ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

10 березня 2016 р. Справа № 918/1435/15

Господарський суд Рівненської області у складі судді Марач В.В. розглянувши справу за позовом Товариство з обмеженою відповідальністю "Спортивно-оздоровчий центр "Шериф-СВ"

до відповідача 1 Рівненська міська рада

до відповідача 2 Навчально-курсовий комбінат Рівненської обласної асоціації по сільському будівництву "Рівнеагробуд"

про внесення змін в договір оренди землі

За участю представників сторін:

від позивача: представник ОСОБА_1

від відповідача 1: представник ОСОБА_2

від відповідача 2: не з"явився

Статті 20, 22 Господарського процесуального кодексу України сторонам роз'яснені.

Відводи з підстав визначених статтею 20 ГПК України відсутні.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Спортивно-оздоровчий центр "Шериф-СВ" (надалі Позивач або Товариство) звернулося в господарський суд Рівненської області з позовом до Рівненської міської ради (надалі Відповідач 1 або Рада) та Навчально-курсового комбінату Рівненської обласної асоціації по сільському будівництву "Рівнеагробуд" (надалі Відповідач 2 або Навчально-курсовий комбінат) в якому просить внести зміни в договір оренди № 99 від 20 квітня 2010 року, укладений між Рівненською міською радою та Навчально-курсовим комбінатом Рівненської обласної асоціації по сільському будівництву «Рівнеагробуд», а саме викласти в наступній редакції :

А) преамбулу :

«Рівненська міська рада (місцезнаходження: м.Рівне, вул..Соборна, 12-А. ) - далі у тексті «Орендодавець», в особі міського голокн ОСОБА_3, який діє на підставі ст.42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», - з однієї сторони та Товариство з обмеженою відповідальністю «Спортивно-оздоровчий центр «Шериф-СВ» ( місцезнаходження : м.Рівне. вyл..Бахарєва, 23, ), в особі директора ОСОБА_4, який діє на підставі Статуту, - далі у тексті «Орендар», - з другої сторони , уклали цей договору про нижченаведене :

Б) реквізити сторін

Орендодавець: Рівненська міська рада, м.Рівне, вул.Соборна, 12-А,

Орендар: Товариство з обмеженою відповідальністю «Спортивно-оздоровчий центр «Шериф-СВ», м.Рівне. вyл..Бахарєва, 23, .

Свої вимоги Позивач мотивує тим, що він, на підставі договорів купівлі-продажу від 03.09.2014р. та від 28.04.2015р., набув права власності на Будинок №11 по вул. Шкільній в м.Рівне, розташований на земельній ділянці, що знаходиться в оренді Відповідача 2 на підставі договору оренди № 99 від 20 квітня 2010 року, а відтак, на підставі статті 377 Цивільного кодексу України, статті 120 Земельного кодексу України, статті 7 Закону України "Про оренду землі" до нього перейшло право оренди на цю земельну ділянку. Також Позивач стверджує, що на підставі вищезазначених нормативних актів та в зв"язку з укладенням договорів купівлі-продажу, право оренди Відповідача 2 на вказану земельну ділянку припинилося.

Рівненська міська рада надала суду відзив на позов в якому вимог Позивача не визнає посилається на те, що Навчально-курсовим комбінатом Рівненської обласної асоціації по сільському будівництву «Рівнеагробуд», а також ТзОВ «Спортивно-оздоровчий центр «Шериф-СВ» не направлялась до Рівненської міської ради пропозиція про внесення змін до договору оренди землі, оформлена відповідно до норм чинного законодавства, а також клопотання про припинення/передачу права оренди на земельну ділянку, що Рівненською міською радою не приймалось рішень щодо припинення права на оренду земельної ділянки Навчально-курсовому комбінату Рівненської обласної асоціації по сільському будівництву «Рівнеагробуд» та передачі її ТзОВ «Спортивно-оздоровчий центр «Шериф - СВ», що повинно бути вирішено виключно Рівненською міською радою.

Відповідач 2 проти вимог Позивача заперечив про що подав відзив на позов. Зокрема у зазначеному відзиві Відповідач 2 посилається на те, що право на оренду земельної ділянки до нового власника не переходить автоматично, а набувається в порядку, визначеному земельним законодавством, Позивач до Рівненської міської ради із клопотанням про оформлення його права на земельну ділянку не звертався, а Рівненська міська рада не відмовляла у задоволенні його клопотання, а відтак Відповідач 2 вважає, що відсутній предмет позову і просить провадження у справі припинити.

Клопотання Відповідача 2 про припинення провадження у справі не підлягає задоволенню, так як відповідно до статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Положення частини другої статті 124 Конституції України треба розглядати у системному зв'язку з іншими положеннями Основного Закону України, які передбачають захист судом прав і свобод людини і громадянина, а також прав юридичної особи, встановлюють юридичні гарантії їх реалізації, надаючи можливість кожному захищати права і свободи будь-якими не забороненими законом засобами (частина п'ята статті 55 Конституції України). Тобто кожна особа має право вільно обирати не заборонений законом засіб захисту прав і свобод, у тому числі судовий захист.

Для забезпечення судового захисту Конституція України у статті 124 встановила принципи здійснення правосуддя виключно судами, неприпустимості делегування функцій судів та їх привласнення іншими органами чи посадовими особами та визначила юрисдикцію судів. Зазначені принципи забезпечують здійснення конституційного права на судовий захист, яке не може бути обмежене навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану (стаття 64 Конституції України).

Із змісту частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції на всі правовідносини, що виникають у державі, випливає, що кожен із суб'єктів правовідносин у разі виникнення спору може звернутися до суду за його вирішенням. Суб'єктами таких правовідносин можуть бути громадяни, іноземці, особи без громадянства, юридичні особи та інші суб'єкти цих правовідносин. Зазначена норма, як і інші положення Конституції України, не містить застереження щодо допустимості судового захисту тільки після досудового врегулювання спору та неприпустимості здійснення правосуддя без його застосування.

Право на судовий захист передбачено й іншими статтями Конституції України. Так, відповідно до статті 8 Конституції України звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України, норми якої мають пряму дію та найвищу юридичну силу, гарантується. Частина четверта статті 13 Конституції України встановлює обов'язок держави забезпечити захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, в тому числі у судовому порядку. До таких суб'єктів належать, зокрема, юридичні особи та інші суб'єкти господарських відносин. Тобто можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб'єктом правовідносин інших засобів правового захисту, у тому числі досудового врегулювання спору.

Обов'язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Можливість використання суб'єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Виходячи з необхідності підвищення рівня правового захисту держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов'язком особи, яка потребує такого захисту.

Право на судовий захист не позбавляє суб'єктів правовідносин можливості досудового врегулювання спорів. Це може бути передбачено цивільно-правовим договором, коли суб'єкти правовідносин добровільно обирають засіб захисту їхніх прав. Досудове врегулювання спору може мати місце також за волевиявленням кожного з учасників правовідносин і за відсутності у договорі застереження щодо такого врегулювання спору.

Таким чином, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов'язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.

З урахуванням викладеного положення частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами.

Предметом позову у даній справі є внесення змін в договір оренди землі, а відтак, з огляду на вищенаведені норми закону, Позивач вправі звернутися до суду за вирішенням спору без попереднього звернення про це до Відповідачів.

Крім того Відповідач 2 у своїх запереченнях посилається на те, що він є власником будівлі по вул.Шкільна, 11 в м.Рівне з 1987 року і право власності від нього до Позивача на підставі договорів купівлі-продажу не переходило, а відтак до останнього не може перейти і право на оренду земельної ділянки, на якій розміщена будівля.

Представник Відповідача 2 повторно в судове засідання не з"явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення №337 (а.с. 123).

Розглянувши документи і матеріали, які подані учасниками судового процесу, заслухавши пояснення представників сторін, давши належну оцінку доказам, які мають значення для справи, господарський суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. При цьому господарський суд керувався наступним.

20 квітня 2010 року між Рівненською міською радою, як орендодавцем та Навчально-курсовим комбінатом Рівненської обласної асоціації по сільському будівництву «Рівнеагробуд», як орендарем було укладено договір оренди № 99 ( в подальшому - Договір).

Згідно п.1 даного Договору орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку для обслуговування, будинку, яка знаходиться в м.Рівне на вул.Шкільній ,11 в м.Рівне.

Пункт 2 даного Договору зазначає, що в оренду передається земельна ділянка загальною площею 487 (чотириста вісімдесят сім ) квадратних метри, за рахунок земель житлової та громадської забудови.

При цьому у відповідності до п.8 Договору строк дії Договору становить 50 (п»ятдесят) років.

Рішенням Рівненського міського суду від 12.03.2010 року у справі №2-424/10 право власності на приміщення по вул. Шкільній, 11 в м.Рівне визнано за державою в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській області та витребувано зазначене приміщення з чужого незаконного володіння Навчально-курсового комбінату Рівненської обласної асоціації по сільському будівництву «Рівнеагробуд» та ОСОБА_5.

03 вересня 2014 року між РВ ФДМУ по Рівненській області, як продавцем та ТОВ «Спортивно-оздоровчий центр «Шериф-СВ», як покупцем укладено та нотаріально посвідченого договір купівлі-продажу приміщення першого поверху будівлі А-2, загальною площею 189,4 кв.м., що знаходиться за адресою м.Рівне, вул.Шкільна, 11.

28 квітня 2015 року між РВ ФДМУ по Рівненській області, як продавцем та ТОВ «Спортивно-оздоровчий центр «Шериф-СВ», як покупцем укладено та нотаріально посвідченого договір купівлі-продажу приміщення другого поверху будівлі А-2, загальною площею 204,8 кв.м., що знаходиться за адресою м.Рівне, вул.Шкільна, 11.

Таким чином, власником будинку № 11 по вул.Шкільній в м.Рівне на сьогоднішній день являється ТОВ «Спортивно-оздоровчий центр «Шериф-СВ». Вказане підтверджується договорами купівлі-продажу від 03.09.2014 року та 28.04.2015 року, посвідченими нотаріально, а також витягами про реєстрацію права власності Позивача на вказане приміщення в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с. 16,17).

Будинок №11 по вул.Шкільній в м.Рівне розташований на земельній ділянці, що знаходиться в оренді Відповідача 2 на підставі договору оренди №99 від 20.04.2010 року. Статтями 120 Земельного та ст. 377, 415 Цивільного кодексів, передбачено, що особа, до якої перейшло право власності на будівлі (споруди), набуває право користування земельною ділянкою на тих же умовах і в тому ж обсязі, що й попередній власник будівлі (споруди). Крім того, частиною 3 статті 7 Закону України «Про оренду землі» прописано наступне «До особи, якій перейшло право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташована на орендованій земельній ділянці, також переходить право оренди на цю земельну ділянку. Договором, який передбачає набуття права власності на житловий будинок, будівлю, або споруду, припиняється договір оренди земельної ділянки в частині оренди попереднім орендарем земельної ділянки, на якій розташований такий житловий будинок, будівля або споруда».

В зазначених нормах мова йде не про припинення договору оренди взагалі, а про перехід цього права. Перехід права може відбуватися виключно за наявності такого права: право виникає після реєстрації договору оренди і припиняється із припиненням договору. Тому не може йти мова про припинення договору в розумінні припинення права оренди і надання земельної ділянки новому орендарю (виникнення нового права оренди). В даному випадку мова йде про перехід існуючого права оренди від попереднього орендаря до наступного орендаря при збереженні чинним договору оренди. За обставин, визначених ст.120 Земельним кодексом України, відбувається перехід права оренди із заміною сторони в чинному договорі оренди.

Зазначеними нормами, законодавець говорить про припинення договору оренди тільки відносно попереднього орендаря а не припинення самого договору оренди. Сама термінологія ст. 7 Закону є аналогічною нормам Цивільного кодексу, які врегульовують заміну боржника, кредитора в зобовязанні. Сам термін «попередній орендар» передбачає наявність нового орендаря в чинному договорі оренди. При відчуженні нерухомого майна попередній орендар вибуває із зобовязань, оскільки для нього є договір припиненим а новий орендар (покупець нерухомості) займає його місце в договірних зобовязаннях.

Якщо до нового власника переходить право оренди на тих же умовах, в тому ж обсязі, то необхідність проходити процедуру припинення договору, набуття ділянки в оренду відсутня. Для орендодавця розірвання договору і надання її в оренду новому орендарю означає втрату орендної плати за земельну ділянку в період оформлення договору, а для орендаря неможливість належним чином приступати до використання як ділянки так і обєкту нерухомості, що перебуває у його власності.

Відповідно до абз. 2 п. 2.11 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" від 17 травня 2011 року № 6 до відносин, пов'язаних з переходом права користування земельною ділянкою, на якій знаходиться житловий будинок, будівля, споруда, до особи, що набула права власності на відповідне нерухоме майно, в тому числі стосовно розміру такої земельної ділянки, застосовується законодавство, що діяло на час переходу права власності на житловий будинок, будівлю, споруду.

Враховуючи те, що Позивач набув право власності на будинок №11 по вул. Шкільній в м.Рівне, розташований на земельній ділянці, що знаходиться в оренді Відповідача 2 на підставі договору оренди № 99 від 20 квітня 2010 року, до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення ст. 377 Цивільного кодексу України та ст. 120 Земельного кодексу України, ст.7 Закону України "Про оренду землі".

У відповідності до п. 2.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" від 17 травня 2011 року №6 відповідно до частини другої статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на житловий будинок (будівлю, споруду), що знаходяться на земельній ділянці, наданій у користування, до набувача переходить право користування відповідною земельною ділянкою в тому ж обсязі, що був у попереднього землекористувача. Отже, якщо попередній власник житлового будинку (будівлі, споруди) користувався земельною ділянкою, на якій розміщено відповідне нерухоме майно на підставі договору оренди, новий власник може вимагати переоформлення права користування земельною ділянкою на своє ім'я в установленому законом порядку. Він за необхідності може звернутися до господарського суду також з позовом про визнання за ним права користування земельною ділянкою (пункт 1 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України).

Таким чином, норми земельного законодавства України передбачають перехід прав на земельну ділянку до набувача права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, розташовані на відповідній земельній ділянці, водночас, набувач прав на нерухомість має оформити права на землю, що до нього перейшли у встановленому законодавством порядку.

Як свідчать наявні у матеріалах справи документи, земельна ділянка є об'єктом права комунальної власності територіальної громади міста Рівне.

Заперечуючи проти позову Відповідач 1 зазначив, що Позивач не врахував його право, як власника земельної ділянки, самостійно вирішувати питання щодо надання земельної ділянки у користування та умов такого користування.

З цього приводу слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

За ч. 1 ст. 123 Земельного кодексу України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.

Згідно ч. 1 ст. 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

У відповідності до п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Таким чином, при загальній процедурі набуття в оренду земельної ділянки комунальної власності фізичною або юридичною особою, необхідною умовою укладення договору оренди такої земельної ділянки є наявність відповідного рішення органу місцевого самоврядування.

Водночас, норми ст. 120 Земельного кодексу України є спеціальними по відношенню до норм ст.ст. 116, 123, 124 Земельного кодексу України у контексті набуття прав на земельні ділянки державної або комунальної, оскільки норми ст. 120 Земельного кодексу України регулюють вужче коло суспільних відносин - відносин набуття прав на земельну ділянку лише у випадку набуття права власності на нерухомість, що знаходиться на такій ділянці.

За змістовним принципом вирішення колізій у випадку колізії між загальною і спеціальною правовою нормою застосуванню підлягає спеціальна норма права. Зазначений принцип поділяє Міністерством юстиції України. Так, відповідно до п. 4 листа Міністерства юстиції України "Щодо практики застосування норм права у випадку колізій" від 26.12.2008р. № 758-0-2-08-19 при розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальному, якщо він не скасований виданим пізніше загальним актом.

Відповідно до п. 2.16 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" від 17 травня 2011 року №6 необхідною умовою укладення договору оренди земельної ділянки, яка перебуває у державній або в комунальній власності, є наявність рішення відповідного органу про надання земельної ділянки. Водночас зобов'язання цього органу в судовому порядку укласти такий договір за відсутності зазначеного рішення є неможливим (крім випадку, передбаченого статтею 120 Земельного кодексу України та статтею 377 Цивільного кодексу України), оскільки це порушувало б його передбачену Конституцією України виключну компетенцію.

Отже, укладення договору оренди земельної ділянки, яка перебуває у державній або в комунальній власності, у випадку набуття права на жилий будинок, будівлю або споруду, розташовану на такій земельній ділянці, і яка перебуває в оренді, можливе без наявності щодо цього рішення відповідного органу про надання земельної ділянки.

Відповідно до ч. 1 ст. 377 Цивільного кодексу України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Імперативний характер ст. 377 Цивільного кодексу України підтверджується судовою практикою. У постанові від 11.02.2014р. у справі № 922/2564/13 Вищий господарський суд України зазначає, що: "стаття 377 Цивільного кодексу України має імперативний характер, оскільки в ній зазначається, що до особи яка придбала житловий будинок, будівлю чи споруду, переходить право власності на земельну ділянку чи право користування частиною земельної ділянки".

Як зазначалося вище, відповідно до ч.ч. 1, 2, 4 120 Земельного кодексу України до набувача права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, розташованих на земельній ділянці, яка перебуває у користуванні в силу закону, незалежно від волі попереднього користувача земельної ділянки та органу, уповноваженого розпоряджатися землею (у випадку належності земельної ділянки до земель державної або комунальної власності) переходить право користування земельною ділянкою, на якій розміщені відповідні об'єкти нерухомості, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Перехід права користування земельною ділянкою у випадку набуття права власності на розташовані на такій ділянці житловий будинок, будівлю або споруду підтверджується судовою практикою. Так, у постановах від 06.06.2011 р. у справі 3-53гс11 та від 19.06.2012 р. у справі № 3-30гс12, постановлених за результатами розгляду заяв про перегляд постанови Вищого господарського суду України від 01.02.2011 р. та від 19.12.2011 р. відповідно, на підставах, передбачених п. 1 ст. 111-16 Господарського процесуального кодексу України, у зв'язку з неоднаковим застосуванням судом касаційної інстанції, зокрема ст. 120 Земельного кодексу України та ст. 377 Цивільного кодексу України, Верховний Суд України прийшов до висновків, що: "у разі переходу права власності на об'єкт нерухомого майна до набувача цього майна відбувається перехід тих прав на відповідну земельну ділянку, на яких вона належала відчужувачу - права власності або права користування".

Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 111-28 Господарського процесуального кодексу України вищезазначене рішення Верховного суду України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності положення ст. 120 Земельного кодексу України та ст. 377 Цивільного кодексу України. Зазначене підтверджується і практикою Вищого господарського суду України, який у постанові від 21.01.2014 р. у справі № 904/1630/13-г дотримується вищезазначеної позиції Верховного Суду України у питаннях застосування ст. 120 Земельного кодексу України та ст. 377 Цивільного кодексу України.

Відповідно до підп. «г» п. 18 Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" від 16 квітня 2004 року № 7 вирішуючи спори про право власності на земельну ділянку, суди мають виходити з того, що з 1 січня 2010 року до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до статті 377 Цивільного кодексу України і статті 120 Земельного кодексу України в редакції Закону України від 5 листопада 2009 р. № 1702-VI.

Отже, суд приходить до висновку, що у зв'язку з набуттям Позивачем права власності на будівлю по вул.Шкільна, 11 в м.Рівне, розташовану на земельній ділянці, до Позивача, в силу ч.ч. 2, 4 ст. 120 Земельного кодексу України та ч. 1 ст. 377 Цивільного кодексу України, ст. 7 Закону України "Про оренду землі", перейшло право на оренду зазначеної земельної ділянки в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Оформлення права оренди Позивача на земельну ділянку може відбуватися без прийняття рішення Відповідача-1 про надання земельної ділянки Позивачу в оренду, оскільки земельна ділянка вже була надана у користування Відповідачу-2, а у зв'язку з набуттям Позивачем права власності на будівлю по вул.Шкільна, 11 в м.Рівне, в силу закону відбувається перехід вже існуючого права оренди від Відповідача-2 до Позивача.

Як вбачається з матеріалів справи Відповідач-1 не розглядав питання передачі земельної ділянки в оренду Позивачу оскільки, на думку Відповідача-1, для розгляду цього питання до нього мають звернутись із спільною заявою Відповідач-2 та Позивач. Проте таке звернення є неможливим у зв'язку з тим, що Відповідач-2 ухиляється від такого звернення.

Разом з цим, факт розгляду на пленарному засіданні Відповідача-1 питання передачі земельної ділянки в оренду Позивачу та Відповідачу-2, а також факт прийняття Відповідачем-1 відповідного рішення не впливають на правильне вирішення спору, оскільки право оренди земельної ділянки переходить від Відповідача-2 до Позивача в силу закону, незалежно від волі Відповідача-1.

Заперечення Відповідача 2 про те, що припинення договору оренди землі для однієї сторони є підставою припинення договору в цілому, а відтак в нього не можливо внесення будь-яких змін спростовуються наступним.

Відповідно до частини 1 статті 598 Цивільного кодексу України, зобовязання припиняються на підставах, встановлених договором чи законом. Договір оренди земельної ділянки може бути припинений виключно з підстав, визначених ст. 31 Закону України „Про оренду землі, а саме:

- закінчення строку, на який його було укладено;

- викупу земельної ділянки для суспільних потреб та примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності в порядку, встановленому законом;

- поєднання в одній особі власника земельної ділянки та орендаря;

- смерті фізичної особи-орендаря, засудження його до позбавлення волі та відмови осіб, зазначених у статті 7 цього Закону, від виконання укладеного договору оренди земельної ділянки;

- ліквідації юридичної особи-орендаря;

- відчуження права оренди земельної ділянки заставодержателем.

Договір оренди землі припиняється також в інших випадках, передбачених законом.

Договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом.

Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором.

Аналіз норми ст. 32 Закону України „Про оренду землі дає розуміння того, що припинення договору оренди землі шляхом його розірвання також здійснюється з підстав та в порядку передбаченому договором, законом.

Якщо орендар вбачає, що склалися обставини, які унеможливлюють належне виконання зобовязань за договором оренди, достроково припинити зобовязання він не може (відсутність підстави, в тому числі і згода орендодавця) але він надалі не може продовжувати виконувати зобов'язання повністю або частково. З метою запобігання невигідних для сторін майновим та іншим наслідкам, орендар повинен негайно повідомити про це орендодавця. Повідомивши сторону договору про неможливість його виконання, орендар продовжує використовувати ділянку, оскільки саме повідомлення не звільняє його від відповідальності за невиконання зобов'язання (ст. 205 Господарського кодексу України). Особливістю зобовязання є те, що одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір оренди земельної ділянки був укладений в інтересах сторін, на умовах що забезпечували оптимальний баланс їх інтересів. Але відбулася істотна зміна обставин, які сторони не могли передбачити. Саме така істотна зміна обставин є підставою для зміни договору (ст. 652 ЦК України).

Найбільш доцільним при виході із ситуації, яка склалася є заміна сторін в договорі оренди та внесення змін до договору оренди. Зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено законом чи договором (ст. 651 ЦК України). Тому щоб досягти згоди щодо заміни орендаря в договорі оренди, необхідно щоб новий орендар також став стороною договору оренди. І тільки у разі недосягнення такої згоди, можна на вимогу однієї із сторін лише у судовому порядку, при наявності підстав, визначених законом чи договором внести зміни у договір. При внесенні змін до договору щодо заміни сторони, юридична суть договору від цього не зміниться, відносини не припиняться а відбудеться певна зміна у цих відносинах.

Внесення змін до договору в частині заміни сторони в зобовязанні не заборонено законом, здійснюється за згодою сторін договору, з підстав і в порядку, передбаченому чинним законодавством. Навіть якщо в Цивільному кодексі відсутня стаття, яка безпосередньо врегульовує процедуру заміни сторін в договорі оренди, що триває, то загальні норми Цивільного кодексу абсолютно чітко і однозначно надають можливість укладання таких договорів.

Безпідставним є і заперечення Відповідача 2 про те, що він є єдиним власником будівлі по вул.Шкільна, 11 в м.Рівне, так як рішенням Рівненського міського суду від 12.03.2010 року у справі №2-424/10 право власності на зазначену будівлю визнано за Державою Україна.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

У відповідності до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" від 16 квітня 2004 року № 7 при розгляді справ за позовами до органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування суд вирішує ці питання по суті, якщо це відповідає закону.

Таким чином, враховуючи, що на підставі положень ст. 120 Земельного кодексу України та ст. 377 Цивільного кодексу України, ст. 7 Закону України "Про оренду землі" Позивач набув право користування земельною ділянкою по вул.Шкільна, 11 в м.Рівне, вимоги Позивача про внесення змін до Договору оренди №99 від 20.04.2010 року є обґрунтованими.

Керуючись статями 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити.

2. Внести зміни в договір оренди № 99 від 20 квітня 2010 року, укладений між Рівненською міською радою та Навчально-курсовим комбінатом Рівненської обласної асоціації по сільському будівництву «Рівнеагробуд», а саме викласти в наступній редакції :

А) преамбулу :

«Рівненська міська рада (місцезнаходження: м.Рівне, вул..Соборна, 12-А. ) - далі у тексті «Орендодавець», в особі міського голокн ОСОБА_3, який діє на підставі ст.42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», - з однієї сторони та Товариство з обмеженою відповідальністю «Спортивно-оздоровчий центр «Шериф-СВ» ( місцезнаходження : м.Рівне. вyл..Бахарєва, 23, ), в особі директора ОСОБА_4, який діє на підставі Статуту, - далі у тексті «Орендар», - з другої сторони , уклали цей договору про нижченаведене :

Б) реквізити сторін

Орендодавець: Рівненська міська рада, м.Рівне, вул.Соборна, 12-А, .

Орендар: Товариство з обмеженою відповідальністю «Спортивно-оздоровчий центр «Шериф-СВ», м.Рівне. вyл..Бахарєва, 23, .

3. Стягнути з Навчально-курсового комбінату Рівненської обласної асоціації по сільському будівництву "Рівнеагробуд" (33028, м.Рівне, вул.Шкільна, 11, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Спортивно-оздоровчий центр "Шериф-СВ" (33013, м.Рівне, вул.Бахарєва, 23, ) 609, 00 грн. судового збору.

4. Стягнути з Рівненської міської ради (33000, м.Рівне, вул.Соборна, 12-а, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Спортивно-оздоровчий центр "Шериф-СВ" (33013, м.Рівне, вул.Бахарєва, 23, ) 609, 00 грн. судового збору.

5. Накази видати після набрання рішенням законної сили.

Повний текст рішення складено та підписано 12 березня 2016 року.

Суддя Марач В.В.