КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" березня 2016 р. Справа№ 910/26135/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Сітайло Л.Г.

суддів: Баранця О.М.

Калатай Н.Ф.

При секретарі судового засідання Богатчук К.І.

від представників сторін :

від позивача - Старенький О.С.

від відповідача - Чобатирьова І.Г.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" та Львівського комунального підприємства " Залізничтеплоенерго" на рішення Господарського суду міста Києва від 29.12.2015 (суддя А.М. Селівон)

за позовом Львівського комунального підприємства " Залізничтеплоенерго"

до Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна

компанія "Нафтогаз України"

про зобов'язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 29.12.2015 по справі №910/26135/15 позовні вимоги задоволено частково.

Зобов'язано Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" списати Львівському комунальному підприємству "Залізничтеплоенерго" 867631,98 грн. пені, що підлягає стягненню на підставі рішення господарського суду Львівської області від 09.12.14 по справі № 914/3489/14.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на користь Львівського комунального підприємства "Залізничтеплоенерго" 1218,00 грн. витрат зі сплати судового збору та 1860,59 грн. витрат, пов'язаних з явкою представника в судові засідання.

Не погоджуючись з рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вищезазначене рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги апелянт зазначив, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" передано колегії суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Сітайло Л.Г., судді Калатай Н.Ф., Баранець О.М.

Також, не погоджуючись з рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить частково скасувати вищезазначене рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги апелянт зазначив, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Згідно з п.п.2.3.44 п.2.3 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, апеляційна скарга Львівського комунального підприємства "Залізничнетеплоенерго" на рішення господарського суду міста Києва від 29.12.2015, після визначення судді-доповідача (головуючого судді) по справі № 910/26135/15, передана раніше визначеному складу суду.

Ухвалами Київського апеляційного господарського суду від 15.02.2016, колегією суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Сітайло Л.Г., судді Калатай Н.Ф., Баранець О.М., розгляд апеляційних скарг Публічного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал" та Львівського комунального підприємства "Залізничнетеплоенерго" на рішення Господарського суду міста Києва від 29.12.2015 по справі №910/26135/15 призначено 15.03.2016.

15 березня 2016 року, через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду, до початку судового засідання, представником позивача подано відзив на апеляційну скаргу відповідача, який долучено судом до матеріалів справи.

В судове засідання 15.03.2016 з'явились представники позивача та відповідача.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі та просив частково скасувати оскаржуване рішення Господарського суду міста Києва від 29.12.2015. Проти доводів викладених в апеляційній скарзі відповідача заперечив.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі та просив скасувати оскаржуване рішення Господарського суду міста Києва від 29.12.2015. Проти доводів викладених в апеляційній скарзі позивача заперечив.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд, за наявними у справі та додатково поданими доказами, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність та обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі.

Статтею 99 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, перевіривши матеріали справи та проаналізувавши, на підставі встановлених фактичних обставин справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, апеляційний господарський суд встановив наступне.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 09.12.2014 по справі №914/3489/14 за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до Львівського комунального підприємства "Залізничнетеплоенерго" про стягнення 13200135,46 грн., залишеним без змін постановами Львівського апеляційного господарського суду від 19.02.15 та Вищого господарського суду України від 28.04.2015, позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ЛКП "Залізничнетеплоенерго" на користь ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз Україна" 10388891,71 грн. - основного боргу, 577 737,78 грн. 3 % річних, 1 491 148,58 грн. інфляційних втрат та 867 631,98 грн. пені, нарахованих за прострочення по оплаті поставленого на виконання договору №114/2012-БО купівлі-продажу природного газу від 05.07.2012 у серпні-грудні 2012 року природного газу та 73 053,12 грн. судового збору. В частині стягнення 3 329 882, 00 грн. - основного боргу провадження припинено у зв'язку із сплатою зазначеної суми під час розгляду справи у суді.

13 березня 2014 року господарським судом Львівської області видано наказ на примусове виконання вищевказаного рішення.

Місцевим господарським судом встановлено, що 03.04.2015 Головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Селезньовим М.О. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №47119354 на примусове виконання наказу господарського суду Львівської області від 13.03.2015 у справі № 914/3489/14.

26 серпня 2014 ухвалою господарського суду Львівської області по справі №914/3489/14 надано відстрочку виконання рішення. Виконавчео провадження №47119354 зупинено до 01.01.2016 постановою заступника начальника відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на невиконання відповідачем покладених на останнього, в силу приписів Закону України "Про засади функціонування ринку природно газу", обов'язків щодо списання стягнутих рішенням господарського суду Львівської області від 09.12.14 по справі № 914/3489/14.

Згідно з ч. 13 ст. 18 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу" заборгованість теплогенеруючих та/або теплопостачальних організацій за природний газ, спожитий в період з 01.01.2014 року до 31.12.2014 року (без урахування пені, штрафних та фінансових санкцій, що підлягають стягненню на підставі рішення суду), не погашена на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо стабілізації фінансового стану Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", підлягає реструктуризації шляхом розстрочення на 24 місяці на підставі типового договору про реструктуризацію заборгованості.

Ця реструктуризація здійснюється за умови погашення в трьохмісячний строк з дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо стабілізації фінансового стану Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" теплогенеруючими та/або теплопостачальними організаціями заборгованості за природний газ, спожитий до 01.01.2014 року (без урахування пені, штрафних та фінансових санкцій, що підлягають стягненню на підставі рішення суду), що залишилася непогашеною на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо стабілізації фінансового стану Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України".

Зазначені пеня, штрафні та фінансові санкції підлягають списанню та не можуть бути предметом подальшого продажу за умови виконання вимог цієї частини.

Таким чином, даною нормою встановлено, що за умови погашення теплопостачальним підприємством заборгованості за газ, спожитий до 01.01.2014 року, підлягають списанню пеня, штрафні та фінансові санкції, нараховані на дану заборгованість та стягнуті судовим рішенням.

Тобто, як у випадку із укладенням договору про реструктуризацію заборгованості за газ, спожитий з 01.01.2014 року по 31.12.2014 року, так і у випадку погашення заборгованості за газ, спожитий до 01.01.2014 року, дані норми вказують на заборгованість, яка не була погашена станом на дату набрання чинності цим Законом.

Закон України "Про внесення змін до деяких законів України щодо стабілізації фінансового стану Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" набрав чинності 06.06.2015 року.

Як зазначалось вище, рішенням Господарського суду Львівської області від 09.12.14 по справі № 914/3489/14, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 19.02.15 р. та постановою Вищого господарського суду України від 28.04.15, встановлено наявність заборгованості ЛКП "Залізничтеплоенерго" в сумі 10388891,71 грн. за поставлений відповідачем природний газ в період серпень - грудень 2012 за Договором №114/2012-БО купівлі-продажу природного газу від 05.07.2012.

Відповідно до ч. 3 ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Колегія суддів звертає увагу, що основна заборгованість позивача за газ, спожитий до 01.01.2014, яка є підставою для нарахування та стягнення спірних пені, процентів річних та втрат від інфляції сплачувалась відповідачем частинами.

Як вбачається з наявних в матеріалах справи платіжних доручень, основна заборгованість, в строк до набрання чинності Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо стабілізації фінансового стану Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", не погашена.

В той же час, залишок несплаченої заборгованості відповідач оплатив в повному обсязі до 07.07.2015, що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями (а.с.52-70).

Таким чином, позивачем виконані всі умови, необхідні для списання штрафних та фінансових санкцій, згідно з ч. 13 ст. 18 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу".

Посилання відповідача на відсутність договору реструктуризації заборгованості колегією суддів визнано безпідставними, оскільки як вірно встановлено місцевим господарським судом, відсутність останнього не є підставою неможливості проведення списання пені, оскільки в даному випадку відсутність заборгованості по оплаті спожитого газу згідно з договором №114/2012-БО купівлі-продажу природного газу від 05.07.2012 унеможливлює проведення відповідної реструктуризації, що, в свою чергу, не звільняє відповідача від виконання покладених на нього, в силу ч. 13 ст. 18 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу", обов'язків щодо списання пені.

Враховуючи вищевикладене та беручи до уваги, що боржник є теплопостачальним підприємством, що підтверджується доданою копією ліцензії, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, що заборгованість позивача зі сплати штрафних та фінансових санкцій має бути списана відповідачем, згідно з ч. 13 ст. 18 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу".

Щодо твердження позивача про необхідність списання 3% річних та інфляційних витрат, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до аналізу Верховного Суду України практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві, згідно з п. З ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Формами неустойки є штраф і пеня. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (п. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (п. З ст. 549 ЦК України). Неустойка має подвійну правову природу. До настання строку виконання зобов'язання неустойка є способом його забезпечення, а у разі невиконання зобов'язання перетворюється на відповідальність, яка спрямована на компенсацію негативних для кредитора наслідків порушення зобов'язання боржником. Разом з тим пеня, за своєю правовою природою продовжує стимулювати боржника до повного виконання взятих на себе зобов'язань і після сплати штрафу, тобто порівняно зі штрафом є додатковим стимулюючим фактором. Після застосування такої відповідальності, як штраф, який має одноразовий характер, тобто вичерпується з настанням самого факту порушення зобов'язання, пеня продовжує забезпечувати та стимулювати виконання боржником свого зобов'язання. Водночас, формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов'язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та З % річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови ВСУ від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6- 38цс11). Отже, проценти, передбачені ст. 625 ЦК України, не є штрафними санкціями (постанова ВСУ від 17 жовтня 2011 р. у справі 6-42цс11).

Слід враховувати, що, попри подібність правової природи п. З ст. 549 ЦК України (щодо сплати пені) та ст. 625 ЦК України (щодо сплати трьох процентів річних), які в обох випадках застосовуються як відповідальність за порушення грошового зобов'язання, ці правові норми є різними за своєю правовою природою. Також, слід мати на увазі, що відповідальність, передбачена ст. 625 ЦК України, є особливою мірою відповідальності боржника за порушення грошового зобов'язання та може застосовуватися незалежно від застосування кредитором інших видів відповідальності або інших забезпечувальних заходів, зокрема неустойки. Беручи до уваги подібність правової природи ст. 549 ЦК України (щодо сплати пені) та ст. 625 ЦК України (щодо сплати трьох процентів річних), передбачена цими статтями відповідальність може застосовуватись незалежно одна від одної. Чинне цивільне законодавство не забороняє визначення сторонами в договорі різних видів забезпечення зобов'язань. При цьому, нарахування та стягнення неустойки (пені), в разі прострочення виконання зобов'язання (ст. 549 ЦК України) є правом кредитора, реалізація якого жодним чином не залежить від застосування інших видів цивільно-правової відповідальності, передбачених законом за порушення зобов'язання (ст. 625 ЦК України). З огляду на зазначене виявляється правильною позиція судів, відповідно до якої заходи відповідальності за порушення грошового зобов'язання та неустойка є різними правовими інститутами.

Також, колегія суддів зазначає, що санкція - це частина правової норми, в якій закріплені заходи державного примусу, у разі невиконання обов'язків, якщо вимоги диспозиції не дотримуються. Санкція реалізується у випадку правопорушення (протиправної, винної, суспільне небезпечної - шкідливої діяльності чи поведінки). Призначення санкції - забезпечувати реалізацію диспозиції правової норми.

Як вбачається з аналізу ст.ст. 519, 612, 625 Цивільного кодексу України право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних, які не є штрафними санкціями, входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту його майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суд, що зобов'язання боржника зі сплати кредитору суми боргу, збільшеної на встановлений індекс інфляції та трьох процентів річних є збільшенням розміру грошового зобов'язання боржника, пов'язаним з його простроченням, та не є санкціями (штрафними або фінансовими).

Також, колегія суддів приймає до уваги, що вимога про списання заборгованості відповідає положенням ст. 16 ЦК України та ст. 20 ГК України, якими передбачено можливість захисту прав та інтересів у спосіб, встановлений законом або договором.

Враховуючи вищевикладене та беручи до уваги, що частиною 13 ст. 18 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу" чітко визначено, що підлягають списанню саме пеня, штрафні та фінансові санкції, а сума боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не є санкцією, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, що позовні вимоги підлягають задоволенню, в частині списання пені.

В той же час, судова колегія не погоджується з висновком суду місцевого господарського суду, щодо стягнення з відповідача витрат пов'язаних з явкою представника позивача в судові засідання, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 44 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

До інших витрат відносяться, зокрема витрати сторін та інших учасників судового процесу, пов'язані з явкою їх представників у засідання господарського суду, за умови, що таку явку судом було визнано обов'язковою.

Відповідно до п. 6.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013р. №7 судовим експертам, перекладачам, іншим особам, викликаним до господарського суду для дачі пояснень, відшкодовуються: вартість проїзду до місця виклику і назад залізничним, автомобільним, водним і повітряним транспортом; страхові платежі за державне страхування на транспорті, вартість попереднього продажу проїзних документів, проїзд автомобільним транспортом (крім таксі) до залізничної станції, аеропорту, якщо вони знаходяться за межами населеного пункту; найом жилого приміщення; добові в розмірах, встановлених законодавством про службові відрядження. В усіх зазначених випадках відшкодуванню підлягає мінімальна вартість проїзду та мінімальна (для населеного пункту, в якому знаходиться господарський суд) вартість проживання в готелі. Документально підтверджені відомості про таку вартість та про фактичні витрати на проїзд і проживання подаються заінтересованими особами.

Правовий аналіз наведеного свідчить, що вказані витрати відшкодовуються у разі виклику судом (визнання явки обов'язковою) - судовим експертам, перекладачам, іншим особам.

В той же час, як вбачається з матеріалів справи, явка сторін в судові засідання під час розгляду справи місцевим господарським судом обов'язковою не визнавалась.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку про необхідність здійснення перерозподілу судових витрат.

Статтями 33, 34, 43 ГПК України передбачено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд приходить до висновку, що рішення ухвалено відповідно до норм матеріального та процесуального права, в зв'язку з чим відсутні підстави для задоволення апеляційних скарг Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" та Львівського комунального підприємства "Залізничтеплоенерго" та скасування рішення Господарського суду міста Києва від 29.12.2015 по справі №910/26135/15.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 49, 99, 101 - 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" та Львівського комунального підприємства " Залізничтеплоенерго" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 29.12.2015 по справі №910/26135/15 без змін.

2.Резолютивну частину рішення по справі №910/26135/15 викласти в наступній редакції:

« 1.Позовні вимоги задовольнити частково.

2.Зобов'язати Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (вул. Б.Хмельницького, 6, м. Київ, 01001, код 20077720) списати Львівському комунальному підприємству "Залізничтеплоенерго" (вул. С.Петлюри, 4а, м. Львів, 79054, код 20784943) 867631,98 грн. пені, що підлягає стягненню на підставі рішення господарського суду Львівської області від 09.12.14 р. у справі № 914/3489/14.

3.Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (вул. Б.Хмельницького, 6, м. Київ, 01001, код 20077720) на користь Львівського комунального підприємства "Залізничтеплоенерго" (вул. С. Петлюри, 4а, м. Львів, 79054, код 20784943) 1218,00 грн. витрат зі сплати судового збору.

4.В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Накази видати після набрання рішенням законної сили.»

3.Матеріали справи №910/26135/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

4.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя Л.Г. Сітайло

Судді О.М. Баранець

Н.Ф. Калатай