УХВАЛА

15.03.2016Справа № 910/104/2013

За скаргоюПублічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль"
на дії у справівідділу примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України № 910/104/2013
за позовомПублічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль"
доПриватного акціонерного товариства "Автомобільна група "Віпос"
простягнення заборгованості за генеральною кредитною угодою

Головуючий суддя Ващенко Т.М.

Суддя Пригунова А.Б.

Суддя Босий В.П.

Представники учасників судового процесу:

Від позивача: Петрук Я.Ю.

Від відповідача: Пилипенко А.В.

Від ДВС: не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.07.2013 позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" задоволено повністю та присуджено до стягнення з Приватного акціонерного товариства "Автомобільна група "ВІПОС" на користь позивача заборгованість з повернення кредиту у розмірі 2 411 802,43 євро, що становить еквівалент 24 700 233,41 грн. по курсу Національного банку України станом на 11.07.2013, заборгованість по відсотках у розмірі 94 496,25 євро, що становить еквівалент 967 773,89 грн. по курсу Національного банку України станом на 11.07.2013, та у розмірі 10 519,38 доларів США, що становить еквівалент 84 081,40 грн. по курсу Національного банку України станом на 11.07.2013, пеню у розмірі 134 197,36 грн. та судовий збір у розмірі 64 380,00 грн.

29.07.2013 на виконання вказаного рішення Господарським судом міста Києва було видано відповідний наказ.

22.12.2015 до Господарського суду міста Києва через відділ діловодства надійшла скарга Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" на дії відділу примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

Скарга мотивована тим, що державним виконавцем було порушено вимоги ст.ст. 49, 53 Закону України "Про виконавче провадження" та безпідставно винесено постанову про закінчення виконавчого провадження.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.12.2015. розгляд скарги Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" на дії відділу примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України призначено до розгляду на 21.01.2016.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.01.2016 розгляд скарги Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" на дії відділу примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України призначено до розгляду на 16.02.2016.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.02.2016 у зв'язку із невиконанням відділом примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України вимог суду та неявкою його представника розгляд скарги відкладено на 25.02.2016.

25.02.2016 в судовому засіданні представником відділу примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України було подано заперечення на скаргу за змістом якого в задоволенні скарги просив відмовити, вказував на те, що згідно наказу господарського суду міста Києва від 29.07.2013 №910/104/2013 необхідно було стягнути 25 866 584,66 грн., з яких 8 149 147,83 грн. було сплачено боржником самостійно на корить стягувача, а 17 717 436,83 грн. - надійшли на спеціальний реєстраційний рахунок з обліку депозитних сум Міністерства юстиції України та в подальшому були перераховані на рахунок стягувача, тобто, виконавчий документ було виконано повністю, що і стало підставою для закінчення виконавчого провадження.

В судовому засіданні 25.02.2016 на підставі ч. 3 ст. 77 ГПК України оголошено перерву до 15.03.2016.

Представник позивача (скаржника) в судове засідання з'явився, подану скаргу підтримав та просив її задовольнити, а також подав додаткові пояснення та докази.

В судове засідання представник відповідача (боржника) з'явився, проти скарги заперечував, в її задоволенні просив відмовити повністю.

Представники відділу примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України в судове засідання не з'явились, про причини неявки суд не повідомили.

Відповідно до ч. 2 ст. 121-2 Господарського процесуального кодексу України скарги на дії органів Державної виконавчої служби розглядаються господарським судом, про час і місце якого повідомляються ухвалою стягувач, боржник чи прокурор та орган виконання судових рішень. Неявка боржника, стягувача, прокурора чи представника органу Державної виконавчої служби в судове засідання не є перешкодою для розгляду скарги.

Розглянувши скаргу, заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується скарга, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для її розгляду, господарський суд міста Києва вважає, що скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

В поданій скарзі скаржник просить суд визнати незаконними дії старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо винесення постанови про закінчення виконавчого провадження №43700110 від 01.12.2015, визнати таку постанову недійсною, зобов'язати Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України відновити виконавче провадження з виконання наказу господарського суду міста Києва від 29.07.2013 №910/104/2013.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначаються Законом України "Про виконавче провадження".

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За змістом ст. 49 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження підлягає закінченню у разі: визнання судом відмови стягувача від примусового виконання рішення суду; визнання судом мирової угоди між стягувачем і боржником у процесі виконання; смерті або оголошення померлим стягувача чи боржника, визнання безвісно відсутнім боржника або стягувача, ліквідації юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання їх обов'язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва; прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника; скасування рішення суду або іншого органу (посадової особи), на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню; письмової відмови стягувача від одержання предметів, вилучених у боржника під час виконання рішення про передачу їх стягувачу, або знищення речі, що має бути передана стягувачу в натурі; закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення; визнання боржника банкрутом; фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом; повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ; направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 75 цього Закону; якщо рішення фактично виконано під час виконання рішення Європейського суду з прав людини; непред'явлення виконавчого документа за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені статтею 51 цього Закону; списання згідно із Законом України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію" заборгованості, встановленої рішенням суду, яке підлягало виконанню на підставі виконавчого документа. У випадках, передбачених пунктами 1 - 6, 8, 9, 11 - 13 частини першої цієї статті, виконавчий документ надсилається до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав. Про закінчення виконавчого провадження державний виконавець виносить постанову з обов'язковим мотивуванням підстав її винесення, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копія постанови у триденний строк надсилається сторонам і може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Із наявної в матеріалах справи постанови старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Мурихіна С.В. про закінчення виконавчого провадження від 01.12.2015 ВП №43700110 вбачається, що підставою для закінчення відповідного виконавчого провадження державним виконавцем було визначено фактичне виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

При цьому, мотивуючи відповідне рішення державним виконавцем було зазначено, що згідно виконавчого документу необхідно стягнути 25 866 584,66 грн., з яких боржником в самостійному порядку перераховано стягувачу кошти в розмірі 8 149 147,83 грн., а залишок заборгованості в сумі 17 717 436,83 грн. надійшов на спеціальний реєстраційний рахунок з обліку депозитних сум Міністерства юстиції України та в подальшому перераховано на рахунок стягувача, у зв'язку з чим дійшов висновку, що рішення виконано в повному обсязі.

Тобто, державним виконавцем було виконано рішення Господарського суду міста Києва від 11.07.2013 у справі № 910/104/2013 у визначеному в ньому гривневому еквіваленті суми заборгованості, що встановлювалась судом на момент прийняття такого рішення та ухвали від 04.11.2013 про розстрочку виконання рішення.

В той же час, предметом спору у даній справі було стягнення з відповідача заборгованості за кредитними договорами № 010/08/4076 від 12.09.2008 та № 010/03-022/016 від 28.02.2008, укладеними в рамках генеральної кредитної угоди № 010/08/511 від 06.03.2002, по поверненню суми кредиту та сплаті процентів у загальному розмірі 2 506 298,68 євро та 10 519,38 дол. США.

Тобто, спірне зобов'язання було визначено в іноземній валюті (Євро та доларах США), адже саме у такій валюті за спірними договорами відповідачем отримувалися кредитні кошти та було взято на себе зобов'язання з їх повернення і сплаті відсотків за користування ними.

При цьому, визначення в резолютивній частині судового рішення еквіваленту спірного зобов'язання в гривні за курсом до відповідної іноземної валюти, діючим на момент прийняття такого рішення, не змінює суті встановленого судом в мотивувальній частині такого рішення існуючого обов'язку відповідача по сплаті заборгованості в іноземній валюті (валюті зобов'язання).

Саме на вказані обставини і вказує скаржник в поданій скарзі, адже за рахунок перерахованих державним виконавцем в грудні 2015 року за наслідками виконання наказу Господарського суду міста Києва від 29.07.2013 №910/104/2013 грошових коштів в гривні неможливо отримати задоволення своїх вимог в іноземній валюті, встановлених рішенням Господарського суду міста Києва від 11.07.2013, у зв'язку із зміною курсу гривні до іноземних валют, в той час, як згідно судового рішення у даній справі позивач правомірно очікував на отримання належних йому грошових коштів у загальному розмірі 2 506 298,68 євро та 10 519,38 дол. США.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 192 Цивільного кодексу України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частини 1 та 3 ст. 533 Цивільного кодексу України).

Отже, законодавство України дозволяє як видавати кредити в іноземній валюті так і приймати відповідні рішення щодо стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій.

За змістом статей 1, 8 Конституції України Україна є правова держава. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Законом України №475/97 від 17.07.1997 ратифіковано Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (надалі - "Конвенція") та Перший протокол до Конвенції, а відтак в силу ст. 9 Конституції України вони є частиною національного законодавства України.

Відносини, що виникають у зв'язку з обов'язком держави виконати рішення Європейського суду з прав людини у справах проти України; з необхідністю усунення причин порушення Україною Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і протоколів до неї; з впровадженням в українське судочинство та адміністративну практику європейських стандартів прав людини; зі створенням передумов для зменшення числа заяв до Європейського суду з прав людини проти України регулюється Законом України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

Згідно із ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Концепція "майна" в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися "правом власності", а відтак і "майном".

Відтак, присудженні до стягнення рішенням у даній справі грошові кошти, є майном в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції, мирне володіння яким з моменту винесення наведеного рішення гарантується ст.ст. 1, 8, 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції.

При цьому, в рішеннях у справах "Бурдов проти Росії" від 07.05.2002 р. та "Ясіуньєне проти Латвії" від 06.03.2003 р. Європейський суд з прав людини наголосив на тому, що відсутність у заявника можливості домогтися виконання рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, гарантоване першим реченням частини першої статті 1 Протоколу № 1.

Відповідно до ч. 2 ст. 533 Цивільного кодексу України якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Статтею 53 Закону України "Про виконавче провадження" у разі якщо кошти боржника в іноземній валюті розміщені на рахунках, внесках або на зберіганні у банку чи іншій фінансовій установі, що мають право на продаж іноземної валюти на внутрішньому валютному ринку, державний виконавець зобов'язує їх продати протягом семи днів іноземну валюту в сумі, необхідній для погашення боргу. У разі якщо такі кошти розміщені у банку або іншій фінансовій установі, які не мають права на продаж іноземної валюти на внутрішньому валютному ринку, державний виконавець зобов'язує їх перерахувати протягом семи днів ці кошти до банку або іншої фінансової установи, які мають таке право, для їх реалізації відповідно до вимог частини першої цієї статті. У разі обчислення суми боргу в іноземній валюті державний виконавець у результаті виявлення у боржника коштів у відповідній валюті стягує ці кошти на валютний рахунок органу державної виконавчої служби для їх подальшого перерахування стягувачу. У разі виявлення коштів у гривнях чи іншій валюті державний виконавець за правилами, встановленими частинами першою і другою цієї статті, дає доручення про купівлю відповідної валюти та перерахування її на валютний рахунок органу державної виконавчої служби. Кошти виконавчого збору, стягнуті при виконанні рішення про стягнення коштів в іноземній валюті, відповідно до цієї статті реалізуються, а одержані після цього кошти у гривнях зараховуються до Державного бюджету України.

Отже, в контексті наведеного вбачається, що викладені законодавцем в положеннях ч. 2 ст. 533 Цивільного кодексу України, ст. 53 Закону України "Про виконавче провадження" норми щодо порядку виконання зобов'язання визначено в іноземній валюті в гривнях за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу спрямовані саме на забезпечення права особи на мирне володіння відповідним майном, гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

З наведеного вбачається, що при винесені спірної постанови державним виконавцем було порушено приписи п. 8 ст. 49 Закону України "Про виконавче провадження" (якими вона мотивована), адже фактично рішення господарського суду міста Києва від 11.07.2013 у справі №910/104/2013 не було виконано, що в свою чергу свідчить про порушення прав позивача (стягувача), який з винесенням вказаного судового рішення правомірно очікував на повернення належних йому коштів у визначених спірними зобов'язаннями розмірах (зокрема, 2 506 298,68 євро та 10 519,38 дол. США).

Аналогічні висновки щодо необхідності виконання судового рішення зі спору про стягнення заборгованості в іноземній валюті виходячи саме із встановленого розміру зобов'язання у відповідній валюті, а не його гривневого еквіваленту, встановленого на момент прийняття рішення у справі, містяться в постановах Вищого господарського суду України від 15.10.2014 у справі №904/59/14, від 07.12.2015 у справі №922/70/14.

За таких обставин, суд приходить до висновку про неправомірність дій державного виконавця щодо винесення постанови про закінчення виконавчого провадження від 01.12.2015 ВП №43700110, що свідчить про існування правових підстав для визнання відповідної постанови недійсною.

В постанові пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 № 9 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" вказано, що за результатами розгляду скарги виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, або визнає дії чи бездіяльність органу Державної виконавчої служби незаконними, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або зобов'язує орган державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє.

При цьому, суд відзначає, що відновлення відповідного виконавчого провадження за наслідками визнання недійсною постанови про закінчення такого провадження врегульовано положеннями ст. 51 Закону України "Про виконавче провадження", яка передбачає відповідний порядок вчинення таких дій, а тому задоволення вимоги про зобов'язання державного виконавця вчинити дії щодо відновлення виконавчого провадження на даній стадії буде підміною судом його обов'язків, що є недопустими та унеможливлює задоволення скарги в цій частині.

З огляду на наведене, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення скарги Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" на відділу примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 86, 1212 Господарського процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Скаргу Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" на дії відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України задовольнити частково.

2. Визнати незаконними дії старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Мурихіна С.В. при винесені постанови про закінчення виконавчого провадження № 43700110 від 01.12.2015.

3. Визнати недійсною постанову старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Мурихіна С.В. від 01.12.2015 про закінчення виконавчого провадження ВП №43700110 з виконання наказу господарського суду міста Києва від 29.07.2013 № 910/104/2013.

4. В іншій частині в задоволенні скарги відмовити.

Головуючий, суддя Т.М. Ващенко

Суддя А.Б. Пригунова

Суддя В.П. Босий