РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.03.2016Справа №910/2471/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Фрост»
до Міністерства оборони України
про стягнення 124200,00 грн.
Суддя Грєхова О.А.

Представники сторін:
від позивача: Пузій О.В. представник за довіреністю

від відповідача: не з`явився

СУТЬ СПОРУ :
Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія Фрост» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Міністерства оборони України заборгованості за Договором №286/2/15/113 від 30.11.2015 про поставку товарів для державних потреб в розмірі 124200,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на виконання умов договору 286/2/15/113 від 30.11.2015 про поставку товарів для державних потреб позивач поставив відповідачу визначений договором товар, втім відповідач, в порушення умов даного договору, свої зобов`язання по повній та своєчасній оплаті поставленого товару, належним чином не виконав, у зв`язку з чим виникла заборгованість.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.02.2016 порушено провадження у справі №910/2471/16, розгляд справи призначено на 14.03.2016.

Представник позивача в судовому засіданні 14.03.2016 позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити, а також подав суду документи на виконання ухвали про порушення провадження у справі.

Відповідач в засідання господарського суду свого представника не направив, про причини неявки суду не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином; письмового відзиву на позовну заяву не подав.

Відповідно до п. 3.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з`явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв`язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез`явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка представника відповідача не перешкоджає всебічному, повному та об`єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

На виконання вимог ст. 81-1 ГПК України складено протокол судових засідань, який долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 82 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 14.03.2016 відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

30.11.2015 між Міністерством оборони України (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія Фрост» (постачальник) було укладено Договір №286/2/15/113 від 30.11.2015 про поставку товарів для державних потреб, відповідно до умов якого постачальник зобов`язується у 2015 році поставити Міністерству оборони України прилади електричні побутові, інші, н.в.і.у. Лот 2 Сковороди електричні, а саме: сковороди електричні СЕСМ-02 (товар), зазначений у специфікації, а замовник забезпечити приймання та оплату товару в кількості, у строки. (п. 1.1. Договору).

Ціна, кількість та строки постачання товару визначаються специфікацією. (п. 1.2. Договору).

Пунктами 2.3, 2.4 договору сторони погодили, що приймання товару за кількістю та якістю здійснюється у військовій частині одержувачем замовника у присутності уповноваженого представника позивача.

Приймання товару за кількістю та якістю оформляється актом приймання (форма 4), який складає одержувач замовника за кожну партію товару після закінчення приймання товару в трьох примірниках: перший примірник - замовнику, другий одержувачу, третій постачальнику. Належним чином оформлені документи: акт приймання, видаткова накладна постачальника та повідомлення-підтвердження відповідно до наказу Міністра оборони України від 29.10.2012 №704 є підтвердженням приймання товару.

Згідно з п.3.1 договору ціна цього договору становить 565 800 грн. з ПДВ.

Відповідно до п.4.1 зазначеного правочину розрахунки за фактично поставлений товар проводяться протягом 20 банківських днів з дати підписання сторонами відповідного акту приймання (форма 4) товару на підставі надання постачальником замовнику належним чином оформленого рахунка-фактури на відвантажений товар, підписаного керівником та головним бухгалтером підприємства.

До рахунку-фактури додаються: акт приймання, видаткова накладна постачальника, повідомлення-підтвердження.

Одночасно, за змістом п.6.1.1 договору, замовник зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі сплачувати за поставлені товари протягом 20 банківських днів (за умов надходження бюджетних коштів на рахунок Міністерства оборони України за даним кодом видатків) з дати надання постачальником замовнику належним чином оформлених документів, передбачених договором.

Договір набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до 31.03.2016, а в частині проведення розрахунків до повного їх завершення (п.10.1 договору з урахуванням додаткової угоди №1 від 28.12.2015).

Під час розгляду справи доказів припинення дії вказаного договору чи його розірвання сторонами не надано, а отже він є діючим та приймається судом до уваги.

Згідно з додатком №12.1.1 «рознарядка Міністерства оборони України за Специфікацією», у відповідності до договору №286/2/15/113 від 30.11.2015 сплановано постачання приладів електричних побутових, інших н.в.і.у. Сковороди електричні СЕСМ-02 у строк включно до 15.12.2015 до військової частини НОМЕР_1 у кількості 9 шт., до військової частини НОМЕР_2 у кількості 9 шт., до військової частини НОМЕР_3 у кількості 23 шт.

На виконання умов Договору про поставку товарів для державних потреб №286/2/15/113 від 30.11.2015 позивач здійснив поставку узгодженого товару до військової частини НОМЕР_2 , що підтверджується видатковою накладною №201 від 15.12.2015 та актом прийому №1 від 04.01.2016, які підписані уповноваженими особами сторін без заперечень та скріплені їх печатками.

04.01.2016 Військовою частиною НОМЕР_2 було складено, підписано та скріплено печаткою повідомлення-підтвердження №1, відповідно до якого матеріальні цінності обумовлені умовами договору №286/2/15/113 від 30.11.2015, отримані, прийняті на відповідальне зберігання та оприбутковані за бухгалтерським обліком військової частини НОМЕР_2 .

Одночасно, позивачем виписано рахунок-фактуру №240 від 15.12.2015 на суму 124 200 грн. на оплату поставленого товару.

Зазначений вище рахунок-фактура №240 від 15.12.2015, видаткова накладна №201 від 15.12.2015, акт приймання та повідомлення підтвердження були направлені позивачем на адресу відповідача супровідним листом №147 від 15.12.2015.

Про фактичне отримання вказаного листа та документів, обумовлених п. 4.2 договору свідчить вхідний штамп поштової кореспонденції Департаменту державних закупівель та постачання матеріальних ресурсів Міністерства оборони України.

При цьому, в матеріалах справи містяться претензії №286/5/15176 від 23.12.2015 та №286/5/106 від 11.01.2016 Міністерства оборони України, в яких відповідач виходячи з положень п.7.3.7 договору №286/2/15/113 від 30.11.2015, просить Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Фрост» сплатити штрафну санкцію за несвоєчасну поставку товару в розмірах 2 359,80 грн. та 248,40 грн.

Одночасно, відповідно до платіжних доручень №208 від 02.03.2016 та №209 від 02.03.2016 позивачем було добровільно та в повному обсязі сплачено штрафні санкції, передбачені умовами спірного договору.

Про належне виконання позивачем своїх зобов`язань за договором №286/2/15/113 від 30.11.2015 свідчить також відсутність з боку відповідача будь-яких інших претензій та повідомлень про порушення позивачем умов договору.

Водночас відповідач в порушення взятих на себе зобов`язань щодо оплати поставленого товару, оплату не здійснив, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість за поставлений товар в сумі 124 200 грн.

При цьому, у відповідь на лист №147 від 15.01.2015 листом №280/5/315 від 22.01.2016 Міністерство оборони України повідомило про те, що надані Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія Фрост» документи повертаються без реалізації у зв`язку із закінченням бюджетного року.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст.ст. 11, 629 Цивільного кодексу України договір є однією з підстав виникнення зобов`язань та є обов`язковим для виконання сторонами.

Зобов`язання в силу вимог ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог даного Кодексу і інших актів законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічна за змістом норма міститься у п. 1 ст. 193 Господарського кодексу України.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором поставки, а відповідно до ч. 1 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

В силу вимог ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як було зазначено вище, пунктом п.4.1 договору №286/2/15/113 від 30.11.2015 сторони погодили, що розрахунки за фактично поставлений товар проводяться протягом 20 банківських днів з дати підписання сторонами відповідного акту приймання (форма 4) товару на підставі надання постачальником замовнику належним чином оформленого рахунка-фактури на відвантажений товар, підписаного керівником та головним бухгалтером підприємства. При цьому, відповідно до п. 6.1.1 замовник зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі сплачувати за поставлені товари протягом 20 банківських днів (за умов надходження бюджетних коштів на рахунок Міністерства оборони України за даним кодом видатків) з дати надання постачальником замовнику належним чином оформлених документів, передбачених договором.

Отже, враховуючи, що акт прийому №1 був підписаний сторонами 04.01.2016, а документи, передбачені умовами договору Міністерство оборони України отримало 12.01.2016, строк для оплати відповідачем товару, поставленого на підставі видаткової накладної №201 від 15.12.2015 на суму 124 200 грн. настав.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відтак, враховуючи факт виконання позивачем своїх договірних зобов`язань в частині поставки визначеного договором товару та факт порушення відповідачем своїх договірних зобов`язань в частині своєчасної та повної оплати отриманого товару, загальна вартість якого правомірно визначена з урахуванням положень договору та додатків до нього, підтверджений матеріалами справи і не спростований відповідачем, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення основного боргу в сумі 124 200 грн.

Одночасно, суд вважає за необхідне зазначити, що пунктом 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Окремо слід зазначити, що згідно зі статтею 9 Конституції України частиною національного законодавства України є Конвенція про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікована Верховною Радою України (Закон України від 17.07.1997 №475/97-ВР). Юрисдикція Європейського суду з прав людини є обов`язковою в усіх питаннях, що стосуються тлумачення та застосування Конвенції.

Так, статтею 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини встановлено, що кожен, чиї права і свободи, викладені у Конвенції, порушуються, має право на ефективний засіб правового захисту у відповідному національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, що діяли як офіційні особи.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях від 29.06.2004 у справі "Войтенко проти України" та від 18.10.2005 у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Юліус проти України" вказав, що відсутність відповідних асигнувань у Державному бюджеті не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.

Статтею 111-28 ГПК України передбачено, що висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 цього Кодексу, є обов`язковим для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Згідно з висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 15.05.2012 у справі №11/446 за позовом ТОВ "Компанія "Тітал" до Міністерства України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи, суд вказав, що на підставі ч. 2 ст. 617 ЦК України, ч. 2 ст. 218 ГК України та рішення Європейського суду з прав людини у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Юліус проти України" від 18.10.2005 відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України на 2009 рік не виправдовує бездіяльність МНС і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.

Аналогічна правова позиція викладена і у постанові Вищого господарського суду України від 04 листопада 2015 року у справі №910/9237/15 за позовом Дочірнього підприємства Державної компанії "Укрспецекспорт" - "Державна госпрозрахункова зовнішньоторговельна та інвестиційна фірма "Укрінмаш" до Міністерства оборони України про стягнення 3055546,61 грн.

Також, за приписами ст. 610, 614 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Відсутність у боржника необхідних коштів, а також порушення зобов`язань контрагентами правопорушника не вважається обставинами, які є підставою для звільнення боржника від господарсько-правової відповідальності (ч. 2 ст. 218 ГК України).

Отже, за висновками суду, посилання відповідача на закінчення бюджетного року як на підставу залишення без реалізації документів на оплату товару, поставленого позивачем на підставі договору про поставку товарів для державних потреб, не є підставою для звільнення відповідача від обов`язку з виконання грошових зобов`язань за договором №286/2/15/113 від 30.11.2015.

Як визначено в ст. 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Зокрема, в силу вимог ст. ст. 33, 34 цього Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідач під час розгляду справи не надав суду жодних доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги та свідчили про відсутність у нього обов`язку сплатити заявлену до стягнення заборгованість.

З урахуванням вищевикладеного, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі, з покладенням витрат по сплаті судового збору на відповідача на підставі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 43, 32, 33, 34, 43, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Міністерства оборони України (03168, м. Київ, проспект Повітрофлотський, буд.6, ідентифікаційний код 00034022) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Фрост» (72312, Запорізька обл., м. Мелітополь, вул. Ломоносова, буд.23; ідентифікаційний код 36968997) 124 200 (сто двадцять чотири тисячі двісті) грн. 00 коп. основного боргу та 1 863 (одну тисячу вісімсот шістдесят три) грн. 00 коп. судового збору.

3. Після набрання рішенням Господарського суду міста Києва законної сили видати відповідний наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 16.03.2016

Суддя О.А. Грєхова