК України, відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 16 ЦК України та ч. 2 ст. 20 ГК України здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема, за позовами про визнання правочину недійсним.

Вирішуючи по суті переданий на розгляд господарського суду спір про визнання недійсним договору, суд повинен з'ясувати, зокрема, підстави для визнання недійсним договору, оскільки недійсність правочину може наступати лише з певним порушенням закону.

Загальні підстави визнання недійсними угод і настання відповідних наслідків встановлені статтями 215, 216 ЦК України.

Згідно частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Також, ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України передбачені самостійні окремі підстави недійсності господарського зобов'язання; може бути визнано недійсним повністю або в частині господарське зобов'язання, що: 1) не відповідає вимогам закону, 2) вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави або суспільства, 3) укладено учасниками господарських правовідносин з порушенням хоча б одним з них спеціальної компетенції (спеціальної правосуб'єктності).

Пунктом 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року за №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» передбачено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Частиною 1 ст. 628 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно приписів ст. 180 ГК України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості. Ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України. Строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов'язання сторін, що виникли на основі цього договору.

Частиною 1 ст. 61 Закону «Про освіту» передбачено, що фінансування державних навчальних закладів здійснюється, зокрема, за рахунок коштів відповідних бюджетів.

Матеріально-технічна база навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти включає будівлі, споруди, землю, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло та інші цінності. Майно навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти належить їм на правах, визначених чинним законодавством. ( ч. 1 ст. 63 Закону «Про освіту»).

Об'єкти освіти і науки, що фінансуються з бюджету, а також підрозділи, технологічно пов'язані з навчальним та науковим процесом, не підлягають приватизації, перепрофілюванню або використанню не за призначенням (ч.5 цієї статті).

Згідно частини 2 ст. 44 Закону України «Про загальну середню освіту», вимоги до матеріально-технічної бази загальноосвітніх навчальних закладів визначаються відповідними будівельними і санітарно-гігієнічними нормами і правилами.

В силу частини 2 статті 18 Закону України "Про освіту" навчальні заклади, засновані на загальнодержавній або комунальній власності, мають статус державного навчального закладу.

Згідно частини 1 та пункту 4 частини 4 статті 61 цього ж Закону фінансування державних навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти здійснюється за рахунок коштів відповідних бюджетів, коштів галузей народного господарства, державних підприємств і організацій, а також додаткових джерел фінансування. Додатковими джерелами фінансування є доходи від реалізації продукції навчально-виробничих майстерень, підприємств, цехів і господарств, від надання в оренду приміщень, споруд, обладнання.

Згідно п. 3.19 Державних санітарних правил і норм влаштування, утримання загальноосвітніх навчальних закладів та організації навчально-виховного процесу ДСанПіН 5.5.2.008-01, здача в оренду території, будівель, приміщень, обладнання підприємствам, установам, організаціям іншим юридичним та фізичним особам для використання, що не пов'язано з навчально-виховним процесом, не дозволяється. Ці норми затверджені постановою Головного державного санітарного лікаря України №63 від 14.08.01 та розповсюджуються на загальноосвітні навчальні заклади І, І-ІІ, І-ІІІ ступенів, спеціалізовані школи І, ІІ, ІІІ ступенів, гімназії, ліцеї, колегіуми, які проектуються, будуються, реконструюються та ті, що функціонують незалежно від типу, форм власності та підпорядкованості.

З огляду на вищевикладене суд вважає, що Законами України про оренду та освіту дозволяється оренда приміщень у таких навчальних закладах (об'єктах освіти), якщо останні необхідні орендареві для навчального та виховного процесу.

У відповідності до Положення «Про організацію роботи з охорони праці учасників навчально-виховного процесу в установах і навчальних закладах», затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України від 1 серпня 2001 року за №563, навчально-виховний процес - система організації навчально-виховної, навчально-виробничої діяльності, визначеної навчальними, науковими, виховними планами (уроки, лекції, лабораторні заняття, час відпочинку між заняттями, навчальна практика, заняття з трудового, професійного навчання і професійної орієнтації, виробнича практика, робота у трудових об'єднаннях, науково-дослідні та дослідно-конструкторські роботи, походи, екскурсії, спортивні змагання, перевезення чи переходи до місця проведення заходів тощо).

Як вбачається з матеріалів справи, зазначений договір було укладено не для освітніх цілей (навчальний, науковий та виховний процес), а з метою «для розміщення складу харчування», тобто здійснення господарської діяльності відповідача-1, що протирічить пункту 3.19. Державних санітарних правил і норм влаштування, утримання загальноосвітніх навчальних закладів та організації навчального процесу ДСанПіН 5.5.2.008-01, затверджених Постановою Головного державного санітарного лікаря України № 63 від 14.08.2001 року.

Відповідно до ст. 25 Закону України «Про освіту», організація та відповідальність за харчування у навчальних закладах державної та комунальної форми власності покладається на місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування, центральні органи виконавчої влади, яким підпорядковані навчальні заклади, керівників навчальних закладів.

Пунктом 3 Порядку організації харчування дітей у навчальних та оздоровчих закладах, затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України від 1 червня 2005р. за №242/329 передбачено, що процес організації харчування дітей у навчальних та оздоровчих закладах складається з: відпрацювання режиму і графіка харчування дітей; визначення постачальників продуктів харчування і продовольчої сировини; приймання продуктів харчування і продовольчої сировини гарантованої якості; складання меню-розкладу; виготовлення страв; проведення реалізації готових страв і буфетної продукції; надання дітям готових страв і буфетної продукції; ведення обліку дітей, які отримують безоплатне гаряче харчування, а також гаряче харчування за кошти батьків; контроль за харчуванням; інформування батьків про організацію харчування дітей у закладі.

Однак, зазначені норми регулюють правовідносини щодо обов'язку місцевих органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування забезпечення харчування дітей у навчальних закладах, а не правовідносини, пов'язані з передачею в оренду приміщень освітніх закладів.

З наявних в матеріалах справи договорів (том 1, а.с. 89-103), вбачається, що МПП «Анков» здійснює постачання продуктів харчування до навчальних закладів.

Договором субпідряду на поставку продуктів харчування №46/1-12 від 17 серпня 2015р., укладеного між МПП «Анков» (відповідач-1) та Києво-Святошинським районним комунальним підприємством «Шкільні їдальні» підтверджується факт постачання МПП «Анков» продуктів харчування та напоїв до Новосілківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області (третя особа у справі).

Згідно п.3.1 договору №46/1-12 від 17 серпня 2015р. він є платним, оскільки покупець зобов'язаний оплатити поставлений МПП «Анков» товар за ціною, вказаною у видатковій накладній, яка виписується на кожну партію товару окремо. Сума націнки на товар включає 10% витрат на логістичні та завантажувально-розвантажувальні послуги (п.3.2 договору).

Колегія суддів звертає увагу на те, що вказаний договір оформлений 17.08.2015 року, після подання 07.08.2015 року прокурором позову у даній справі.

Згідно абз. 2 п. 8 Переліку платних послуг, які можуть надаватися навчальними закладами, іншими установами та закладами системи освіти, що належать до державної та комунальної форми власності, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 27 серпня 2010 року за №796, навчальними закладами можуть надаватись послуги з надання в оренду будівель, споруд, окремих тимчасово вільних приміщень і площ, іншого рухомого та нерухомого майна або обладнання, що тимчасово не використовуються у навчально-виховній, навчально-виробничій, науковій діяльності, у разі коли це не погіршує соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у навчальному закладі.

Як зазначали представники Відділу освіти Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області та Новосілківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, об'єкт оренди не є приміщенням школи, а лише перебуває на її балансі, не використовувався та не планується для використання у навчально-виховній, навчально-виробничій та науковій діяльності школи.

Під час розгляду справи судом встановлено, що передача в оренду приміщення теплиці, площею 142,87 м2, що є складовою частиною майнового комплексу Новосілківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, і лише перебуває у третьої особи на балансі, використовується з метою, не пов'язаною з діяльністю загальноосвітнього закладу освіти.

Судом прийнято до уваги, що після передачі в оренду приміщення (теплиці), яке було частково зруйноване та потребувало капітального ремонту, останнє було відремонтовано МПП «Анков». В результаті поліпшення об'єкта оренди, його вартість порівняно з моментом передачі в оренду значно зросла, та станом на 30 листопада 2012 року, згідно висновку про вартість майна, становить 324 580,00 грн., відповідно і розмір орендної плати збільшився, та в червні 2015р. становив 2 782, 24 грн.

За повідомленням сторін у справі, заборгованість МПП «Анков» за договором оренди від 16 липня 2006 року за №20 відсутня (лист відділу освіти №982 від 09.07.2015р. (а.с.15, т.1).

Однак факт безкоштовної допомоги відповідача-1 закладу освіти в ремонті орендованого приміщення, отримання державою доходу від надання вказаного приміщення в оренду, не свідчить про використання спірного приміщення для освітніх цілей (навчальний, науковий та виховний процес).

Судом приймаються до уваги посилання прокурора на те, що МПП «Анков» не є закладом освіти, не має ліцензії на здійснення навчально-виховної діяльності, а займається посередництвом у торгівлі товарами широкого асортименту, тобто займається комерційною діяльністю, що підтверджується та відповідає його статутній діяльності.

При цьому посилання прокурора на підтвердження своєї позиції, на постанову ВГСУ від 19.05.2015р. у справі №911/5455/14, від 20.10.2015р. у справі №911/1224/15, від 13.10.2015р. у справі №911/506/15, рішення Господарського суду Київської області від 02.03.2015р. у справі №911/23/15, є правильними з огляду на те, що у справі №911/5455/14 об'єкт оренди передавався під майстерню з виготовлення меблів, у справі №911/1224/15 - підвальне приміщення використовувалось як офісне приміщення, у справі №911/506/15 - об'єкт оренди використовувався для автокласу, у справі №911/23/15 - об'єкт оренди використовувався під манікюрний кабінет, тобто об'єкти оренди використовувались не за призначенням, з метою, не пов'язаною з діяльністю загальноосвітнього закладу освіти.

Посилання прокурора в додаткових поясненнях до апеляційної скарги на порушення при укладенні спірного договору приписів Закону України "Про оренду державного та комунального майна" не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції виходячи із наступного.

Так, відповідно до ч.2 ст.4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" у відповідній редакції, не можуть бути об'єктами оренди, зокрема, об'єкти державної власності, що мають загальнодержавне значення і не підлягають приватизації відповідно до частини другої статті 5 Закону України "Про приватизацію державного майна" (крім пам'яток культурної спадщини, нерухомих об'єктів, які знаходяться на території історико-культурних заповідників, та гідротехнічних споруд рибогосподарської технологічної водойми, причалів морських портів), а також об'єкти, включені до переліку об'єктів права державної власності, що не підлягають приватизації, затвердженого Законом України "Про перелік об'єктів права державної власності, що не підлягають приватизації", які випускають підакцизну продукцію, крім цілісних майнових комплексів, які випускають підакцизну продукцію, переданих в оренду до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про оренду державного та комунального майна" від 29 червня 2004 року.

Частиною другою статті 5 Закону України "Про приватизацію державного майна" об'єкти освіти віднесено до об'єктів загальнодержавного значення, діяльність яких забезпечує соціальний розвиток, збереження та підвищення культурного, наукового потенціалу, духовних цінностей, та які не підлягають приватизації.

Проте судом встановлено, що передане в оренду приміщення відповідно до спірного договору оренди належать до комунальної форми власності, що виключає застосування ч.2 ст.4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" до правовідносин, що склались між сторонами.

Доводи відповідачів не можуть слугувати підставою для відмови у позові з огляду на їх безпідставність. Зокрема, наявність чи відсутність потреби у навчального закладу у використанні приміщення, стан фінансування навчального закладу, розміщення орендованого приміщення в окремій споруді та процедурні питання щодо передачі спірного приміщення, яке було і залишається об'єктом комунальної власності, не впливають на дію передбаченої законом заборони використання такого приміщення не для освітніх цілей.

З метою задоволення позовних вимог, в позовній заяві прокурор просить поновити строк позовної давності, посилаючись на те, що про порушення вимог Закону України «Про оренду державного та комунального майна», а також законодавства щодо збереження мережі закладів освіти прокурору стало відомо в липні поточного (2015) року під час опрацювання інформації відділу освіти Києво-Святошинської районної державної державної адміністрації.

При цьому, під час розгляду справи місцевим господарським судом, відповідачем-1 було заявлено про застосування наслідків спливу строку позовної давності з посиланням на те, що, що трирічний строк позовної давності для звернення з даним позовом до суду про визнання недійсним договору №20 від 16.07.2006 року сплив 16.07.2009 року.

Згідно приписів статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а згідно ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як вбачається з інформаційного листа Вищого господарського суду України від 20.10.2015р. №01-06/1837/15 «Про доповнення Інформаційного листа ВГСУ від 15.03.2011 №01-06/249 «Про постанови Верховного Суду України, прийняті за результатами перегляду судових рішень господарських судів», а змістом частин першої, другої, четвертої статті 29 ГПК України, статті 261 ЦК України у разі звернення прокурора в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, строк позовної давності повинен обчислюватися з дати, коли саме позивачу (тобто органу, в інтересах якого звертається до суду прокурор), стало відомо про порушення його права, а не з моменту, коли про порушене право стало відомо прокурору.

При цьому Верховний Суд України зазначив, що прокурор здійснює представництво органу, в інтересах якого він звертається до суду на підставі закону (процесуальне представництво), а тому положення закону про початок перебігу позовної давності (стаття 261 ЦК України) поширюється і на звернення прокурора до суду з заявою про захист державних інтересів, але не наділяє прокурора повноваженнями ставити питання про поновлення строку позовної давності за відсутності такого клопотання з боку самої особи, в інтересах якої прокурор звертається до суду (постанови ВСУ від 25.03.2015р. у справі №11/163/2011/5003, від 22.04.2015 у справі №916/2122/13, від 13.05.2015р. у справі №903/543/14).

Оскільки прокурор з даним позовом звернувся до суду 07.08.2015р. (а.с.7, т.1) та просить суд визнати недійсним договір оренди №20 від 16 липня 2006р. та застосувати наслідки недійсності правочину, строк позовної давності за вказаними вимогами на момент звернення прокурора з позовом до суду сплив.

Як вбачається з тексту позовної заяви, орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах (Міністерство освіти і науки, молоді та спорту України) не наділено правом на звернення з позовом до суду самостійно, даний позов пред'явлено прокуратурою району в інтересах держави.

На дату укладення договору оренди №20 від 16.07.2006 року та до 18.04.2011 року діяло Положення про Міністерство освіти і науки України, затверджене указом Президента України від 07.06.2000 р. №773/2000.

Прокурор посилається на Указ Президента України від 08.04.2011 №410/2011 «Про затвердження Положення про Міністерство освіти і науки, молоді та спорту України».

Однак, прокурор не звернув уваги на те, що вказаний Указ втратив чинність 07.05.2013р. згідно з Указом Президента України від 25.04.2013р. №240/2013, яким затверджено Положення про Міністерство освіти і науки України.

Отже, такого органу, як Міністерство освіти і науки, молоді та спорту України не існувало на момент звернення прокурора з даним позовом до суду в серпні 2015р.

Оскільки на момент подання прокурором позовної заяви був наявний орган, уповноважений здійснювати інтереси держави у спірних правовідносинах (Міністерство освіти і науки України), однак він не був залучений прокурором до участі у справі, і не набув статусу позивача, а прокурор здійснює представництво органу, в інтересах якого він звертається до суду на підставі закону (процесуальне представництво), а тому положення закону про початок перебігу позовної давності (стаття 261 ЦК України) поширюється і на звернення прокурора до суду з заявою про захист державних інтересів, але не наділяє прокурора повноваженнями ставити питання про поновлення строку позовної давності за відсутності такого клопотання з боку самої особи, в інтересах якої прокурор звертається до суду.

З огляду на викладене, підстав для задоволення клопотання прокурора про поновлення строку позовної давності колегія суддів не вбачає.

Частиною 3 статті 267 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України).

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у зв'язку з пропуском прокурором строку позовної давності в три роки на звернення з даними вимогами до суду, про застосування наслідків спливу якого заявлено відповідачем-1 в суді першої інстанції.

Одночасно колегія суддів звертає увагу на те, що у справах, які прокурор наводив на підтримання своєї позиції по суті справи, позов подавався або в інтерсах держави - міської ради, або відділу чи управління освіти, а школи, майно яких передавалось в оренду, мали статус відповідача у справі, в той час як в даній справі прокурор просить суд зобов'язати відповідача-1 звільнити і повернути орендоване майно школі, яка є третьою особою без самостійних вимог на предмет спору, є стороною спірного договору, але не залучена прокурором як сторона у справі, і позовні вимоги до якої не заявлялись, з огляду на що заявлені позовні вимоги є процесуально неспроможними.

Оскільки, договір оренди №20 від 16 липня 2006 року, укладений між відповідачем-1 та третьою особою, у судовому порядку не визнано недійним, підстав для зобов'язання МПП «Анков» (відповідача-1) повернути та звільнити передане в оренду нерухоме майно третій особі колегія суддів не вбачає.

Згідно ст. ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь - які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З огляду на викладене, позов прокурора не підлягає задоволенню з підстав, викладених в постанові апеляційної інстанції, однак відмова суду першої інстанції в задоволенні позову з інших підстав, не тягне за собою безумовне скасування рішення місцевого господарського суду від 30.09.2015р.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, у зв'язку із відмовою у задоволенні апеляційної скарги, враховуючи, що ухвалою суду від 26.10.2015р. було відстрочено прокуратурі Київської області сплату судового збору за подання апеляційної скарги у даній справі до прийняття апеляційною інстанцією постанови, а станом на 02.03.2016р. прокурором судовий збір сплачений не був, з прокуратури Київської області підлягає стягненню в дохід Державного бюджету України 2 679, 60 грн. судового збору за подання апеляційної скарги (дві вимоги немайнового характеру).

Враховуючи викладене, керуючись статтями 49, 85, 99, 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Заступника прокурора Київської області на рішення Господарського суду Київської області від 30.09.2015р. у справі № 911/3407/15 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 30.09.2015р. у справі № 911/3407/15 залишити без змін.

3. Стягнути з Прокуратури Київської області (01601, м.Київ, бульвар Лесі Українки, 27/2) в дохід Державного бюджету України 2 679, 60 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

4. Матеріали справи № 911/3407/15 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді Ю.Б. Михальська

А.І. Тищенко