ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

17.03.16р. Справа № 904/510/16

За позовом Публічного акціонерного товариства "Будмеханізація", м. Донецьк

до Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційної фірми "ІНВАР", м. Павлоград

про стягнення 176 707,92 грн.

Суддя Петренко Н.Е.

Секретар судового засідання Шевцова В.В.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1, голова ліквідаційної комісії

від відповідача: ОСОБА_2, представник за довіреністю №б/н від 15.03.16р.

СУТЬ СПОРУ:

Публічне акціонерне товариство "Будмеханізація" (далі - позивач) звернулось до господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційної фірми "ІНВАР" (далі - відповідач) про стягнення 176 707,92 грн.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на порушення відповідачем умов Договору про надання послуг № 134 У від 19.09.13р., в частині розрахунків за надані послуги.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 03.02.16р. порушено провадження у справі № 904/510/16, прийнято позовну заяву та призначено судове засідання на 01.03.16р.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 01.03.16р. відкладено судове засідання на 17.03.16р.

17.03.16р. у судовому засіданні повноважний представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити їх у повному обсязі. Крім того, повноважний представник позивача надав для долучення до матеріалів справи додаткові докази в підтвердження заявлених позовних вимог, розрахунок пені та наполягав на задоволенні клопотання про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, що належать відповідачеві, та знаходяться на банківських рахунках.

В свою чергу, повноважний представник відповідача заявлені позовні вимоги визнав лише в частині суми основного боргу. Крім того, повноважний представник відповідача наполягав на проведенні судової експертизи та просив суд витребувати у позивача оригінал договору про надання послуг № 134 У від 19.09.13р.

Повноважний представник позивача зазначив про те, що оригінал договору надати суду немає можливості, оскільки оригінал вказаного договору знаходиться в офісі підприємства у м. Донецьку на території якого проводяться дії АТО.

У судовому засіданні 17.03.16р. оголошено вступну та резолютивну частини судового рішення згідно зі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення повноважних представників позивача та відповідача, дослідивши подані докази, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

19.09.13р. між позивачем та відповідачем укладено договір про надання послуг № 134 У (далі - Договір), відповідно до умов п. 1.1. якого, у порядку на умовах Договору позивач надає послуги будівельної техніки (далі - техніка) відповідачу по його заявці.

Відповідно до п. 1.2. Договору відповідач зобов'язується надати фронт робіт для замовленої техніки та оплатити надані послуги.

Згідно з п. 2.1. Договору загальна сума наданих позивачем послуг визначається виходячи із розрахунку загального об'єму (машино-години, тонни, куби, ходки та ін.) наданих послуг.

Пунктом 2.2. Договору передбачено, що розрахунок за надані послуги здійснюється відповідачем в національній валюті України протягом 3-х днів з моменту підписання акта наданих послуг, шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок позивача, або в інших формах, що не суперечать діючому законодавству України.

Положеннями п. 3.1.7. Договору передбачено, що відповідач зобов'язаний проводити оплату за надані послуги в строки зазначені у п. 2.2. даного Договору.

Факт наданих послуг підтверджується відповідним актом про надання послуг, складаним на підставі первісної документації (п. 4.1. Договору).

За приписами п. 5.1. Договору за невиконання або неналежне виконання умов Договору сторони несуть відповідальність згідно з діючим законодавством України та на умовах Договору.

Відповідно до п. 5.2. Договору у разі порушення строку оплати за надані послуги техніки, згідно з п. 2.2. Договору, відповідач сплачує позивачу штраф в розмірі 0,5% від вартості заборгованості за кожний день прострочення.

Договір вступає в силу з моменту його підписання та діє до 31.12.13р., але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх договірних обов'язків (п. 7.1. Договору).

Як зазначає позивач, на виконання умов вищезазначеного Договору, у період з вересня по грудень 2013 року, позивачем були надані відповідачу послуги на загальну суму 156 110,00 грн. Але, в порушення умов Договору відповідач розрахувався з позивачем частково, у зв'язку із чим у відповідача за надані послуги за Актом № УМ5-000135 від 30.11.13р. (у розмірі 72 100,00 грн.) та Актом № УМ5-000142 від 12.12.13р. (у розмірі 8610,00 грн.) виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 80 710,00 грн.

За неналежне виконання відповідачем своїх обов'язків по Договору позивачем, на підставі п.5.2. Договору, була нарахована пеня у розмірі 73 446,10 грн.

Крім того, на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України позивачем були нараховані інфляційні втрати у розмірі 17 459,98 грн. та 3% річних у розмірі 5 091,84 грн.

Враховуючи вищевикладене, позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість за надані послуги у розмірі 80 710,00 грн., пеню у розмірі 73 446,10 грн., інфляційні втрати у розмірі 17459,98 грн. та 3% річних у розмірі 5 091,84 грн., всього 176 707,92 грн.

В свою чергу, відповідач доказів належного виконання своїх зобов'язань по вищезазначеному Договору на момент розгляду спору до господарського суду не надав. Крім того, відповідача заявлені позовні вимоги визнав частково, а саме в сумі основаного боргу у розмірі 80 710,00 грн. Щодо стягнення штрафних санкцій у розмірі 95 997,92 грн. відповідач просив суд відмовити позивачу в їх задоволенні, виходячи з наступного.

По-перше, позивач, як на підставу стягнення штрафних санкцій посилається на п. 5.2. Договору, який уповноважений представник відповідача взагалі не підписував, що виключає можливість застосування його умов, зокрема і в частині стягнення штрафу в розмірі 0,5 % від суми заборгованості за кожний день прострочки.

По-друге, згідно з п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України до позовних вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується спеціальний строк позовної давності, який складає один рік.

Враховуючи момент виникнення заборгованості перед позивачем (грудень 2013 року) та момент його звернення до суду із даним позовом (лютий 2016 року), то позивач пропустив встановлений законом річний строк позовної давності на звернення до суду із позовом в частині стягнення неустойки (штрафу, пені).

Таким чином, відповідач просить суд застосувати до позовним вимог строк позовної давності в частині стягнення неустойки за невиконання відповідачем зобов'язань.

По-третє, при визначенні розміру пені, яку просить стягнути позивач необхідно врахувати положення ч. 3 ст. 551 ЦК України, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та при наявності інших обставин, які мають важливе значення.

Як вважає відповідач, в даному випадку розмір заявлених штрафних санкцій не відповідає розміру збитків позивача, а також саме невиконання зобов'язань виникло за об'єктивних причин, які не залежать від волі та дій відповідача.

Причини неналежного виконання зобов'язань та наявності заборгованості перед позивачем пов'язані перш за все із тим, що з відповідачем не розрахувалися партнери, розмір яких дозволив би належним чином розрахуватися за виконані роботи із позивачем.

Дослідивши наявні матеріали справи, заслухавши пояснення повноважних представників сторін, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Приймаючи рішення господарський суд виходив із наступного.

Згідно зі ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Господарське зобов'язання виникає, зокрема із господарського договору (ст. 174 Господарського кодексу України).

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України).

За приписами ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Частиною 2 статті 218 Господарського кодексу України передбачено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання.

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 Цивільного кодексу України).

Стаття 129 Конституції України встановлює, що судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості - є однією із основних засад судочинства.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи вищезазначені норми чинного законодавства України та обставини справи, господарський суд вважає, що вимоги позивача в частині стягнення заборгованості за надані послуги у розмірі 80 710,00 грн. є обґрунтованими, доведеними та визнаними відповідачем, у зв'язку з чим підлягають задоволенню у повному обсязі.

Згідно зі ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 6 ст. 231 Господарського кодексу України визначено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір не передбачено законом або договором.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання грошових зобов'язань, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України).

Пунктом 5.2. Договору передбачено, що у разі порушення строку оплати за надані послуги техніки, згідно з п. 2.2. Договору, відповідач сплачує позивачу штраф в розмірі 0,5% від вартості заборгованості за кожний день прострочення.

Господарський суд вважає, що встановлена договором неустойка (штраф) за порушення строків оплати за надані послуги - 0,5% від вартості заборгованості за кожний день прострочення - за своєю природою є пенею.

На підставі п. 5.2. Договору позивачем була нарахована пеня у розмірі 73 446,10 грн., розрахунок якої господарським судом був перевірений та визнаний таким, що зроблений невірно, оскільки при нарахуванні пені її граничний розмір, який сплачує платник за прострочку платежу, не може бути встановлений за домовленістю сторін більшим від подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Після перерахунку проведеного господарським судом пеня складає 5 912,13 грн., з них:

72 100,00 грн. за період з 04.12.13р. по 03.06.14р. - 5266,26 грн.,

8610,00 грн. за період з 16.12.13р. по 15.06.14р. - 645,87 грн.

Приписами ст.ст. 6, 628 Цивільного кодексу України встановлено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частина 1 статті 223 Господарського кодексу України передбачає, що при реалізації в судовому порядку відповідальності за правопорушення у сфері господарювання застосовуються загальний та скорочені строки позовної давності, передбачені ЦК України, якщо інші строки не встановлено ГК України.

За змістом п. 1 ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України щодо вимог про стягнення неустойки (пені) передбачено спеціальну позовну давність в один рік.

Поняття позовної давності міститься в статті 256 Цивільного кодексу України, відповідно до якої позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відтак ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України передбачає строк та порядок, у межах якого нараховуються штрафні санкції, а строк, протягом якого особа може звернутись до суду за захистом свого порушеного права, встановлюється Цивільним кодексом України.

Господарський суд вважає, що позивачем пропущено строк, в межах якого він міг звернутися до суду про стягнення з відповідача пені. Тому сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у задоволенні зазначених позовних вимог щодо стягнення пені.

Згідно з ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Господарський суд вважає за необхідне зазначити про те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (виплати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

На підставі вищевказаної норми закону позивачем були нараховані інфляційні втрати у розмірі 17 459,98 грн. та 3% річних у розмірі 5 091,84 грн., розрахунок яких судом перевірений та визнаний таким, що підлягає задоволенню у повному обсязі.

Господарський суд не вбачає підстав для задоволення поданого клопотання про призначення судової експертизи, оскільки:

По-перше, оригінал Договору про надання послуг № 134 У від 19.09.13р. знаходиться в офісі підприємства позивача у м. Донецьку (за юридичною адресою) на території якого проводяться дії АТО.

Господарський суд вважає, що зазначені обставини є форс-мажорними.

По-друге, відповідач суму основного боргу визнав у повному обсязі, тому не має необхідності в призначенні експертизи та в огляді оригіналу договору про надання послуг № 134 У від 19.09.13р.

По-третє, Акти здачі-приймання робіт (а.с.9,10) підписані відповідачем без будь-яких претензій або зауважень. В зазначених Актах є посилання на Договір № 134 У від 19.09.13р., відповідно до якого позивачем проводились роботи.

Викладене є підставою для задоволення позову частково.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються апеляційним судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Пленум Вищого господарського суду України у п. 9 постанови від 17.05.2011 року № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України", роз'яснив, що у вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з'ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об'єктивно оцінити поважність цих причин. При цьому обґрунтування неможливості подання доказів суду першої інстанції згідно із зазначеною нормою ГПК покладається саме на заявника (скаржника), а апеляційний господарський суд лише перевіряє та оцінює їх поважність і не зобов'язаний самостійно з'ясовувати відповідні причини. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.

Аналогічна правова позиція підтримана постановою Вищого господарського суду України від 24.12.2014р. по справі № 904/9428/13, недотримання якої стало підставою скасування постанови Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Керуючись ст. 129 Конституції України, ст.ст. 6, 256, 258, 509, 525, 526, 530, 549, 599, 610, 612, 625, 628, 629 Цивільного кодексу України, ст.ст. 173, 174, 193, 218, 223, 231, 232 Господарського кодексу України, ст. ст. 4, 32-34, 43-44, 49, 82-85, 115-117 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційної фірми "ІНВАР" (51400, АДРЕСА_1, ) на користь Публічного акціонерного товариства "Будмеханізація" (юридична адреса: 83056, м. Донецьк, вул. Молодих шахтарів, буд. 8а; поштова адреса: 04070, м. Київ, вул. П. Сагайдачного/Ігорівська, буд. 10/5а, ) заборгованість за надані послуги у розмірі 80 710,00 грн. (вісімдесят тисяч сімсот десять грн. 00 коп.), інфляційні втрати у розмірі 17 459,98 грн. (сімнадцять тисяч чотириста п'ятдесят дев'ять грн. 98 коп.), 3% річних у розмірі 5 091,84 грн. (п'ять тисяч дев'яносто одна грн. 84 коп.), витрати по сплату судового збору у розмірі 1 548,93 грн. (одна тисяча п'ятсот сорок вісім грн. 93 коп.).

В решті позовних вимог - відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання і може бути оскарженим протягом цього строку до Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено 21.03.16р.

Суддя ОСОБА_3