ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" березня 2016 р.Справа № 922/155/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Сальнікової Г.І.

при секретарі судового засідання Гончарові В.В.

розглянувши справу

за позовом Державного підприємства "Харківський електромеханічний завод" (м. Харків)
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Південелектропроект" (м. Харків)
про стягнення 187 733,11 грн.
за участю представників:

позивача - ОСОБА_1, довіреність №87/1 від 04.01.2016 року;

відповідача - ОСОБА_2, довіреність б/н від 22.02.2016 року

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Державне підприємство "Харківський електромеханічний завод", звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Південелектропроект" на свою користь заборгованість, яка виникла у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов'язань за договором про забезпечення пропускного режиму №3 від 01.01.2014. Відповідно вимог позовної заяви, заявлена до стягнення сума заборгованості становить 187 733,11 грн., з яких 83640,62 грн. - сума основного боргу; 53394,83 грн. - сума пені; 3966,47 грн. - 3% річних; 46731,19 грн. - інфляційні нарахування. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач не виконав взяті на себе зобов'язання передбачені договором про забезпечення пропускного режиму №3 від 01.01.2014 щодо своєчасної оплати. Також до стягнення заявлені судові витрати по сплаті судового збору.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 22 січня 2016 року було прийнято позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі № 922/155/16 та призначено її розгляд у відкритому судовому засіданні на 08 лютого 2016 року об 11:20.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 08.02.2016 року задоволено клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи та розгляд справи відкладено на 23.02.2016 року об 11:50.

23.02.2016 року в судовому засіданні оголошено перерву до 29.02.2016 року до 10:15, відповідно до приписів ст. 77 ГПК України.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 29.02.2016 року відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження у справі (вх. № 6116 від 23.02.2016 р.) та розгляд справи відкладено на 10.03.2016 року о 10:50.

03.03.2016 року від представника відповідача надійшло клопотання про зупинення провадження у справі № 922/155/16 (вх. № 7463).

Позивач в призначене судове засідання з'явився, заявлені позовні вимоги підтримав повністю з підстав, викладених в позовній заяві та наполягав на їх задоволенні.

Відповідач в призначене судове засідання з'явився, проти заявлених позовних вимог заперечив повністю з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву,зокрема, посилався на наявність додаткових угод до договору, відповідно до яких вартість робіт за спірним договором складає меньшу суму, на підставі чого просить суд в задоволенні позову відмовити повністю.

Дослідивши клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі № 922/155/16 (вх. № 7463 від 03.03.2016 р.), суд відмовив в його задоволенні, оскільки аналогічне клопотання з тих же підстав вже було вирішено судом у попередньому судовому засіданні.

За висновками суду, в матеріалах справи №922/155/16 достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору та є необхідними для прийняття повного і обґрунтованого судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, всебічно та повно дослідивши надані докази, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, судом встановлено наступне.

01.01.2014 року між Державним підприємством "Харківський електромеханічний завод" (виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Південелектропроект" (замовник) було укладено договір про забезпечення пропускного режиму №3 (далі - договір) (т.с. І а.с. 8), відповідно до умов п. 1.1. якого замовник доручає, а виконавець приймає на себе зобов'язання по оформленню перепусток особам і автотранспорту по заявці замовника та здійсненню пропускного режиму, обліку товарно-матеріальних цінностей що ввозяться та вивозяться.

Згідно з п.4.2. вищевказаного договору, замовник зобов'язався щомісяця до 15 числа місяця наступного за оплачуваємим, проводити оплату відшкодування вартості виконаних для замовника робіт.

Відповідно до умов п. 4.3 договору сторони встановили, що оплата проводиться замовником шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок виконавця.

Розмір оплати в місяць, у відповідності до п.4.4 договору складає 11948,66грн. в тому числі ПДВ 1991744 грн. (п. 4.4. договору).

Позивач звернувся з даним позовом до господарського суду, в якому наголошує, що останній свої зобов'язання за зазначеним вище договором про забезпечення пропускного режиму №3 від 01.01.2014 р. виконав належним чином, проте відповідач (як замовник) свої зобов'язання передбачені п. 3.1.3 та п.п. 4.2,4.3,4.4 договору виконав частково, у зв'язку із чим, у відповідача перед позивачем станом на 13.01.2016р. утворилась заборгованість за вищевказаним договором, яка склала 83640,62 грн., яка складається: за лютий 2014р. - 11948,66 грн., березень 2014 р. - 11948,66 грн., за квітень 2014 р. - 11948,66 грн., за травень 2014 р. - 11948,66 грн., червень 2014 р. - 11948,66 грн., липень 2014 р. - 11948,66 грн. серпень 2014 р. - 11948,66 грн.

У відповідності до списків за спірні періоди представниками відповідача були отримані акти приймання-передачі виконаних робіт та рахунки на оплату за період з лютого по серпень 2014р. (т.с. І а.с. 9-12).

У зв'язку з наявною заборгованістю, на адресу відповідача було направлено претензію за вих.№87/65 від 18.09.2014р., в якій останнього було повідомлено про наявну заборгованість з проханням про її оплату. Вказана претензія була отримана уповноваженим представником відповідача 30.09.2014 р., про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (т.с. І а.с. 13).

Проте відповідач у відповіді на претензію від 23.10.2014, зокрема, зазначив, що з виставленою позивачем сумою не погоджується, вказує про готовність сплатити суму відшкодування витрат у разі надання позивачем калькуляції.

Таким чином, позивач змушений був звернутися до суду за захистом свого порушено права.

Відповідач під час розгляду справи проти позову заперечив повністю, в обґрунтування своїх заперечень зазначав про те, що для надання послуг з забезпечення пропускного режиму відповідачеві необхідно було мати ліцензію на здійснення охоронної діяльності, тоді, як спірний Договір № 3 про забезпечення пропускного режиму від 01.01.2014 р. не містить жодних посилань на наявну у відповідача ліцензію, а спірний Договір було вчинено під впливом тяжких обставин для відповідача, оскільки, в разі неукладені цього договору, позивач не допускав би осіб і автотранспорт з боку відповідача на територію позивача, на якій знаходиться обєкт нерухомості, належний відповідачеві.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

Стаття 129 Конституції України встановлює, що судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості - є однією із основних засад судочинства.

У відповідності до ст. 4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до статті 55 Конституції України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Оцінивши договір, з якого виникли права та обов'язки сторін, суд дійшов висновку, що укладений між сторонами правочин за своїм змістом та правовою природою є договором про надання послуг, який підпадає під правове регулювання норм глави 63 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання.

Згідно ст. 509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України та ст. 174 Господарського кодексу України.

Названі норми передбачають, що господарські зобов'язання можуть виникати безпосередньо з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

За змістом ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Частиною 3 статті 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ст.193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України, яка містить аналогічні положення, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно відлягає виконанню у цей строк (термін).

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до вимог ст. 32 ГПК України: доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Додані представником відповідача до відзиву на позовну заяву в обгрунтування своїх заперечень додаткові угоди до договору №3 від 01.01.2014 не можуть вважатись належними та допустимими доказами по справі, оскільки оригіналів зазначених додаткових угод для огляду в судовому засіданні не надавалось, а також наявність таких угод спростовується матеріалами справи, зокрема, претензією №87/65 від 18.09.2014 на суму 83640,62 грн., відповіддю відповідача на претензію, де про додаткові угоди не йдеться.

За таких обставин, заперечення відповідача в цій частині не приймаються судом до уваги.

Враховуючи вказані обставини та приймаючи до уваги вимоги ст. 526 Цивільного Кодексу України, а саме те, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, враховуючи те, що відповідач не надав суду жодного документу, який би спростовував наявність заборгованості перед позивачем, хоча мав можливість скористуватись своїми процесуальними правами та надати документи в обґрунтування своєї позиції по справі, суд дійшов висновку про те, що позовна вимога позивача про стягнення заборгованості за надані послуги по договору про забезпечення пропускного режиму №3 від 01.01.2014 в розмірі 83640,62 грн. правомірна, обґрунтована, така, тому підлягає задоволенню.

Стосовно заявленої до стягнення у позові пені в сумі 53394,83 грн. суд зазначає наступне.

Згідно зі ст.ст.193, 198 ГК України, кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобовязання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобовязань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених законом або договором.

Згідно зі ст.ст. 610, 611 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання), а у разі порушення зобовязання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань", пеня обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до частини 3 статті 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

В п.5.1 договору зазначено, що за невиконання або неналежне виконання зобов'язань по договору виконавець і замовник несуть відповідальність у відповідності до діючого законодавства України.

Пунктом 5.5 договору встановлено, що за несвоєчасне відшкодування витрат, понесених Виконавцем при виконанні для Замовника робіт, останній зобов'язан сплатити Виконавцеві пеню за кожен день просрочки в розмірі 1% від суми несвоєчасно проведеного відшкодування.

Позивачем зроблений розрахунок пені в розмірі 53394,83 грн., оскільки надані розрахунки не відповідають вимогам чинного законодавства, тому нарахована сума пені підлягає стягненню з відповідача частково в розмірі 10433,31 грн. В іншій частині стягнення пені слід відмовити.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 3966,47 грн. суд зазначає таке.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналіз зазначеної статті вказує на те, що наслідки прострочення боржником грошового зобовязання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінених грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобовязання.

Суд, перевіривши розрахунок Позивача, перевіривши період нарахування останнім вказаної суми 3% річних, дійшов висновку про те, що надані розрахунки не відповідають вимогам чинного законодавства, тому нарахована сума 3% річних підлягає стягненню з відповідача частково в розмірі 1754,88 грн. В іншій частині стягнення 3% річних слід відмовити.

Що стосується заявленої вимоги позивача про стягнення з відповідача 46731,19 грн. суми інфляційних втрат, суд зазначає наступне.

В інформаційному листі від 17.07.2012р. №01-06/928/2012 "Про практику застосування Вищим господарським суд України у розгляді справ окремих норм матеріального права" сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція) (постанова Вищого господарського суду України від 05.04.2011 № 23/466 та лист Верховного Суду України "Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ" від 03.04.1997 № 62-97р). При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця (див. постанову Вищого господарського суду України від 01.02.2012 № 52/30). В силу приписів статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Суд, перевіривши розрахунок інфляційних втрат визнав їх вірно розрахованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі, та стягненню підлягає сума інфляційних втрат в розмірі 46731,19 грн.

Відповідно до статті 44 Господарського процесуального кодексу, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору. Судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в доход бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору. Стороні, на користь якої відбулося рішення, господарський суд відшкодовує мито за рахунок другої сторони і в тому разі, коли друга сторона звільнена від сплати судового збору. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до статті 44 та статті 49 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає за необхідне покласти на відповідача витрати по сплаті судового збору пропорційно розміру задоволених вимог в сумі 2138,4 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст. ст. 1, 4, 12, 33, 43, 44-49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Південелектропроект" (61037, м. Харків, пр. Московський, 199; ; р/р 7999 в ПАТ УКРСОЦБАНК МФО 300023) на користь Державного підприємства "Харківський електромеханічний завод" (61037, м. Харків, пр. Московський, 199; ; р/р 260065274 в ПАТ МЕГАБАНК м. Харків, МФО 351629) сума основного боргу в розмірі 83640,62 грн., сума пені в розмірі 10433,31 грн., 3% річних в розмірі 1754,88 грн., інфляційні нарахування в розмірі 46731,19 грн. та судовий збір у розмірі 2138,4 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В іншій частині позовних вимог в позові відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 15.03.2016 р.

Суддя ОСОБА_3