РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.03.2016Справа №910/914/16

За позовом Приватного акціонерного товариства «Вінницяоблпаливо»

До: 1. Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця»

2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергоімпекс»

Про стягнення 3 560,00 грн.

Суддя Ващенко Т.М.

Представники учасників судового процесу:

Від позивача: не з'явився

Від відповідача-1: Андрощук Є.К. представник за довіреністю № 14-НЮ від 15.01.16.

Від відповідача-2: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство «Вінницяоблпаливо» (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця» (далі - відповідач-1), Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергоімпекс» (далі - відповідач-2) про стягнення з відповідача-1 та відповідача-2 пропорційно ступеня їх вини, вартість недостачі в розмірі 3 560,00 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.01.16. порушено провадження у справі № 910/914/16 та призначено її до розгляду на 09.02.16.

В судовому засіданні 09.02.16. відповідачем-2 було подано письмовий відзив на позовну заяву, в якому Товариство з обмеженою відповідальністю «Енергоімпекс» проти позову заперечує з підстав, викладених в відзиві.

За результатами судового засідання 09.02.16. розгляд справи було відкладено на 25.02.16.

В судовому засіданні 25.02.16. позивачем було подано письмові пояснення по справі.

В судовому засіданні 25.02.16. відповідачем-1 було подано письмовий відзив на позовну заяву, в якому він проти позову заперечує з підстав, викладених в відзиві.

В судовому засіданні 25.02.16. на підставі ч. 3 ст. 77 ГПК України було оголошено перерву до 15.03.16.

15.03.16. відповідачем-1 через відділ діловодства суду було подано письмові заперечення по справі.

Позивач в судове засідання 15.03.16. не з'явився, проте 09.03.16. через відділ діловодства суду подав клопотання про розгляд справи без участі його повноваженого представника.

Відповідач-2 судове засідання 15.03.16. не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином.

Відповідач-1 в судовому засіданні 15.03.16. проти позову заперечував.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору (п. 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Зважаючи на те, що неявка представників позивача та відповідача-2 не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, з огляду на подане позивачем клопотання, та доказове наповлення матеріалів справи, суд вважає за можливе прийняти рішення у справі № 910/914/16.

За результатами дослідження доказів, наявних в матеріалах справи, суд в нарадчій кімнаті, у відповідності до ст. ст. 82-85 ГПК України, ухвалив рішення у справі № 910/914/16.

В судовому засіданні 15.03.16. судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника відповідача-1, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

13.07.15. між позивачем, як Покупцем, та Товариством з обмеженою відповідальністю «Донецьквуглезбагачення», як Постачальником, було підписано Договір № 13/07/1пр поставки вугільної продукції від 13.07.15. (далі - Договір).

Відповідно до Специфікації від 13.07.15. на вугільну продукції до Договору, строк поставки липень 2015 року, умови поставки: FCA- станція вантажовідправника Товариство з обмеженою відповідальністю «Енергоімпекс», код 2907 станція Кривий Торець Донецької з.д., код 491003; Товариство з обмеженою відповідальністю «ЦОФ «Селідовська», код 5575 станція Новогродовка Донецької з.д., код 482201.

Відповідно до залізничної накладної № 48733083 від 28.09.15. зі станції Кривий Торець Донецької залізниці (вантажовідправник ТОВ «Енергоімпекс») на адресу Гайсинського районного паливного складу Приватного акціонерного товариства «Вінницяоблпаливо» - станція Гайсин Південно-Західної залізниці, був відправлений вагон № 60433380 з вугіллям кам'яним ДГ 13-100 не пойменованим в абетці, навантаження рівномірне, вантаж у вологому стані, маркований вапняним розчином, пакування навалом, масою вантажу 57 500 кг.

При слідуванні вагона № 60433380 за призначенням, він був відчеплений на комісійну перевірку та переважування на 150 тонних залізничних вагах на підставі актів загальної форми станції Знам'янка Одеської залізниці 86897 від 01.10.15, № 52730 від 02.10. 15. Держповірка вагів від 11.09.15. Під час переважування було встановлено недостачу вантажу - вугілля проти документів на 2800 кг, про що складений комерційний акт АА № 032456/352 від 02 жовтня 2015 (далі - комерційний акт).

В комерційному акті значиться, що навантаження вантажу вище рівня бортів на 20 см., по документу та фактично маркування вапном. Над 1-2 люками наявне заглиблення довжиною - 3000мм., глибиною - 500 мм., над 7 люком зліва довжиною 1500 мм м, шириною 1000 мм., глибиною 400 мм. Поверхня вантажу маркована вапном. В технічному відношенні вагон справний. Торцеві двері і розвантажувальні люка з обох сторін зачинені. Течія вантажу відсутня. Вага брутто 77 700 кг, тара за документу - 23 000 кг, нетто - 57 500 кг, що менше ваги зазначеної в документі на 2 800 кг.

При видачі вантажу на станції призначення різниці проти вищезазначених відомостей не виявлено, вантаж видано вантажоодержувачу згідно комерційного акту АА № 032456/352.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач вказує на те, що недостача вугілля могла виникнути як з вини перевізника (відповідача-1) так і вантажовідправника (відповідача-2) та просить суд стягнути з відповідачів пропорційно ступеня їх вини вартість недостачі в розмірі 3 560,00 грн.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд відзначає наступне.

Відповідно до ст. 306 Господарського кодексу України, перевезенням вантажів у цьому Кодексі визнається господарська діяльність, пов'язана з переміщенням продукції виробничо-технічного призначення та виробів народного споживання залізницями, автомобільними дорогами, водними та повітряними шляхами, а також транспортування продукції трубопроводами.

Суб'єктами відносин перевезення вантажів є перевізники, вантажовідправники та вантажоодержувачі.

Загальні умови перевезення вантажів, а також особливі умови перевезення окремих видів вантажів (вибухових речовин, зброї, отруйних, легкозаймистих, радіоактивних та інших небезпечних речовин тощо) визначаються цим Кодексом і виданими відповідно до нього транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами.

Як передбачено ч. 1 ст. 307 Господарського кодексу України, ст. ст. 22, 23 Статуту залізниць України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998 №457 (надалі - Статут), за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату

Частиною 5 ст. 307 Господарського кодексу України передбачено, що умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб'єктів господарювання за цими перевезеннями визначаються транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами.

Пунктом 6 Статуту передбачено, що накладна є основним перевізним документом встановленої форми, оформленим відповідно до цього Статуту та Правил і наданим залізниці відправником разом з вантажем. Накладна є обов'язковою двосторонньою письмовою формою угоди на перевезення вантажу, яка укладається між відправником та залізницею на користь третьої сторони - одержувача. Накладна супроводжує вантаж на всьому шляху перевезення до станції призначення;

Відповідно до п. 23 Статуту відправники повинні надати станції навантаження на кожне відправлення вантажу заповнену накладну (комплект перевізних документів). Дата приймання і видачі вантажу засвідчується на накладній календарним штемпелем станції.

Форма накладної і порядок її заповнення, а також форма квитанції затверджуються Мінтрансом.

Згідно із ст. 24 Статуту вантажовідправники несуть відповідальність за всі наслідки неправильності, неточності або неповноти відомостей, зазначених ним у накладній. Залізниця має право перевіряти правильність цих відомостей, а також періодично перевіряти кількість та масу вантажу, що зазначаються у накладній.

Як передбачено ст. 31 Статуту залізниця зобов'язана подавати під завантаження справні, придатні для перевезення відповідного вантажу, очищені від залишків вантажу, сміття, реквізиту, а у необхідних випадках - продезінфіковані вагони та контейнери.

Придатність вагонів для перевезення вантажу в комерційному відношенні визначається відправником, якщо завантаження здійснюється його засобами.

Згідно із п. 1 Правил перевезення вантажів у вагонах відкритого типу, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 20.08.2001р. №542 кам'яне вугілля, кокс, торф, руда і рудні концентрати, мінеральні будівельні матеріали (глина, щебінь тощо) перевозяться, як правило, у напіввагонах.

Як передбачено п.п. 5, 6 Правил перевезення вантажів у вагонах відкритого типу, перед навантаженням вантажів, які містять дрібні фракції, відправник зобов'язаний пересвідчитися, що перевезення у наданому вагоні не призведе до втрати вантажу. Якщо втрата можлива через конструктивні зазори, відправник зобов'язаний вжити додаткових заходів щодо їх ущільнення.

У разі навантаження у вагони відкритого типу вантажів, які містять дрібні фракції, відправник повинен вжити заходів щодо запобігання видуванню або просипанню дрібних часток вантажу під час перевезення, особливо у випадках навантаження вище рівня бортів вагона (із "шапкою"). Такі заходи розроблюються відправником окремо для кожного виду вантажу.

Поверхня вантажу у всіх випадках розрівнюється і ущільнюється. Для розрівнювання і ущільнення вантажу відправник може використовувати механізовані установки та інші пристрої.

З метою забезпечення збереженості всіх вантажів, що перевозяться у вагонах відкритого типу, на їх поверхню відправником наноситься захисне маркування або застосовується покриття плівкою (емульсією) чи інше закріплення верхнього шару вантажу.

Як відзначалось судом, відповідно до залізничної накладної № 48733083 від 28.09.15. вагон № 60433380 з вугіллям кам'яним навантажений рівномірно, вантаж у вологому стані, маркований вапняним розчином, пакування навалом, масою вантажу 57 500 кг, вантаж розміщено й закріплено згідно з п. 3 гл. 1 додатка 3 до СМГС.

З даних комерційного акту вбачається, що відповідач-2 завантажив вантаж у технічно справний та придатний у комерційному відношенні вагон, вжив заходів щодо ущільнення та розрівнювання вантажу, наніс на поверхню вантажу захисне маркування, закріпивши верхній шар вантажу.

Статтею 110 Статуту передбачено, що залізниця несе відповідальність за збереження вантажу від часу його прийняття для перевезення і до моменту видачі одержувачу або передачі згідно з Правилами іншому підприємству.

Відповідно до ст. 113 Статуту за незбереження (втрату, недостачу, псування і пошкодження) прийнятого до перевезення вантажу, залізниця несе відповідальність у розмірі фактично заподіяної шкоди, якщо не доведе, що недостача виникла з незалежних від неї причин.

Згідно із ст. 129 Статуту обставини, що можуть бути підставою для матеріальної відповідальності залізниці, вантажовідправника, вантажоодержувача, під час залізничного перевезення, засвідчуються комерційними актами або актами загальної форми, які складають станції залізниць. У даному випадку, як вірно було зазначено судами, неприбуття на станцію призначення одного вагону з групової відправки слід розглядати саме як недостачу, а не втрату вантажу.

Приписами ст. 314 Господарського кодексу України, яка кореспондується із ст.110 Статуту залізниць України, встановлено, що перевізник несе відповідальність за втрату, нестачу та пошкодження прийнятого до перевезення вантажу, якщо не доведе, що втрата, нестача або пошкодження сталися не з його вини.

За положеннями ст.ст.114, 115 Статуту залізниця відшкодовує фактичні збитки, що виникли з її вини під час перевезення вантажу за втрату чи недостачу, у розмірі дійсної вартості втраченого вантажу чи його недостачі. Недостача маси вантажу, за яку відшкодовуються збитки, в усіх випадках обчислюється з урахуванням граничного розходження визначення маси вантажу і природної втрати вантажу під час перевезення. Вартість вантажу визначається на підставі загальної суми рахунку або іншого документа відправника, який підтверджує кількість і вартість відправленого вантажу.

Приписами ст. 22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Як вбачається зі змісту ст. 224 Господарського кодексу України, під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Тобто збитки - це об'єктивне зменшення будь-яких майнових благ особи, що обмежує його інтереси, як учасника певних відносин і проявляється у витратах, зроблених особою, втраті або пошкодженні майна, а також не одержаних особою доходів, які б вона одержала при умові правомірної поведінки особи.

За змістом ст. 623 Цивільного кодексу України вбачається, що відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише при наявності передбачених законом умов, сукупність яких створює склад правопорушення, яке є підставою для цивільної відповідальності.

У відповідності з нормами цивільного законодавства притягнення до цивільно-правової відповідальності можливе лише за певних, передбачених законом умов, сукупність яких формують склад правопорушення, що є підставою цивільно-правової відповідальності, при цьому складовими правопорушення, необхідними для відповідальності у вигляді відшкодування збитків, є суб'єкт та об'єкт правопорушення, а також суб'єктивна та об'єктивна сторони.

Суб'єктом цивільного правопорушення є боржник, а об'єктом правопорушення зобов'язальні правовідносини кредитора та боржника, між тим суб'єктивну сторону становить вина боржника, а об'єктивну - протиправна поведінка боржника (невиконання або неналежне виконання обов'язку), наявність збитків у майновій сфері кредитора, причинний зв'язок між протиправною поведінкою боржника та збитками, при цьому розмір збитків має довести кредитор, а відсутність хоча б одного з вищевказаних елементів звільняє боржника від відповідальності.

Таким чином, для застосування такої міри відповідальності потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Слід довести, що протиправні дії чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи - безумовним наслідком такої протиправної поведінки.

Наведеної правової позиції дотримується Верховний Суд України при здійсненні касаційного перегляду судових рішень у справах про відшкодування збитків (постанова Верховного Суду України у справі № 42/266-6/492 від 30.05.2006 р.).

За таких обставин особа, яка вважає, що їй завдано збитків, має право звернутися із позовом до особи, яка порушила господарське зобов'язання, і яка має відповідати за завдані збитки.

Разом з тим, позивачем не доведено наявності протиправної поведінки ні відповідача-1, ні відповідача-2, як і не доведено наявність реальних збитків у Приватного акціонерного товариства «Вінницяоблпаливо».

Щодо недоведеності наявності реальних збитків позивача, суд відзначає наступне.

Відповідно до п. 3.1 Договору, загальна сума по Договору складає суму визначену на основі доданих до Договору специфікацій.

Позивачем до матеріалів справи додано Специфікацію на вугільну продукцію від 13.07.15. на суму 1 599 996,00 грн.

Згідно з п. 3.3 Договору, розрахунки за продукцію здійснюються грошовими коштами на поточний рахунок Постачальника в строк, визначений Специфікаціями до Договору.

Згідно Специфікації від 13.07.15. на вугільну продукції до Договору на суму 1 599 996,00 грн., умови оплати: 100% передплата.

Рахунок-фактуру № ДУ-092803 від 28.09.15. до Договору Постачальником було виставлено позивачу до сплати 178 879,55 грн. за вугілля кам'яне марки «ДГ 13-100» у кількості 111,800 т.

При цьому, позивачем до матеріалів справи додано платіжне доручення № 167 від 22.09.15. на суму 200 000,00 грн. з призначенням платежу «оплата за вугілля згідно договору № 13/07/1 від 13.07.2015 р. в т.ч. ПДВ 20%».

Отже, з наданих документів не вбачається, що позивач оплатив саме вугілля кам'яне ДГ 13-100, відправлене залізничною накладною № 48733083 від 28.09.15. зі станції Кривий Торець Донецької залізниці (вантажовідправник ТОВ «Енергоімпекс») на адресу Гайсинського районного паливного складу Приватного акціонерного товариства «Вінницяоблпаливо» - станція Гайсин Південно-Західної залізниці, вагоном № 60433380.

Таким чином, позивачем не доведено протиправної поведінки відповідачів, наявності завданих збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою відповідача-1 чи відповідача-2 та збитками.

З огляду на викладене позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 1 ст.16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналогічні положення містяться у ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу України.

Частиною 2 ст. 16 Цивільного кодексу України та ст.20 Господарського кодексу України визначено основні способи захисту цивільних прав та інтересів.

З огляду на положення зазначених норм та принцип диспозитивності у господарському судочинстві, позивач має право вільно обирати способи захисту порушеного права чи інтересу.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

В силу вимог ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна із сторін повинна довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Обов'язок доведення покладається законом на позивача.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Враховуючи вищевикладене, з наведеного вбачається, що до господарського суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється.

Разом з тим, звертаючись до господарського суду, позивач вказує у позовній заяві предмет та підстави позову, тобто, самостійно визначає, яке його право, на його суб'єктивну думку, є порушеним, та в який спосіб належить здійснити судовий захист порушеного права.

Натомість, вирішуючи спір, судам належить з'ясувати наявність порушеного права позивача та відповідність обраного ним способу захисту порушеного права способам, визначеним у законодавстві.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

При цьому, господарський суд зазначає, що під порушенням права слід розуміти такий стан суб'єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб'єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов'язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Проте, обставини, на які посилається позивач, не свідчать про наявність у нього порушеного суб'єктивного права з боку відповідачів.

Враховуючи все викладене вище в сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

На підставі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82- 85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

В задоволені позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 21.03.16.

Суддя Т.М. Ващенко