ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" березня 2016 р. Справа № 920/996/15

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В. І. , суддя Тихий П.В.

при секретарі Кузнецовій І.В.

за участю представників сторін:

позивача - не зявився;

відповідача - ОСОБА_1 за довіреністю № 2 від 01 липня 2015 року;

третьої особи не зявився.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю Керуюча компанія Сумитехнобудсервіс, м. Суми (вх. №413Х/1-18)

на рішення господарського суду Сумської області від 03.12.2015р.

у справі № 920/996/15

за позовом Комунального підприємства Сумижитло Сумської міської ради, м. Суми

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Сумська міська рада, м. Суми,

до відповідача ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю Керуюча компанія Сумитехнобудсервіс, м. Суми

про визнання недійсним договору,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Сумської області від 03.12.2015р. у справі №920/996/15 (головуючий суддя Левченко П.І., суддя Зражевський Ю.О., суддя Сопяненко О.Ю.) позов задоволено; визнано недійсним договір № 51 та додаткову угоду № 1 до договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій житлового фонду, що перебуває на балансі Комунального підприємства Сумижитло Сумської міської ради, укладений 25 травня 2015 року між Комунальним підприємством Сумижитло Сумської міської ради та ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю Керуюча компанія Сумитехнобудсервіс; застосовано наслідки недійсності правочину до договору № 51 та до додаткової угоди № 1 до договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій житлового фонду, що перебуває на балансі Комунального підприємства Сумижитло Сумської міської ради, який укладений 25 травня 2015 року між Комунальним підприємством Сумижитло Сумської міської ради та ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю Керуюча компанія Сумитехнобудсервіс та зобовязано повернути сторони у первинний стан, зобовязавши ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю Керуюча компанія Сумитехнобудсервіс повернути Комунальному підприємству Сумижитло Сумської міської ради паспорти ліфтів в кількості 381 шт., які набуті на підставі недійсного правочину за актом приймання-передачі паспортів ліфтів від 29 травня 2015 року; стягнуто з ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю Керуюча компанія Сумитехнобудсервіс на користь Комунального підприємства Сумижитло Сумської міської ради (витрати по сплаті судового збору в сумі 2436,00 грн.

ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю Керуюча компанія Сумитехнобудсервіс, м. Суми з рішенням суду першої інстанції не погодилось та звернулось до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Сумської області від 03.12.2015р. у справі №920/996/15 та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апелянт, обґрунтовуючи свою правову позицію зазначає про те, що Сумською міською радою не було прийнято переліку послуг, право на здійснення яких виборюється на конкурсних засадах та в свою чергу не було проведено конкурсу на визначення виконавців послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 16.02.2016р. (головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В.І., суддя Тихий П.В.) апеляційну скаргу було прийнято до провадження та призначено її до розгляду на "15" березня 2016 року.

29.02.2016 року на адресу суду від третьої особи - Сумської міської ради надійшли заперечення на апеляційну скаргу, в яких останній просить оскаржуване рішення місцевого господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення (вх.№2336).

01.03.2016 року на адресу суду від відповідача - ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю Керуюча компанія Сумитехнобудсервіс надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи копії постанови Харківського апеляційного господарського суду від 17.02.2016 року у справі №920/1143/15 (вх.№2388).

У судовому засіданні 01.03.2016 року представник відповідача підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі та просив її задовольнити. Представник позивача заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив оскаржуване рішення місцевого господарського суду залишити без змін.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 01.03.2016 року розгляд справи відкладено на 15.03.2016р., у звязку з неявкою в судове засідання представника третьої особи.

15.03.2016 року на адресу суду від апелянта надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи копії рішення виконавчого комітету Сумської міської ради від 01.09.2015 року №467. (вх.№2840).

Зазначені вище додатково подані докази, а саме копія постанови Харківського апеляційного господарського суду від 17.02.2016 року у справі №920/1143/15 та копія рішення виконавчого комітету Сумської міської ради від 01.09.2015 року №467, які долучені до матеріалів справи не приймаються колегією суддів, з огляду на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 24 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Відповідно до п.9 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 року №7 «Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України», відповідно до частини першої статті 101 ГПК, апеляційний суд переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами. Додаткові докази приймаються апеляційним судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. У вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно зясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і обєктивно оцінити поважність цих причин. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.

Крім того, у п. 2.5 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року N 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" зазначається, що будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.

Колегія суддів не приймає вказані додатково подані докази, оскільки вони не були предметом дослідження під час розгляду справи в господарському суді першої інстанції, неможливості їх подання суду першої інстанції заявник не обґрунтував.

У судовому засіданні 15.03.2016 року представник відповідача підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі та просив її задовольнити.

Представники позивача та третьої особи в судове засідання 15.03.2016 року не зявились, хоча належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, про що свідчать повідомлення про вручення поштових відправлень №820, №812, проте не скористалися своїм правом на участь у судовому засіданні.

Враховуючи належне повідомлення позивача та третьої особи про час та місце засідання суду, а також те, що явка представників сторін не була визнана судом обовязковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами без їх участі, відповідно до статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, колегія суддів встановила наступне.

Рішенням Сумської міської ради № 516-МР від 25.05.2011 року Комунальному підприємству Сумижитло Сумської міської ради передано обєкти житлового фонду комунальної власності територіальної громади м. Суми в господарське відання та на баланс.

На виконання вищевказаного рішення житловий фонд відповідно до акту приймання-передачі основних засобів № 184/07/11, затвердженого Сумським міським головою 01.07.2011 року, передано Управлінням майна комунальної власності Сумської міської ради в господарське відання та на баланс позивачу.

Як вбачається з матеріалів справи, 25.05.2015 року між КП «Сумижитло» Сумської міської ради та ТОВ «Керуюча компанія «Сумитехнобудсервіс» укладено договір № 51 про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій житлового фонду, що перебуває на балансі позивача, відповідно до умов якого позивач доручив, а відповідач взяв на себе обовязки по наданню послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій згідно із переліком житлового фонду, який перебуває на балансі позивача згідно додатку № 1 (перелік житлового фонду, який передається на обслуговування побудинково).

25.05.2015 року між КП «Сумижитло» Сумської міської ради та ТОВ «Керуюча компанія «Сумитехнобудсервіс» укладено додаткову угоду № 1 разом з додатком № 1 (перелік житлового фонду) до договору № 51 про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій житлового фонду, що перебувають на балансі позивача.

В обґрунтування своєї правової позиції позивач звернувся до господарського суду Сумської області з позовом, в якому вказував, що оспорюваний договір та додаткова угода до нього укладені з порушенням вимог статей 26, 27 Закону України Про житлово-комунальні послуги та просив визнати недійсним договір № 51 та додаткову угоду № 1 до договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій житлового фонду, що перебуває на балансі Комунального підприємства Сумижитло Сумської міської ради, укладений 25 травня 2015 року між Комунальним підприємством Сумижитло Сумської міської ради та ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю Керуюча компанія Сумитехнобудсервіс. Застосувати наслідки недійсності правочину до договору № 51 та до додаткової угоди № 1 до договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій житлового фонду, що перебуває на балансі Комунального підприємства Сумижитло Сумської міської ради, який укладений 25 травня 2015 року між Комунальним підприємством Сумижитло Сумської міської ради та ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю Керуюча компанія Сумитехнобудсервіс та повернути сторони у первинний стан, зобовязавши ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю Керуюча компанія Сумитехнобудсервіс повернути Комунальному підприємству Сумижитло Сумської міської ради паспорти ліфтів в кількості 440 шт., які набуті на підставі недійсного правочину.

03.12.2015 року господарським судом Сумської області прийнято оскаржуване рішення, з підстав наведених вище.

Перевіривши матеріали справи, правильність їх юридичної оцінки та застосування місцевим господарським судом норм законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Задовольняючи позовні вимоги господарський суд першої інстанції дійшов висновку, що оспорюваний договір про надання послуг з утримання будинків та прибудинкових територій, укладений між сторонами з порушенням приписів статей 26, 27 Закону України Про житлово-комунальні послуги та підлягає визнанню недійсним.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Приписами статті 16 Цивільного кодексу України передбачено, що визнання правочину недійсним є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів.

Частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, другою, третьою, пятою, шостою статті 203 цього ж Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства.

Частиною першою статті 27 Закону України Про житлово-комунальні послуги унормовано, що укладання договорів на надання житлово-комунальних послуг (крім послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) згідно з установленим переліком для обєктів державної або комунальної власності здійснюється за результатами конкурсу.

Рішенням Виконавчого комітету Сумської міської ради від 07.05.2015р. за № 228 Про заходи щодо забезпечення мешканців міста послугами з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій в житлових будинках м. Суми (пунктами 2, 4) вирішено: тимчасово терміном до 31.07.2015 року до проведення конкурсу та підписання відповідних договорів з виконавцями послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій по житловим будинкам, які обслуговуються позивачем та мешканці, яких станом на 06.05.2015року не визначились з виконавцем надання послуг, визначити з 01.06.2015 року виконавцем послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій КП Сумижитло Сумської міської ради, а департаменту інфраструктури Сумської міської ради оформити договірні відносини з позивачем; встановити тимчасовий тариф для КП Сумижитло Сумської міської ради відповідно до рішення Виконавчого комітету Сумської міської ради від 26.06.2014 року № 300 Про тимчасові тарифи на послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій КП Сумижитло Сумської міської ради.

Доказів прийняття Виконавчим комітетом Сумської міської ради інших рішень про визначення чи зміну виконавця надання послуг матеріали справи не містять.

Згідно частини першої статті 73 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні, рішення виконавчого комітету міської ради прийняті в межах наданих їм повноважень є обовязковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, обєднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території.

Приписами статті 1 Закону України Про житлово-комунальні послуги унормовано, що виконавцем послуг є субєкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору.

Згідно з положеннями статей 7, 13 та 27 Закону України Про житлово-комунальні послуги, послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій належать до житлово-комунальних послуг, визначення виконавця яких та укладання відповідних договорів з підприємствами різних форм власності на вироблення та/або виконання житлово-комунальних послуг віднесено до повноважень органів місцевого самоврядування. Укладання договорів на надання житлово-комунальних послуг, зокрема, послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, здійснюється за результатами конкурсу згідно з установленим переліком для обєктів державної або комунальної власності, визначеним орган місцевого самоврядування. Перелік житлово-комунальних послуг, право на здійснення яких виборюється на конкурсних засадах, визначає орган місцевого самоврядування.Організатором конкурсу є власник чи балансоутримувач або уповноважена ним особа.

А отже, визначення виконавця житлово-комунальних послуг щодо обєктів державної та комунальної власності проводиться на конкурсних засадах.

Власники житла мають право доручити розпоряджатися та управляти належним їх майном балансоутримувачу.

Рішенням Виконавчого комітету Сумської міської ради від 18.11.2014 року № 570 Про затвердження переліку житлово-комунальних послуг, право на здійснення яких виборюються на конкурсних засадах, затверджено перелік житлово-комунальних послуг, право на здійснення яких виборюється на конкурсних засадах, а саме:

1.1 з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій;

1.2. з управління будинком, спорудою або групою будинків.

Пунктами 1.4, 1.6-1.8 Порядку визначення виконавця житлово-комунальних послуг у житловому фонді, затвердженого наказом Держжитлокомунгоспу України від 25.04.2005р. № 60, виконавець житлово-комунальних послуг визначається органами місцевого самоврядування, крім випадків коли власник (власники) житлових будинків бажає (бажають) визначити виконавця житлово-комунальних послуг самостійно. Власник (власники) житлових будинків може (можуть) уповноважити на визначення виконавців житлово-комунальних послуг виконавця послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків. Якщо органом місцевого самоврядування житлово-комунальні послуги включено до переліку послуг, право на здійснення яких виборюється на конкурсних засадах, виконавці таких послуг визначаються за конкурсом відповідно до статей 27, 28 Закону України Про житлово-комунальні послуги.

Відповідно до статті 10 Господарського кодексу України, одним із основних напрямів економічної політики, що визначаються державою, є антимонопольно-конкурентна політика, що спрямована на створення оптимального конкурентного середовища діяльності субєктів господарювання, забезпечення їх взаємодії на умовах недопущення проявів дискримінації одних субєктів іншими, насамперед у сфері монопольного ціноутворення та за рахунок зниження якості продукції, послуг, сприяння зростанню ефективної соціально орієнтованої економіки.

Приписами статті 25 Господарського кодексу України встановлено, що держава підтримує конкуренцію як змагання між субєктами господарювання, що забезпечує завдяки їх власним досягненням здобуття ними певних економічних переваг, внаслідок чого споживачі та субєкти господарювання отримують можливість вибору необхідного товару та при цьому окремі субєкти господарювання не визначають умов реалізації товару на ринку. Органам державної влади і органам місцевого самоврядування, що регулюють відносини у сфері господарювання, забороняється приймати акти або вчиняти дії, що визначають привілейоване становище субєктів господарювання тієї чи іншої форми власності, або ставлять у нерівне становище окремі категорії субєктів господарювання чи іншим способом порушують правила конкуренції. Уповноважені органи державної влади і органи місцевого самоврядування повинні здійснювати аналіз стану ринку і рівня конкуренції на ньому і вживати передбачених законом заходів щодо упорядкування конкуренції суб'єктів господарювання.

Відповідно до пунктів 2, 30 та 35 Постанови Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року за № 631 Про затвердження Порядку проведення конкурсу з надання житлово-комунальних послуг, організатором проведення конкурсу може бути власник, балансоутримувач або уповноважений ним орган, переможцем конкурсу визначається його учасник, який відповідає кваліфікаційним вимогам, може забезпечити надання послуг відповідної якості і конкурсна пропозиція якого визнана найкращою за результатами оцінки.

Тобто, організатором проведення конкурсу може виступити Сумська міська рада, як власник, та позивач, як балансоутримувач, або власники приватизованих квартир, а виконавцем послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій може бути виключно субєкт господарювання - переможець конкурсу, з яким в подальшому укладається відповідний договір.

Таким чином, приписами чинного законодавства України, що регламентують порядок визначення виконавця житлово-комунальних послуг, не передбачено повноважень укладення такого договору без проведення конкурсу.

За таких обставин, не знайшли свого підтвердження посилання апелянта на те, що законодавчо наявні і інші випадки визначення виконавців послуги з утримання будинків, споруд та при будинкових територій і без проведення конкурсу.

Колегія суддів зазначає, що матеріали справи не містять доказів того, що відповідач набув право надавати послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій за результатами конкурсу, а тому, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про те, що позивач, як балансоутримувач, не мав права укладати оспорюваний договір з відповідачем.

Приписами статті 15 Закону України Про захист економічної конкуренції унормовано, що прийняття будь-яких актів (рішень, наказів, розпоряджень, постанов тощо), надання письмових чи усних вказівок, укладення угод або будь-які інші дії чи бездіяльність органів місцевого самоврядування, які призвели або можуть призвести до недопущення, усунення, обмеження чи спотворення конкуренції є антиконкурентними діями органів місцевого самоврядування. Вчинення таких дій органами місцевого самоврядування забороняється і тягне за собою відповідальність згідно з законом.

Таким чином, рішення щодо визначення виконавця житлово-комунальних послуг відповідно до закону приймає власник (балансоутримувач, управитель) майна або орган місцевого самоврядування з обовязковим забезпеченням конкурентного середовища діяльності субєктів господарювання.

За результатами розгляду звернення Сумської міської ради до Сумського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України, останнім надано рекомендаційні розяснення від 11.06.2015р. за № 01-27/1683, у яких визначено, що укладенням сторонами оспорюваного договору порушено права власників багатоквартирних будинків на визначення виконавців послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, Порядок визначення виконавця житлово-комунальних послуг, затверджений наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 25.04.2005р. № 60, та інші вимоги чинного законодавства України.

Згідно пункту 17 частини першої статті 7 Закону України Про Антимонопольний комітет України, рекомендаційні розяснення Антимонопольного комітету України щодо припинення дій або бездіяльності, які містять ознаки порушень законодавства про захист економічної конкуренції, та усунення причин виникнення цих порушень і умов, що їм сприяють, є обовязковими для розгляду.

Відповідно до пункту 2.9 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 11 Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними із змінами і доповненнями, на підставі статті 215 Цивільного кодексу України недійсними можуть визнаватись не лише правочини, які не відповідають цьому кодексу, а й такі, що порушують вимоги інших законодавчих актів України, указів Президента України, постанов Кабінету Міністрів України, інших нормативно-правових актів, виданих державними органами, у тому числі відомчих, зареєстрованих у встановленому законом порядку.

За таких обставин, господарський суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про те, що оспорюваний договір про надання послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій, укладений між сторонами з порушенням приписів статей 26, 27 Закону України Про житлово-комунальні послуги та підлягає визнанню недійсним.

Відповідно до статті 216 Цивільного кодексу України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно з частиною пятою цієї статті, вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою.

Реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним, чи який визнано недійсним. У звязку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути предявлена тільки стороні недійсного правочину.

Таким чином, колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд дійшов правомірного та обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог щодо визнання недійсним договору № 51 та додаткової угоди № 1 до договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій житлового фонду від 25.05.2015 року, що перебуває на балансі Комунального підприємства Сумижитло Сумської міської ради, укладеного 25 травня 2015 року між Комунальним підприємством Сумижитло Сумської міської ради та ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю Керуюча компанія Сумитехнобудсервіс, а також застосування наслідків недійсності правочину.

Також, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про задоволення позовної вимоги про повернення паспортів ліфтів в кількості 381 шт., оскільки матеріалами справи доведений факт того, що позивач на підставі акту приймання передачі паспортів ліфтів від 29.05.2015 року передав відповідачу паспорти ліфтів в кількості 381 шт.

Відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Стаття 33 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Приписами статті 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Колегія суддів зазначає, що при розгляді справи судом апеляційної інстанції апелянтом не надано ніяких додаткових пояснень та відповідних доказів, які б спростували висновки, викладені в рішенні господарського суду першої інстанції, та всупереч вимог статті 33 Господарського процесуального кодексу України не доведені ті обставини, на які апелянт посилався, як на підставу своїх вимог.

З урахуванням наведених правових положень та встановлених обставин даної справи, колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги необґрунтованими, оскільки вони спростовуються зібраними по справі доказами.

Таким чином, на думку колегії суддів, під час розгляду справи її фактичні обставини були встановлені судом першої інстанції на підставі всебічного, повного і об'єктивного дослідження поданих доказів; висновки суду відповідають цим обставинам, юридична оцінка надана їм з вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді рішення, у звязку з чим апеляційну скаргу ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю Керуюча компанія Сумитехнобудсервіс, м. Суми, а рішення господарського суду Сумської області - без змін.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст. ст. 99, 101, ч.1 ст.103, ст.105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю Керуюча компанія Сумитехнобудсервіс, м. Суми залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Сумської області від 03.12.2015р. у справі № 920/996/15 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складений 17.03.2016 року.

Головуючий суддя Терещенко О.І.

Суддя Сіверін В. І.

Суддя Тихий П.В.