ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" березня 2016 р. Справа № 917/2079/15

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Россолов В.В., суддя Гетьман Р.А. , суддя Тихий П.В.

при секретарі судового засідання Деппа-Крівіч А.О.

за участю представників сторін:

прокурора - Горгуль Н.В., посвідчення №036152 від 29 жовтня 2015 року;

позивача - не з'явився;

1-ої третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - не з'явився;

2-ої третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - не з'явився;

1-го відповідача - ОСОБА_1 довіреність від 18 вересня 2014 року;

2-го відповідача - не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційної скаргу прокурора прокуратури Полтавської області (вх. №97П/1-42) Державного підприємства "Дослідне господарство "Івківці" Інституту сільського господарства північного сходу Національної академії аграрних наук України (вх. №153 П/1-42) на рішення господарського суду Полтавської області від 08 грудня 2015 року у справі № 917/2079/15,

за позовом - Державного підприємства "Дослідне господарство "Івківці" Інституту сільського господарства північного сходу Національної академії аграрних наук України, с. Івківці, Прилуцький р-н, Чернігівська обл., 17580,

треті особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача -

1)Національна академія аграрних наук України, вул. Васильківська, 37, м. Київ, 03022,

2)ОСОБА_2, вул. Лук'янівська, 11, с.Голубівка, Прилуцького р-ну, Чернігівської обл.,

до - 1)ФОП ОСОБА_3, с. Федунка, Шишацький р-н, Полтавська обл., 38032,

2)ФОП ОСОБА_4, вул. Центральна, буд. 39, с. Баранівка, Шишацький р-н, Полтавська обл., 38021,

про визнання недійсним договору про вирощування сільськогосподарських культур із застосуванням інноваційних технологій № 1/4 від 17 квітня 2013 року, укладеного між Державним підприємством "Дослідне господарство "Івківці" Інституту сільського господарства північного сходу Національної академії аграрних наук України та ФОП ОСОБА_3 і ФОП ОСОБА_4

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Полтавської області від 08 грудня 2015 року у справі № 917/2079/15 (суддя Ківшик О.В.) в задоволенні позову було відмовлено.

Позивач з вказаним рішенням суду не погодився, звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення господарського суду Полтавської області від 08 грудня 2015 р., прийняти нове рішення у цій справі, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 11 січня 2016 року апеляційну скаргу прокурора прокуратури Полтавської області було прийнято до провадження.

Державне підприємство "Дослідне господарство "Івківці" Інституту сільського господарства північного сходу Національної академії аграрних наук України також з вказаним рішенням суду не погодилось, звернулось з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 13 січня 2016 року вказану апеляційну скаргу було прийнято до провадження. Одночасно даною ухвалою суду, враховуючи той факт, що апеляційна скарга Державного підприємства "Дослідне господарство "Івківці" Інституту сільського господарства північного сходу Національної академії аграрних наук України та апеляційна скарга прокурора прокуратури Полтавської області, подані на одне рішення господарського суду першої інстанції, з метою повного та всебічного дослідження обставин справи було об'єднано розгляд скарг в одне апеляційне провадження.

08 лютого 2016 року на адресу суду від ФОП ОСОБА_3 надійшли заперечення на апеляційну скаргу, в яких останній просить суд апеляційні скарги залишити без задоволення, а рішення господарського суду Полтавської області від 08 грудня 2015 року у справі № 917/2079/15 без змін.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 15 лютого 2016 року з огляду на неявку у судове засідання позивача, третіх осіб, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача, другого відповідача, необхідність надання додаткових матеріалів, з метою забезпечення необхідних умов для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, прийняття законного та обґрунтованого рішення у справі, колегією суддів було відкладено розгляд справи.

01 березня 2016 року від ФОП ОСОБА_3 надійшли письмові пояснення по справі (вх.№2391).

01 березня 2016 року від Державного підприємства "Дослідне господарство "Івківці" Інституту сільського господарства північного сходу Національної академії аграрних наук України надійшли письмові пояснення (вх.№2402).

02 березня 2016 року від прокуратури Полтавської області надійшли письмові пояснення (вх.№2452).

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 02 березня 2016 року з огляду на відсутність відомостей про отримання ФОП ОСОБА_4 повідомлення про час і місце розгляду судом справи прокурором було заявлено клопотання про продовження розгляду апеляційної скарги на 15 діб та відкладення розгляду справи. З метою забезпечення необхідних умов для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, прийняття законного та обґрунтованого рішення у справі, колегією суддів було задоволено клопотання прокурора, продовжено строк розгляду апеляційної скарги на 15 діб та відкладено розгляд справи.

10 березня 2016 року від Державного підприємства "Дослідне господарство "Івківці" Інституту сільського господарства північного сходу Національної академії аграрних наук України надійшли письмові пояснення по справі (вх.№2662).

14 березня 2016 року від ФОП ОСОБА_3 надійшов відзив (вх.№2786).

17 березня 2016 року від прокуратури Полтавської області надійшли письмові пояснення по справі (вх.№2978).

У судове засідання, яке відбулось 21 березня 2016 року, зявились прокурор та перший відповідач. Інші учасники спору своїм правом на участь у судовому засіданні не скористались, будучи належним чином повідомленими про час та місце судового засідання, що підтверджується наявними в матеріалах справи повідомленнями про отримання поштових відправлень.

Дослідивши матеріали справи колегія суддів встановила наступні обставини справи.

17 квітня 2013 року між Державним підприємством "Дослідне господарство "Івківці" Інституту сільського господарства північного сходу Національної академії аграрних наук України та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3 і Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_4 було укладено Договір про вирощування сільськогосподарських культур із застосуванням інноваційних технологій № 1/4 (Том справи 1, а.с. 18-20), за умовами якого сторони домовилися у рамках чинного законодавства України та у відповідності до статутів сторін про вирощування зернових культур на земельних ділянках загальною площею 700 та олійних культур на земельних ділянках загальною площею 300.

Звертаючись з позовною заявою Державне підприємство "Дослідне господарство "Івківці" Інституту сільського господарства північного сходу Національної академії аграрних наук України вказує на порушення сторонами договору про вирощування сільськогосподарських культур із застосуванням інноваційних технологій № 1/4 порядку укладення договорів, визначеного Законом України "Про управління обєктами державної власності" та Порядком укладення державними підприємствами, установами, організаціями, а також господарськими товариствами, у статутному капіталі яких частка держави перевищує 50 відсотків, договорів про спільну діяльність, договорів комісії, доручення та управління майном", затвердженим Постановою Кабінету міністрів України від 11.04.2012 р. № 296, як підстави для визнання даного договору недійсним.

Судом першої інстанції в задоволенні позовних вимог було відмовлено. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог місцевий господарський суд зазначив, що нормами Закону України "Про управління обєктами державної власності та Порядку укладення державними підприємствами, установами, організаціями, а також господарськими товариствами, у статутному капіталі яких частка держави перевищує 50 відсотків, договорів про спільну діяльність, договорів комісії, доручення та управління майном", затвердженим Постановою Кабінету міністрів України від 11.04.2012 р. № 296 передбачено не вимоги щодо змісту договорів, а механізм їх укладення та погодження, то саме лише недодержання встановленого порядку, згідно з яким потрібне погодження договору, за умови підписання його органом юридичної особи без порушення наданих йому повноважень не може бути підставою для визнання договору недійсним. На підставі чого, суд дійшов до висновку, що до спірних правовідносин слід застосовувати норми права, які регламентують укладення правочинів представником з перевищенням встановлених повноважень. У звязку з чим зазначивши про відсутністьобмежень директора позивача щодо укладення оспорюваного Договору, а також наступне схвалення вказаного правочину державним підприємством , наголосив на відсутності підстав визнання договору недійсним.

Вважаючи дану правову позицію суду неправомірною, прокуратура Полтавської області та Державне підприємство "Дослідне господарство "Івківці" Інституту сільського господарства північного сходу Національної академії аграрних наук України в обґрунтування апеляційної скарги зазначають про неналежне дослідження судом підстав позову, обставин справи, а відтак і не застосування судом відповідних норм матеріального права, які регулюють існуючі правовідносини. Апелянтами безпосередньо зазначається, що оспорюваний договір не відповідає приписам пп. "л" п. 18 ч. 2 ст.5, п. 20 ч. 1 ст. 6, ч. 2 ст. 8 Закону України "Про управління обєктами державної власності" та Порядку укладення державними підприємствами, установами, організаціями, а також господарськими товариствами, у статутному капіталі яких частка держави перевищує 50 відсотків, договорів про спільну діяльність, договорів комісії, доручення та управління майном", затвердженим Постановою Кабінету міністрів України від 11 квітня 2012 року № 296, оскільки сторонами при укладенні договору не було дотримано відповідного порядку укладення таких договорів, а саме не отримано погодження та відповідного рішення Кабінету Міністрів України.

Перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції не відповідає в повній мірі нормам законодавства зважаючи на наступне.

Матеріалами справи підтверджується, що 17 квітня 2013 року між Державним підприємством "Дослідне господарство "Івківці" Інституту сільського господарства північного сходу Національної академії аграрних наук України та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3 і Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_4 було укладено Договір про вирощування сільськогосподарських культур із застосуванням інноваційних технологій № 1/4 (Том справи 1, а. с. 18-20), за умовами якого сторони домовилися у рамках чинного законодавства України та у відповідності до статутів сторін про вирощування зернових культур на земельних ділянках загальною площею 700 та олійних культур на земельних ділянках загальною площею 300.

За приписами п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Згідно ст.174 Господарського кодексу України (далі ГК України), господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (ст.202 ЦК України).

Відповідно до розділу 1 договору сторони домовились у рамках чинного законодавства України та у відповідності до Статутів сторін, що уклали цей договір, про вирощування зернових культур на земельних ділянках загальною площею 700, олійних культур на земельних ділянках загальною площею 300.

Кожна із сторін має право залучати для виконання своїх зобов'язань за даним договором третіх осіб, беручи на себе відповідальність перед другою стороною за їх дії.

Відповідно до п. 2.1 договору сторони визначили зобов'язання відповідача, згідно якого останній зобов'язується: у термін протягом 15 днів із моменту підписання цього договору надати земельні ділянки, згідно додатку №1, що є невід'ємною частиною даного договору та виконати наступні роботи на земельних ділянках: дискування, оранка.

Згідно з п.2.1.3 договору за результатами робіт відповідно до даних сторін складається акт прийому-передачі виконаних робіт, у якому вказується об'єм, якість та вартість виконаних робіт.

Акт підписується стороною-1, з одного боку, та стороною-2 або стороною-3, з іншого боку, і є невід'ємною частиною даного договору.

У розділі 3 договору сторони визначили зобов'язання позивача і третьої особи, згідно якого останні зобов'язуються виконати наступні роботи: обробіток ґрунту (культивація), сівба та посадка, внесення гербіцидів, мінеральних та органічних добрив, підкорм посівів, збиральні роботи, інші роботи, передбачені технологічно картою вирощування культур.

Роботи виконуються відповідно до додатку № 2, що є невід'ємною частиною даного договору.

Згідно п.3.1.2 договору за результатами робіт відповідно до даних сторін складається акт прийому-передачі виконаних робіт, у якому вказується об'єм, якість та сума виконаних робіт. Акт підписується стороною-1, з одного боку, та стороною-2 або стороною-3, з іншого боку, і є невід'ємною частиною даного договору.

Пунктом 4.1 вказаного договору сторони передбачили, що підбиття підсумків діяльності і розподіл отриманої в результаті виконання даного договору продукції між сторонами здійснюється після виконання передбачених договором робіт, але не пізніше 01.12.2013 на підставі актів прийому-передачі виконаних робіт, складених сторонами, накладних, інших документів.

За умовами п.4.2 договору, отримана в результаті виконання даного договору продукція розподіляється між сторонами договору пропорційно сумі витрат кожної із сторін на виконання даного договору, а саме: виконаних робіт згідно актів прийому-передачі виконаних робіт, накладних, інших підтверджених документально витрат. Суми витрат кожної із сторін визначаються на основі акту узгодження вартості робіт, засобів захисту рослин, міндобрив та інших витрат (дод. № 2) і є невід'ємною частиною договору.

Проаналізувавши зміст оскаржуваного договору колегія суддів дійшла до висновку, що між сторонами фактично укладено договір про спільну діяльність, оскільки відповідач не був позбавлений права вносити свої поправки, корективи, пропонувати свої варіанти розподілу спільно вирощеної продукції, варіанти покладення зобов`язань на кожну із сторін договору, тому між сторонами в повному обсязі була досягнута домовленість щодо спільної діяльності

Висновок про існування між сторонами договірних правовідносин, врегульованих ст. 1130 ЦК України, був також викладений колегією суддів Вищого господарського суду України в постанові від 30 червня 2015 року по справі №927/1457/14, предметом розгляду якої було стягнення збитків з позивача на підставі оскаржуваного договору.

Відповідно до ст. 1130 ЦК України, за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об'єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об'єднання вкладів учасників.

Частиною 2 ст. 1131 ЦК України визначено, що умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

Разом з тим, у відповідності до Статуту Державного підприємства "Дослідне господарство "Івківці" Інституту сільськогосподарської мікробіології та агропромислового виробництва Національної академії аграрних наук України в редакції, що затверджена в.о.президента Національної академії аграрних наук та державна реєстрація якого проведена 28 грудня 2011 року, номер запису2000104 (Том 1, а.с. 38-47), господарство є державним підприємством, що діє на основі державної форми власності, як самостійний субєкт господарювання (п. 3.1), господарство є юридичною особою (п. 3.2).

Таким чином, сторона 1 за договором є державним підприємством підпорядкованим Інституту сільськогосподарської мікробіології та агропромислового виробництва Національної академії аграрних наук України, і є підзвітне йому.

Також, колегія суддів звертає увагу на використання за спірним договором земельних ділянок державної форми власності, які знаходяться у Державному підприємстві "Дослідне господарство "Івківці" на праві постійного користування.

Відповідно до умов п.1. "Предмет і мета договору" предметом договору є спільне вирощування сільськогосподарської продукції на земельних ділянках загальною площею 700 та олійних культур на земельних ділянках загальною площею 300 (Том 1 а.с.18), які належать Державному підприємству "Дослідне господарство "Івківці" на праві постійного користування.

Відповідно до п. 2.1 договору сторони визначили зобов'язання відповідача, згідно якого останній зобов'язується: у термін протягом 15 днів із моменту підписання цього договору надати земельні ділянки, згідно додатку №1, що є невід'ємною частиною даного договору та виконати наступні роботи на земельних ділянках: дискування, оранка.

Таким чином, положеннями спірного договору передбачалось використання земельних ділянок позивача, шляхом їх експлуатації для вирощування сільськогосподарської продукції на земельних ділянках загальною площею 700 та олійних культур на земельних ділянках загальною площею 300.

При цьому, незважаючи на відсутність додатку №1 до договору, який як зазначено прокурором та відповідачами не було складено, судом констатується про передання земельних ділянок, оскільки договір є виконаним, а факт вирощування сільськогосподарської продукції на земельних ділянках Державного підприємства "Дослідне господарство "Івківці" Інституту сільського господарства північного сходу Національної академії аграрних наук України та виконання договору сторонами не оспорюється.

Разом з тим, у відповідності до п.4.3 статуту, земельні ділянки надані в постійне користування Господарству для розміщення його обєктів, здійснення науково-дослідної та господарської діяльності, виробництва оригінального, елітного та репродукційного насіння, вирощування садивного матеріалу сільськогосподарських культур, кормів для племінних тварин і пропаганди ведення товарного сільськогосподарського виробництва, визначених статутом академії та цим статутом є державною власністю.

Згідно матеріалів справи рішенням Івковецької сільської ради від 28 листопада 2001 року було надано Дослідному господарству "Івківці", правонаступником якого є Державне підприємство "Дослідне господарство "Івківці" Інституту сільськогосподарської мікробіології та агропромислового виробництва Національної академії аграрних наук України 4996,9 га земель для ведення сільського господарства.

На підставі вказаного рішення підприємством отримано державний акт на право постійного користування землею серії І-ЧН №000017 від 07 липня 2003 року.

У подальшому, розпорядженням Прилуцької райдержадміністрації №165 від 29 квітня 2004 року надано в постійне користування Дослідному господарству "Івківці" 301 га земель для вирощування та переробки сільськогосподарської продукції та отримано державний акт на право постійного користування землею серії ІІ-ЧН №000384 від 29 травня 2004 року.

Оскільки стороною спірного договору є державне підприємство, а предметом договору є використання земельної ділянки державної форми власності, господарська діяльність останнього має певну специфіку регулювання, яка здійснюється, зокрема і Законом України "Про управління об'єктами державної власності", Постановою Кабінету Міністрів України від 11 квітня 2012 року №296 затверджено Порядок укладення державними підприємствами, установами, організаціями, а також господарськими товариствами, у статутному капіталі яких частка держави перевищує 50 відсотків, договорів про спільну діяльність, договорів комісії, доручення та управління майном".

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про управління об'єктами державної власності" управління об'єктами державної власності - здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб'єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об'єктів, пов'язаних з володінням, користуванням і розпоряджанням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб.

Відповідно до ст. 4 цього Закону суб'єктами управління об'єктами державної власності є, зокрема, Кабінет Міністрів України; центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері управління об'єктами державної власності; центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері економічного розвитку; міністерства та інші органи виконавчої влади.

Відповідно до п. 20 ч.1 ст. 6 Закону України "Про управління об'єктами державної власності" уповноважені органи управління відповідно до покладених на них завдань погоджують підприємствам, установам, організаціям, що належать до сфери їх управління, а також господарським товариствам, у статутному капіталі яких частка держави перевищує 50 відсотків, повноваження з управління корпоративними правами держави яких він здійснює, договори про спільну діяльність, договори комісії, доручення та управління майном, зміни до них та контролюють виконання умов цих договорів.

Згідно з пп. "л" п.18 ч. 2 ст. 5 Закону України "Про управління об'єктами державної власності" здійснюючи управління об'єктами державної власності, Кабінет Міністрів України визначає порядок укладення державними підприємствами, установами, організаціями, а також господарськими товариствами, у статутному капіталі яких частка держави перевищує 50 відсотків, договорів про спільну діяльність, договорів комісії, доручення та управління майном.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11 квітня 2012 року №296 затверджено Порядок укладення державними підприємствами, установами, організаціями, а також господарськими товариствами, у статутному капіталі яких частка держави перевищує 50 відсотків, договорів про спільну діяльність, договорів комісії, доручення та управління майном, затвердженим (далі - Порядок), який визначив механізм і процедуру укладення такими підприємствами договорів про спільну діяльність, договорів комісії, доручення та управління майном.

Відповідно до приписів пунктів 2, 3 зазначеного Порядку суб'єкт господарювання, що виявив намір укласти договір, подає центральному органові виконавчої влади, до сфери управління якого він належить (далі - орган управління), звернення щодо погодження укладення договору разом з відповідним пакетом документів, а орган управління готує протягом місяця з дня надходження від суб'єкта господарювання звернення щодо погодження укладення договору за погодженням з Мінекономрозвитку, Мінфіном, Фондом державного майна та Мін'юстом відповідний проект рішення Кабінету Міністрів України, до якого додаються:

звернення суб'єкта господарювання до органу управління щодо погодження укладення договору разом з документами, що передбачені підпунктами 2 - 6 пункту 2 цього Порядку, а також погоджений органом управління проект договору;

висновок органу управління щодо відсутності встановлених законодавством заборон та обмежень на використання майна суб'єкта господарювання, якщо таке використання передбачається договором;

висновок органу управління про відповідність галузевим концепціям і програмам розвитку пропозицій суб'єкта господарювання, який планує укласти договір.

Відповідно до пунктів 4, 5 Порядку орган управління подає в установленому порядку на розгляд Кабінету Міністрів України узгоджений проект рішення щодо погодження укладення договору разом з документами, зазначеними в абзацах четвертому - шостому пункту 3 цього Порядку. У разі прийняття Кабінетом Міністрів України рішення про погодження укладення договору орган управління здійснює заходи щодо забезпечення його укладення суб'єктом господарювання відповідно до вимог законодавства.

Отже, встановлення зазначеними законодавчими приписами особливого порядку укладення певних видів господарських договорів з державними підприємствами, свідчить про відповідний обов'язок сторін бути обізнаним з його положеннями та неухильно його дотримуватися.

Матеріалами справи підтверджується, що спірний договір укладений з порушенням вимог встановлених Порядком укладення державними підприємствами, установами, організаціями, а також господарськими товариствами, у статутному капіталі яких частка держави перевищує 50 відсотків, договорів про спільну діяльність, договорів комісії, доручення та управління майном, затвердженого поставою Кабінету Міністрів України від 11 квітня 2012 року №296, оскільки сторонами не доведено та не підтвердженно належними доказами, в розумінні ст.ст.33-34 ГПК України, вчинення відповідних дії, які передбачені зазначеним вище Порядком, зокрема його погодження та рішення Кабінету Міністрів України про погодження укладення договору від 17 квітня 2013 року.

На думку ФОП ОСОБА_3, викладеної в запереченнях на апеляційну скаргу, до вказаних правовідносин безпідставним є застосування Закону України "Про управління об'єктами державної власності", а відтак і Порядком укладення державними підприємствами, установами, організаціями, а також господарськими товариствами, у статутному капіталі яких частка держави перевищує 50 відсотків, договорів про спільну діяльність, договорів комісії, доручення та управління майном, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 квітня 2012 р., оскільки частина 2 статі 3 закону встановлює обмеження з приводу застосування даного закону.

У відповідності до частини 2 статті 3 Закону, дія цього Закону не поширюється на управління об'єктами власності Українського народу, визначеними частиною першою статті 13 Конституції України а також на здійснення прав інтелектуальної власності.

За переконаннями відповідача, оскільки з боку Державного підприємства "Дослідне господарство "Івківці" на виконання договору було надано саме земельні ділянки, що підпадає під перелік обєктів права власності Українського народу визначених статтею 13 Конституції України, а саме "землі", дія закону Закону України "Про управління об'єктами державної власності" не поширюється на правовідносини щодо укладення оскаржуваного договору.

Колегія суддів вважає дану позицію відповідача безпідставною з огляду на наступне.

По-перше, відповідачем не враховано відмінність правових категорій "землі у значенні певної земельної ділянки, що є об'єктом права власності" і "землі як об'єкта права власності Українського народу".

В юридичному значенні "земля як об'єкт права власності Українського народу" - це розташований над надрами, територіально обмежений кордонами України, цілісний, нерухомий поверхневий шар земної кори, який є основою ландшафту і просторовим базисом держави. Оскільки відповідно до частини 1 статті 5 Конституції України носієм суверенітету і єдиним джерелом влади в Україні є народ, то за Українським народом, як носієм суверенітету, і визнається право власності на всю землю в межах адміністративних кордонів Української держави, тобто на територію України. Іншими словами, "земля як об'єкт права власності Українського народу" є територіально-просторовим базисом держави, об'єктом права державного суверенітету Українського народу, тобто територію держави Україна. Частина 1 статті 13 Конституції України відносячи землю України до об'єктів права власності Українського народу таким чином утверджує суверенітет Українського народу над всією територією (всіма землями) України, визначає територіальну, державно-політичну та міжнародно-правову правосуб'єктність Українського народу.

"Земля у значенні певна земельна ділянка, що є об'єктом права власності" зовсім інша правова категорія. Так, відповідно до частини 1 статті 79 Земельного кодексу України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру (ч. 1 статті 79 Земельного кодексу України). Тобто, термін "земля у значенні певна земельна ділянка" є цивільно-правовою, а не публічно-правовою категорією. Земельна ділянка, будучи об'єктом цивільних прав, в тому числі права власності, є цілком відокремленою частиною земної поверхні, що має чітко визначені на місцевості межі, конкретну площу та місце розташування, щодо неї встановлені права власності або користування певних суб'єктів права, інформацію про неї внесено до Державного земельного кадастру, вона може бути об'єктом цивільного обороту, якщо інше щодо певної земельної ділянки не встановлено законом, тощо.

Проаналізувавши положення Конституції України, слід зазначити, що в Конституції України термін "земля" вживається у двох вказаних вище значеннях, по-перше: земля як об'єкт права власності Українського народу; по-друге: земля у значенні певна земельна ділянка, що є об'єктом права власності громадян, юридичних осіб, держави та територіальних громад (частиною 2 статті 14 Конституції України)

Таким чином, обмежень щодо дії цього Закону по відношенню до управління конкретними земельними ділянками, що перебувають у державній власності, ні сам Закон України "Про управління об'єктами державної власності", ні будь-який інший закон не містить.

По-друге, частина 1 статті 3 Закону до обєктів управління державної власності відносить майно, яке передане державним комерційним підприємствам (державні підприємства), установам та організаціям, державне майно, передане в безстрокове безоплатне користування Національній академії наук України, галузевим академіям наук.

У відповідності до приписів статті 179 ЦК України, річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов'язки.

Положеннями статті 181 Цивільного кодексу України передбачено, що до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Відтак, земельні ділянки, які були закріплені за Державним підприємством "Дослідне господарство "Івківці" у відповідності до акту постійного користування земельними ділянками, є складовою частиною визначення "майна" в розумінні частини 1 статті 3 Закону.

По-третє, на необхідність включення в визначення "майна", закріпленого частиною 1 статті 3 Закону й земельних ділянок вказує також той факт, що Порядок укладення державними підприємствами, установами, організаціями, а також господарськими товариствами, у статутному капіталі яких частка держави перевищує 50 відсотків, договорів про спільну діяльність, договорів комісії, доручення та управління майном, затвердженого поставою Кабінету Міністрів України, прийнятий на виконання даного закону, передбачає аналіз центральним органом виконавчої влади, до сфери управління якого він належить, інформації про земельні ділянки, які передбачається використовувати за договором про спільну діяльність.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені у статті 203 ЦК України, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч.1 ст.207 ГК України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Статтею 215 ЦК України закріплено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Виходячи з положень ст.215 ЦК України та згідно з п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06 листопада 2009 року, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Як зазначалось вище, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності на укладення договору. Разомз тим, з огляду на специфіку законодавчого регулювання процедури укладення договорів про спільну діяльність державними підприємствами, предметом яких є використання держаного майна, такі підприємства не мають право без спеціального погодження (дозволу) Кабінету Міністрів України здійснювати укладення відповідних договорів.

З огляду на той факт, що позивачем не було дотримано спеціальної процедури укладення договору про спільну діяльність, а саме не отримано погодження Кабінету Міністрів України на укладення оскаржуваного договору, у останнього були відсутні правові підстави для передання в користування відповідачів державного майна, а відтак і відсутній повний обсяг цивільної дієздатності на таке укладення.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що оскаржуваний договір укладений з порушенням норм чинного законодавства, Порядку укладення державними підприємствами, установами, організаціями, а також господарськими товариствами, у статутному капіталі яких частка держави перевищує 50 відсотків, договорів про спільну діяльність, договорів комісії, доручення та управління майном, затвердженого поставою Кабінету Міністрів України від 11 квітня 2012 року №296, а тому підлягає визнанню недійсним

Разом з тим, місцевий господарський суд дійшов до протилежного висновку, оскільки виходив з помилкової правової позиції, що подальше погодження правочину підприємством виключає необхідність дотримання спеціальної процедури укладення договорів та отримання безпосереднього погодження та рішення Кабінету Міністрів України. Місцевий господарський суд помилково кваліфікував відсутність повного обсягу цивільної дієздатності на укладення оскаржуваного договору, з огляду на відсутність погодження Кабінету Міністрів України, з відносинами представництва. Суд безпідставно зазначив, що в даному випадку слід застосовувати норми права, які регламентують укладення правочинів представником з перевищенням встановлених повноважень, оскільки зазначене стосується випадків підписання представниками підприємств договорів за відсутності спеціальних повноважень на таке укладення. В даному випадку, підстава недійсності полягає у порушенні сторонами спеціальної процедури укладення договору про спільну діяльність, через відсутність отримання спеціального погодження Кабінету Міністрів України, а відтак і відсутності повного обсягу цивільної дієздатності на вчинення відповідного правочину.

На підставі викладеного, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду дійшла висновку про задоволення апеляційних скарг та скасування рішення господарського суду Полтавської області від 08 грудня 2015 року у справі № 917/2079/15 з прийняттям нового рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Відповідно ст. ст. 49, 105 Господарського процесуального кодексу України підлягають перерозподілу судові витрати.

Як зазначалось раніше, судом апеляційної інстанції було задоволено клопотання прокурора про відстрочення сплати судового збору на строк до ухвалення судового рішення.

Однак на момент винесення колегією суддів рішення у вказаній справі прокурором не було надано жодних доказів оплати судового збору.

У відповідності до приписів пункту 2.23 постанови пленуму Вищого господарського суду "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" від 21 лютого 2013 року № 7 (з врахуванням змін внесеними Постановою Вищого господарського суду№ 2 від 16 грудня 2015 року), якщо факт недоплати судового збору з'ясовано господарським судом у процесі розгляду прийнятої заяви (скарги), суд у залежності від конкретних обставин справи може:у разі неподання доказів оплати - стягнути належну суму судового збору за результатами вирішення спору з урахуванням приписів частин першої четвертої статті 49 ГПК.

Пунктом 2 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір" передбачено, що за подання до господарського суду апеляційної скарги на рішення суду сплачується судовий збір у розмірі 110 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви.

Виходячи з положень Закону України "Про судовий збір" (у редакції, що діє з 01 вересня 2015 року), апелянт мав сплатити судовий збір у розмірі 110% від ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, тобто 110% від мінімальної заробітної плати (1218,00 грн.).

Таким чином, судовий збір за подання апеляційної скарги прокурором, який підлягає стягненню з відповідачів складає 1339,80 грн.

Враховуючи задоволення апеляційної скарги позивача з відповідачів підлягає стягненню також судовий збір за подання апеляційної скарги позивачем у сумі 1339,80 грн.

Керуючись статтями 85, 91, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора прокуратури Полтавської області та Державного підприємства "Дослідне господарство "Івківці" Інституту сільського господарства північного сходу Національної академії аграрних наук України задовольнити.

Рішення господарського суду Полтавської області від 08 грудня 2015 року у справі № 917/2079/15 скасувати.

Прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Визнати недійсним договір про вирощування сільськогосподарських культур із застосуванням інноваційних технологій № 1/4 від 17 квітня 2013 року, укладений між Державним підприємством "Дослідне господарство "Івківці" Інституту сільського господарства північного сходу Національної академії аграрних наук України та ФОП ОСОБА_3 і ФОП ОСОБА_4.

Стягнути з ФОП ОСОБА_3 (38032, Полтавська область, Шишацький район, село Федунка, реєстраційний номер НОМЕР_1) на користь Державного підприємства "Дослідне господарство "Івківці" Інституту сільського господарства північного сходу Національної академії аграрних наук України (17580, Чернігівська область, Прилуцький район, село Івківці, ідентифікаційний код 00729847) судові витрати за подання позовної заяви в розмірі 609,00 грн.

Стягнути з ФОП ОСОБА_4(38021, Полтавська область, Шишацький район, село Баранівка, вул.Центральна, буд.39, реєстраційний номер НОМЕР_2) на користь користь Державного підприємства "Дослідне господарство "Івківці" Інституту сільського господарства північного сходу Національної академії аграрних наук України (17580, Чернігівська область, Прилуцький район, село Івківці, ідентифікаційний код 00729847) судові витрати за подання позовної заяви в розмірі 609,00 грн.

Стягнути з ФОП ОСОБА_3 (38032, Полтавська область, Шишацький район, село Федунка, реєстраційний номер НОМЕР_1) на користь державного бюджету України (отримувач коштів УДКСУ у Дзержинському районі м.Харкова Харківської області, код 37999654, МФО 851011, рахунок отримувача 2003, код класифікації доходів бюджету 22030001 "Судовий збір (Державна судова адміністрація України, 050)") судові витрати за подання апеляційної скарги в розмірі 669,90 грн.

Стягнути з ФОП ОСОБА_4 (38021, Полтавська область, Шишацький район, село Баранівка, вул.Центральна, буд.39, реєстраційний номер НОМЕР_2) на користь державного бюджету України (отримувач коштів УДКСУ у Дзержинському районі м.Харкова Харківської області, код 37999654, МФО 851011, рахунок отримувача 2003, код класифікації доходів бюджету 22030001 "Судовий збір (Державна судова адміністрація України, 050)") судові витрати за подання апеляційної скарги в розмірі 669,90 грн.

Стягнути з ФОП ОСОБА_3 (38032, Полтавська область, Шишацький район, село Федунка, реєстраційний номер НОМЕР_1) на користь Державного підприємства "Дослідне господарство "Івківці" Інституту сільського господарства північного сходу Національної академії аграрних наук України (17580, Чернігівська область, Прилуцький район, село Івківці, ідентифікаційний код 00729847) судові витрати за подання апеляційної скарги в розмірі 669,90 грн.

Стягнути з ФОП ОСОБА_4 (38021, Полтавська область, Шишацький район, село Баранівка, вул.Центральна, буд.39, реєстраційний номер НОМЕР_2) на користь користь Державного підприємства "Дослідне господарство "Івківці" Інституту сільського господарства північного сходу Національної академії аграрних наук України (17580, Чернігівська область, Прилуцький район, село Івківці, ідентифікаційний код 00729847) судові витрати за подання апеляційної скарги в розмірі 669,90 грн.

Доручити господарському суду Полтавської області видати відповідний наказ.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Повний текст постанови складено 21 березня 2016 року.

Головуючий суддя В.В.Россолов

Суддя Р.А.Гетьман

Суддя П.В.Тихий