РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2016 року Справа № 903/1117/15

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Мамченко Ю.А.

судді Саврій В.А. ,

судді Павлюк І. Ю.

при секретарі Німчук А.М.

за участю представників сторін:

позивача: не з'явився

відповідача: не з'явився

розглянувши апеляційну скаргу позивача Вищого навчального закладу "Відкритий міжнародний університет розвитку людини "Україна" на рішення господарського суду Волинської області від 05.01.2016 року у справі №903/1117/15 (суддя Якушева І.О.)

за позовом Вищого навчального закладу "Відкритий міжнародний університет розвитку людини "Україна"

до Приватного підприємства "КРП"

про встановлення сервітуту на площі спільного користування

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Волинської області (головуючий суддя Якушева І.О., суддя Пахолюк В.А., суддя Дем'як В.М.) від 05 січня 2016 року у справі №903/1117/15 було відмовлено у задоволенні позову Вищого навчального закладу "Відкритий міжнародний університет розвитку людини "Україна" (надалі - позивач) до Приватного підприємства "КРП" (надалі - відповідач) про встановлення сервітуту на площі спільного користування /а.с. 153-156/.

Вказане рішення обґрунтовано тим, що оскільки за загальним правилом особа, яка користується сервітутом, зобов'язана вносити плату за користування майном, а наявності виняткових обставин, які б давали підстави встановлювати безоплатний, позивачем не доведено, правові підстави для задоволення позову та встановлення безоплатного сервітуту, відсутні.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач - Вищий навчальний заклад "Відкритий міжнародний університет розвитку людини "Україна" звернувся до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Волинської області від 05 січня 2016 року у справі №903/1117/15 і прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі /а.с. 162-164/. Обґрунтовуючи свої вимоги апелянт посилається на порушення господарським судом Волинської області норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт зазначає, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що університет має власне приміщення: два поверхи (7-8) і технічний (9), загальною площею 976,1 кв.м. за адресою м.Луцьк, вул.Карбишева, 2, які використовуються та орендує у цьому ж будинку у ПП. "КРП" приміщення: шість поверхів (1-6) загальною площею 3780 кв.м., але користуватись ним не має можливості, оскільки відповідач чинить перешкоди. Судом не було надано належної оцінки тому, що 28.05.2014 року цінним листом направлявся лист №1/25-182 про погодження безстрокового та безоплатного сервітуту на площі спільного користування та укладання відповідного договору та 16.04.2015 року вдруге направлявся лист щодо погодження безстрокового та безоплатного сервітуту на площі спільного користування та укладання відповідного договору. Жодних заперечень з боку відповідача щодо встановлення сервітуту на умовах визначених у листах не надходило, а навпаки у судовому засіданні представник відповідача погодився із встановленням сервітуту на певних умовах, тобто частково визнав позовні вимоги на що також суд першої інстанції не зверну уваги. У своїх додаткових поясненнях відповідач посилався на цілісність будівлі по вул.Карбишева, 2 та єдині системи газо-, водо-, світлопостачання знаходяться на балансі позивача, а відтак за їх користування не може здійснюватися плата відповідачу. Судом було проігноровано положення Закону України "Про житлово-комунальні послуги" та Постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та при будинкових територій" згідно з якими у частині методики визначення платності сервітуту (витрат щодо утримання площ спільного користування). Суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотань щодо витребування технічних паспортів з органів БТІ та призначення будівельно-технічної експертизи, посилаючись на те, що у позові відмовлено через відсутність правових підстав, а відтак є можливим позбавлення права позивача доведення своєї позиції, зокрема через призначення експертизи та витребування необхідних документів, які стосуються безпосередньо предмету позову.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 10 лютого 2016 року у справі №903/1117/15 було поновлено строк на апеляційне оскарження, прийнято апеляційну скаргу позивача до провадження та призначено дату судового засідання на 24 лютого 2016 року /а.с.160-161/.

Вищим навчальним закладом "Відкритий міжнародний університет розвитку людини "Україна" по тексту апеляційної скарги було заявлено клопотання про призначення по справі №903/1117/15 судової будівельно-технічної експертизи.

Згідно з абзацом другим пункту другого Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №4 від 23.03.2012 року «Про деякі питання практики призначення судової експертизи» судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Апеляційний господарський суд відмовив в задоволені даного клопотання, оскільки за приписами статті 41 ГПК України експертиза призначається, коли для вирішення справи необхідні специфічні знання в певній галузі і призначення судової експертизи є правом господарського суду, яке він використовує для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні спору і потребують спеціальних знань. Матеріали справи містять необхідні докази для вирішення спору без залучення експертів.

Протоколом автоматизованої зміни складу колегії суддів від 24 лютого 2016 року на підставі розпорядженням керівника апарату Рівненського апеляційного господарського суду від 24 лютого 2016 року у справі №903/1117/15, у зв'язку із перебуванням у відпустці судді Дужича С.П. та відповідно до пункту 6.3. Засад використання автоматизованої системи документообігу суду було внесено зміни до складу колегії суддів та визначено наступний її склад: головуючий суддя Мамченко Ю.А., суддя Саврій В.А., суддя Павлюк І.Ю. /а.с.171-172/.

24 лютого 2016 року від апелянта надійшло клопотання про перенесення розгляду справи та продовження термінів її розгляду /а.с. 174-175/.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 24 лютого 2016 року у справі №903/1117/15 було відкладено розгляд апеляційної скарги на 16 березня 2016 року /а.с.177-178/.

Відповідач своїм правом, передбаченим статтею 96 ГПК України, не скористався, відзиву на апеляційну скаргу не надав.

Представники позивача та відповідача в судове засідання не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили. Про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином /а.с.182-185/.

Враховуючи те, що судом вчинено всі необхідні дії для належного повідомлення всіх учасників провадження у справі про час і місце розгляду справи, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні за відсутності представників позивача та відповідача за наявними у справі матеріалами, у відповідності до вимог статті 101 ГПК України.

Крім того, відповідно до пункту 2 ухвали Рівненського апеляційного господарського суду від 24 лютого 2016 року сторонам роз'яснювалося, що неявка їх представників в судове засідання не є перешкодою для розгляду апеляційної скарги по суті за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що у задоволенні вимог апеляційної скарги слід відмовити, рішення місцевого господарського суду - залишити без змін.

При цьому колегія суддів виходила з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 19.09.2002 року між спільним українсько-російським підприємством "Укрбашнафта" та ВНЗ "Відкритий міжнародний університет розвитку людини "Україна" (надалі - університет "Україна") було укладено договір купівлі продажу №19-09 БД, згідно з умовами якого університет "Україна" отримав у власність 976,1 кв.м. приміщень, що розташовані у м. Луцьку по вул. Карбишева, 2 (7, 8 поверх та технічний поверх).

20.09.2002 року між університетом "Україна", ПП "КРП" та підприємством "Центр професійної, медичної та соціальної реабілітації "Надія" ВОБФ "Фонд розвитку людини" було укладено угоду № 1 про спільне користування площами загального призначення у приміщенні, що знаходиться за адресою: м. Луцьк, вул. Карбишева, 2 та належать кожному з них у відповідній частині на праві власності.

Пунктом 2 угоди №1 від 20.09.2002 року було визначено, що площі спільного користування визначаються згідно з технічним паспортом, виданим БТІ і відповідно становлять: Луцький інститут розвитку людини Університету "Україна" - 27,1 кв.м.; ПП "КРП" - 185, 8 кв.м.; Центр професійної, медичної та соціальної реабілітації "Надія" - 278,4 кв.м..

Пунктом 3 угоди №1 від 20.09.2002 року було передбачено, що спільне користування здійснюється сторонами на безоплатній основі.

Рішенням господарського суду Волинської області від 02.09.2014 року у справі №903/757/14 було встановлено, що угода №1 від 20.09.2002 року втратила свою чинність, оскільки сторона за договором - підприємство "Центр професійної, медичної та соціальної реабілітації Надія" ВОБФ "Фонд розвитку людини" згідно з договором купівлі-продажу від 10.03.2003 року продало свою частку ПП "КРП".

Причиною звернення позивача в жовтні 2015 року з позовом до суду про встановлення сервітуту стало те, що відповідач в добровільному порядку не бажав розглядати та погоджувати з позивачем умови сервітуту на площі спільного користування.

Як зазначав позивач, іншим чином користуватись своєю частиною нежитлових приміщень він не має змоги з технічних причин.

У відповідності із частиною 1 статті 402 Цивільного кодексу України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту (частина 3 статті 402 Цивільного кодексу України).

На підтвердження звернення до відповідача з вимогою про встановлення сервітуту позивач посилався на те, що він листом №1/25-182 від 28.05.2014 року /а.с.24/ просив відповідача погодити право користування (сервітут) спільними приміщеннями по вул. Карбишева, 2 у м. Луцьку для задоволення потреби проходу працівників, відвідувачів та студентів.

Факт надіслання листа підтверджується описом вкладення /а.с.25/.

Отже, перш ніж звертатися до суду, позивач вживав заходи щодо досягнення домовленості з відповідачем про встановлення сервітуту.

Недосягнення домовленості не залежало від волі позивача: лист №1/25-182 від 28.05.2014 року, надісланий відповідачу за адресою його місцезнаходження: м.Луцьк, вул.Карбишева, 2, повернувся за закінченням терміну зберігання.

Обґрунтовуючи порушення його права як власника нежитлових приміщень, позивач посилався на те, що відповідач не допускає його до приміщень, які знаходяться на 7, 8 поверсі, до технічного поверху.

В суді першої інстанції позивачем надавалися докази того, що 17.06.2014 pоку працівники Луцького інституту: директор ОСОБА_2, співробітники інституту ОСОБА_3, ОСОБА_4 в присутності дільничного інспектора ОСОБА_5 намагалися потрапити до приміщень, з метою отримання речей, які належать інституту. Але, коли вони під'їхали до будинку, перед ними закрили вхідні двері і, незважаючи на прохання, до приміщень, які належать інституту, не впустили /акт- а.с.14/.

27.09.2015 року комісією в складі директора Луцького інститут розвитку людини ОСОБА_2, членів комісії: ОСОБА_3, ОСОБА_6, з відеофіксацією, об 11 год. зафіксовано факт недопуску до приміщень сьомого, восьмого, дев'ятого поверхів, приміщення котельні, сходів та ліфтів по вул. Карбишева, 2.

На підтвердження вказаних фактів позивачем додано господарському суду Волинської області акти недопуску /а.с.14, 15/, оптичний диск з відеоматеріалом недопуску /а.с.44/.

11.12.2015 року відповідачем не було допущено до приміщень представника позивача ОСОБА_6, на підтвердження чого представником позивача було додано оптичний диск з відеоматеріалом /а.с.94/.

30.09.2015 року позивачем було повідомлено Луцький міський відділ УМВС України у Волинській області про вчинення кримінальних правопорушень, передбачених статтями 206-2, 356 Кримінального кодексу України /а.с.16/. Вказане звернення зареєстроване 02.10.2015 року за № 22695.

Враховуючи вищевикладені обставини справи, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду вважає за необхідне зазначити наступне.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, зокрема, статтею 1 Першого протоколу до неї (1952 року) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до частини 4 статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу (стаття 16 Цивільного кодексу України).

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 395 Цивільного кодексу України одним із видів речових прав на чуже майно є право користування (сервітут).

У відповідності із частиною 1 статті 401 Цивільного кодексу України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

За приписами статті 401 Цивільного кодексу України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій особі, конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Таким чином, сервітут - це право обмеженого користування чужим майном.

Потреба встановлення сервітуту виникає у тих випадках, коли власник майна не може задовольнити свої потреби будь - яким іншим способом.

Отже, підставою встановлення сервітуту є відсутність у будь-якої особи, в тому числі й у власника майна, можливості задовольнити свої потреби іншим способом, окрім як встановлення права користування чужим майном - сервітуту.

Статтею 404 Цивільного кодексу України визначено правові підстави користування чужим нерухомим майном, а саме, право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

У відповідності із статтею 402 Цивільного кодексу України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

Зі змісту вказаної статті вбачається, що встановлення сервітуту здійснюється у таких правових формах, як договір, закон, заповіт або рішення суду.

Цей перелік є вичерпним.

Таким чином, судове рішення є окремою формою сервітуту.

При цьому, підставою для такої форми сервітуту є відсутність домовленості сторін.

Відповідно до частини 3 статті 403 Цивільного кодексу України особа, яка користується сервітутом, зобов'язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Зазначена норма встановлює принцип оплатності користування чужим майном, так звану презумпцію від платності сервітуту. Водночас, законодавець передбачив й можливість безоплатного використання, що повинно бути визначено відповідною правовою підставою.

З дослідженого місцевим господарським судом та перевіреного апеляційною інстанцією вбачається, що відповідач заперечував вимогу позивача про встановлення безоплатного сервітуту, посилаючись на те, зміст сервітуту передбачає платність за користування майном, подав пропозиції щодо розміру плати за сервітут, що розцінюється судами як згода на встановлення сервітуту, але платного. Відповідач пояснив, що він несе витрати на утримання приміщень: на опалення, прибирання, охорону.

Проте, позивач на пропозицію відповідача встановити платний сервітут не погодився, наполягав на встановленні безоплатного, мотивованих пояснень, чому має бути встановлено саме безоплатний сервітут, не подав.

Право визначення розміру плати за користування, встановлене сервітутом, належить суб'єктам сервітутних відносин. При визначенні розміру плати, сторони повинні виходити з того, що плата повинна бути адекватною тим обмеженням та незручностям, які буде нести власник при реалізації свого права на майно, обтяженого сервітутом.

Місцевий господарський суд прийшов до правильного висновку, що оскільки за загальним правилом особа, яка користується сервітутом, зобов'язана вносити плату за користування майном, а наявності виняткових обставин, які б давали підстави встановлювати безоплатний, позивачем не доведено, правові підстави для задоволення позову та встановлення безоплатного сервітуту, відсутні.

Зважаючи на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в позові через відсутність правових підстав для встановлення безоплатного сервітуту.

Інші доводи скаржника не заслуговують на увагу, оскільки їм була надана вичерпна правова оцінка судом першої інстанції на підставі наданих сторонами доказів, які відповідно до статей 33, 34 ГПК України засвідчують певні обставини і на яких ґрунтується висновок суду.

Відповідно до пункту 1 статті 103 Господарського процесуального кодексу України апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а скаргу без задоволення.

Враховуючи вищевикладені обставини справи та зважаючи на наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів прийшла до висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 99, 101, 103, 105 ГПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Волинської області від 05.01.16 року у справі №903/1117/15 залишити без змін, апеляційну скаргу Вищого навчального закладу "Відкритий міжнародний університет розвитку людини "Україна" - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Справу № 903/1117/15 повернути господарському суду Волинської області.

Головуючий суддя Мамченко Ю.А.

Суддя Саврій В.А.

Суддя Павлюк І. Ю.