КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" березня 2016 р. Справа№ 6/283-52/69

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дикунської С.Я.

суддів: Алданової С.О.

Коршун Н.М.

при секретарі Драчук Р.А.

за участю представників:

від позивача Селезньова О.О. - дов. № 318 від 24.02.2016 року

від відповідача не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Житлово-будівельного кооперативу «Квазар-6»

на рішення господарського суду міста Києва

від 26.03.2015 року (суддя Стасюк С.В.)

у справі № 6/283-52/69

за позовом Публічного акціонерного товариства

«Акціонерна компанія «Київводоканал»

(далі - ПАТ «АК «Київводоканал»)

до Житлово-будівельного кооперативу «Квазар-6»

(далі - ЖБК «Квазар-6»)

про стягнення заборгованості

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 26.03.2015 р. у справі № 6/283-52/69 позов Публічного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал" задоволено частково, стягнуто з Житлово-будівельного кооперативу "Квазар-6" на користь Публічного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал" заборгованість за надані послуги з водопостачання та водовідведення в розмірі 46 332, 61 грн., інфляційні втрати в розмірі 6 548, 61 грн., 528, 82 грн. державного мита та 88, 48 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу, в іншій частині позову відмовлено.

Не погодившись із згаданим рішенням, ЖБК "Квазар-6" оскаржив його в апеляційному порядку, просив скасувати та в позові відмовити. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що рішення місцевим судом постановлено з порушенням норм матеріального права, обставини, які судом визнано встановленими не було доведено в судовому засіданні, висновки суду не відповідають обставинам справи тощо.

21.05.2015 р. від ПАТ «АК«Київводоканал» надійшли заперечення на апеляційну скаргу, в яких позивач не погоджувався із доводами апелянта, просив не брати їх до уваги, проте задовольнити позовні вимоги ПАТ «АК «Київводоканал» до ЖБК «Квазар-6» про стягнення боргу за надані послуги з постачання питної води та приймання стічних вод через приєднанні мережі у розмірі 17 643, 29 грн.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 02.07.2015 р. апеляційну скаргу Житлово-будівельного кооперативу "Квазар-6" задоволено частково, рішення господарського суду міста Києва від 26.03.2015 р. у справі №6/283-52/69 змінено, позов Публічного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал" задоволено частково, стягнуто з Житлово-будівельного кооперативу "Квазар-6" на користь Публічного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал" заборгованість за надані послуги з водопостачання та водовідведення в розмірі 18 382, 81 грн., інфляційні втрати в розмірі 343, 57 грн., 187, 27 грн. державного мита та 31, 33 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу, стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал" на користь Житлово-будівельного кооперативу "Квазар-6" судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 670, 93 грн.

Постановою Вищого господарського суду України від 20.01.2016 р. касаційну скаргу Житлово-будівельного кооперативу "Квазар-6" задоволено частково, постанову Київського апеляційного господарського суду від 02.07.2015 р. скасовано, справу № 6/283-52/69 направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції в іншому складі.

Відповідно до автоматизованого розподілу справ між суддями, справу № 6/283-52/69 за апеляційною скаргою Житлово-будівельного кооперативу "Квазар-6" передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя Дикунська С.Я., судді: Алданова С.О., Коршун Н.М.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 29.01.2016 року апеляційну скаргу Житлово-будівельного кооперативу «Квазар-6» прийнято до провадження та розгляд справи призначено на 16.02.2016 року.

Представник відповідача (апелянта) доводи апеляційної скарги підтримав, просив рішення господарського суду міста Києва скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Представник позивача в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечив, просив залишити її без задоволення, рішення господарського суду міста Києва як законне та обґрунтоване - без змін, натомість просив додатково стягнути кошти за питну воду, використану для виготовлення гарячої води.

В судовому засіданні 16.02.2016 року на підставі ст. 77 ГПК України було оголошено перерву до 15.03.2016 року.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, дослідивши долучені до матеріалів справи письмові докази, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що скарга не підлягає задоволенню.

Так, господарським судом міста Києва розглянуто позовні вимоги ПАТ «АК «Київводоканал» до ЖБК «Квазар-6» про стягнення 61 790, 97 грн. заборгованості за надані послуги з водопостачання та водовідведення, 8 733, 48 грн. інфляційних витрат, а всього: 70 524, 45 грн. Позовні вимоги обґрунтовано неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за договором № 6900/4-06 від 2 липня 1999 року (далі - Договір), зокрема, в порушення умов Договору не в повному обсязі сплачено вартість послуг з водопостачання та водовідведення, в зв'язку з чим станом на 01.12.2006 року у нього утворилась заборгованість за період з 01.06.2002 року по 01.12.2006 року в розмірі 61 791, 02 грн., а також позивачем нараховано відповідачу збитки від зміни індексу інфляції в розмірі 8 733, 48 грн. тощо.

Відповідач заперечив проти нарахованого позивачем понаднормативного об'єму води за непрацюючим лічильником, який наведено в розрахунку позивача, посилаючись на те, що для визначення середньоденного обсягу витрат води Дніпровське басейнове управління водних ресурсів 09.06.2011 року погодило нормативний розрахунок водоспоживання та водовідведення ЖБК «Квазар-6» - 77,0 куб.м. на добу, що й відповідає розрахунку відповідача за показниками працюючого без порушень лічильника, встановленого 26.12.2006 року. Крім цього, відповідач зазначив, що на наданих позивачем накладних про встановлення лічильників відсутні підписи відповідача, надані позивачем платіжні вимоги не відповідають затвердженій законом формі, наголошував на відсутності двосторонніх актів про надання послуг з постачання води та доказів надіслання відповідачу платіжних вимог, а також на балансі відповідача відсутній бойлер, відтак у позивача відсутні підстави для стягнення з відповідача вартості води, яка йде на підігрів тощо.

Суд першої інстанції, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, розглянувши подані сторонами матеріали, дійшов висновку про обґрунтованість частини цих вимог, відтак позов задовольнив частково.

Так, задовольняючи позов частково, місцевий господарський суд встановив, що обсяг поставленої відповідачу води позивач обґрунтував маршрутними картами, які містять у графі «стан лічильника» позначки «2» та «3», що свідчить відповідно «лічильник не працює», «немає доступу до лічильника» й підтверджує факт знаходження лічильника в неробочому стані з 13.01.2014 року. В зв»язу з цим було встановлено, що відповідачем не проведено заміни водоміра старого типу на новий лічильник, хоча мало бути це зроблено, тому водокористування вважалось без обліковим з вини абонента, а кількість використаної води визначалася за середньодобовою витратою води згідно п. 11.2 Правил № 65. Одночасно місцевим судом встановлено, що згідно розрахунку позивача середньодобова норма витрат ЖБК «Квазар-6» води в період з червня 2002 року по 08.12.2003 року становила 101,67 куб.м. на добу, а в період з 14.01.2004 року по листопад 2006 року - 110,15 куб.м., виходячи з даних розрахунків, неналежного виконання відповідачем зобов'язань за Договором з оплати наданих в період з 01.06.2002 року по 01.12.2006 року послуг, позивачем заявлено до стягнення з відповідача заборгованість в сумі 61 791, 02 грн. та 8 733, 48 грн. інфляційних витрат.

В свою чергу, відповідачем заперечувалось нарахування позивачем понаднормативного об'єму води за непрацюючим лічильником, який наведено в розрахунку позивача, адже для визначення середньоденного обсягу витрат води Дніпровське басейнове управління водних ресурсів 09.06.2011 року погодило відповідачу нормативний розрахунок водоспоживання та водовідведення в розмірі 77,0 куб. м. на добу, який відповідає розрахунку відповідача за показниками працюючого без порушень лічильника, встановленого 26.12.2006 року. Таким чином, на думку відповідача, показники споживання питної води протягом спірного періоду, коли не працював лічильник, в обсязі 101,67 куб. м. за добу та 110,15 куб.м. за добу є завищеними позивачем. Крім цього, матеріали справи не містять доказів на підтвердження дій відповідача щодо звернення з обгрунтовуючими документами та проведення звіряння розрахунків, як це передбачено умовами Договору. Натомисть відповідачем заявлено клопотання про застосування строків позовної давності, яке не підлягає задоволенню, оскільки відповідач частково розрахувався за надані позивачем послуги з постачання води та прийняття стічних вод, що свідчить про визнання відповідачем боргу.

Одночасно місцевим судом відмовлено в задоволенні вимог як необґрунтованих щодо правомірності набуття позивачем коштів за обсяги води для підігріву, оскільки такі суперечать вимогам ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» й позивачем не доведено факту, що він є виробником комунальної послуги з централізованого постачання гарячої води, відтак здійснивши перерахунок розміру заборгованості за Договором встановив, що заборгованість відповідача перед позивачем за послуги з водопостачання та водовідведення за період 01.06.2002 року по 01.12.2006 року складає 46 332, 61 грн.

Постановляючи рішення в частині вимог позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат місцевий суд посилався на приписи ст. 625 ЦК України й вважав, що підстав для стягнення інфляційних втрат щодо заборгованості по оплаті поставленої питної води, що йде на підігрів, немає, у відповідача не існує заборгованості за цим видом послуг, тому здійснивши власний розрахунок встановив, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню інфляційні втрати в розмірі 6 548, 61 грн..

Апеляційний господарський суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції як підставними та обґрунтованими обставинами та матеріалами справи.

Так, як встановлено в ході судового розгляду даного спору, 02.07.1999 року між позивачем (постачальником) та відповідачем (абонентом) укладено Договір, за умовами п. 1.1 якого постачальник зобов'язався забезпечити абоненту постачання питної води та прийняти від абонента каналізаційні стоки, а абонент - сплатити за вищезазначені послуги на умовах Договору та Правил користування системами комунального водопостачання в містах і селищах України, затверджених наказом Голови Держитлокомунпослуг України від 01.07.1994 року № 65 (далі - Правила).

За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві цю послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, які встановлено договором (ст.ст.901, 903 ЦК України).

Договірні відносини щодо користування системами централізованого комунального водопостачання здійснюються виключно на договірних засадах на підставі Законів України «Про питну воду і питне водопостачання» та «Про житлово-комунальні послуги». Істотні умови договору між виробником та споживачем послуг з централізованого водопостачання та водовідведення визначаються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про питну воду та питне водопостачання" Правила № 65 є частиною законодавства у сфері питної води та питного водопостачання.

У відповідності до ст. 22 цього Закону одним з основних обов'язків споживача є своєчасне внесення плати за використану воду.

Рахунки за воду складаються на підставі тарифів, що діють у даній місцевості або населеному пункті. Тарифи на користування послугами встановлюються відповідно до чинного законодавства України без будь-яких додаткових узгоджень з абонентом, що передбачено пунктами 1.10, 12.5 Правил № 65.

Згідно розпорядження Київської міської державної адміністрації "Про встановлення тарифів на послуги водопостачання та водовідведення" № 1680 від 28.08.2002 року, відповідачу надаються послуги з розрахунку 0,68 грн. (без ПДВ) за 1 куб. м. води, як споживачу І групи.

Відповідно до п. 11.1 та п.п а) п. 12.3 Правил № 65 кількість води, використаної абонентами, визначається за показниками повірених у встановленому порядку водолічильників та інших приладів обліку, які мають бути опломбовані. Розрахунки за воду здійснюються з підприємствами (за винятком ЖЕО), як правило, один раз на місяць.

За умовами п. 3.1. Договору кількість води, яка подається постачальником та використовується абонентом, визначається за показниками водолічильників, зареєстрованих постачальником. Зняття показників водолічильників здійснюється, як правило, щомісячно представником постачальника спільно з представником абонента.

Якщо водолічильники тимчасово знято представником постачальника або їх зіпсовано не з вини абонента, кількість використаної води визначається за середньодобовою витратою за останні два розрахункові місяці за показниками водолічильників. У разі тривалості роботи водолічильників менше 2-х місяців кількість води визначається за період роботи водолічильника не менше 10-днів. Такий порядок зберігається до установки нового водолічильника і перерахунок за попередній час не провадиться (п. 3.2 Договору, п. 11.2. Правил № 65).

Якщо водолічильники відсутні, постачальник визначає інший засіб обліку використаної води, передбачений Правилами № 65 (п. 3.3 Договору).

Кількість стічних вод, які надходять у каналізацію, визначається за кількістю води, що надходить із комунального водопроводу та інших джерел водопостачання, згідно до показників водолічильника (п. 3.4 Договору, п. 21.1 Правил № 65).

Відповідно до п. 3.7 Договору, у разі незгоди щодо кількості або вартості послуг абонент зобов'язаний у п'ятиденний термін з дня представлення постачальником платіжних документів до банківської установи, направити повноважного представника з обгрунтовуючими документами для проведення звірки розрахунків та підписання відповідного акту в цей же термін. При невиконанні цієї умови дані постачальника вважаються прийнятими абонентом.

В матеріалах справи немає доказів на підтвердження звернення відповідача з обгрунтовуючими документами та проведення звіряння розрахунків, однак на момент укладання Договору згідно акту обстеження від 02.07.1999 року будинок № 11 по вул. Лук'янівська в м. Києві (ЖБК "Квазар-6") вже був обладнаний водоміром типу ВТ-50 за № 508000, який знаходився у не справному стані та ремонту не підлягав. Крім цього, постачальником неодноразово зверталась увага абонента на необхідність заміни водомірного вузла під новий тип лічильника, оскільки цих вимог виконано не було постачальником було проведено заміну водоміра старого типу на новий лічильник, що свідчить про переобладнання водомірного вузла під новий тип лічильника.

Абонент на підставі п. 4.19 Правил 65 відповідає за цілісність та збереження водолічильників, пломб і з'єднань водолічильника, запірної арматури, манометра та іншого обладнання водомірного вузла незалежно від місця його знаходження.

У разі пропажі або виходу з ладу водолічильника чи його з'єднань, а також псування від морозу або гарячої води абонент зобов'язаний придбати новий водолічильник або сплатити вартість його демонтажу, ремонту та встановлення.

У відповідності до п. 4.20 Правил № 65 у випадку, коли витрата води у абонента значно знизилася, збільшилася або витрата води у абонента не відповідає каліброві встановленого водолічильника, абонент зобов'язаний перемонтувати водомірний вузол згідно вимог та умов Водоканалу.

Якщо в зазначений термін умови Водоканалу не виконані або абонент переобладнав водомірний вузол на свій лад, водокористування вважається безобліковим з вини абонента і розрахунок за воду виконується відповідно до п. 9.6 цих Правил з дня виписування останнього рахунку до дня виконання вимог та умов Водоканалу.

Як вище згадувалось, згідно п. 11.2. Правил № 65 та п. 3.2. Договору, якщо вести облік води за водолічильником неможливо з причин, що не залежать від абонента, кількість використаної води визначається за середньодобовою витратою за попередні два розрахункові місяці. У разі тривалості роботи приладів обліку менше 2-х місяців кількість води визначається за роботою водолічильника не менше 10 днів.

Враховуючи те, що відповідачем не було проведено заміну водоміра старого типу на новий лічильник, водокористування вважається безобліковим з вини абонента, а кількість використаної води визначається за середньодобовою витратою води згідно п. 11.2 Правил № 65.

Відповідно до п. 3.13 Правил суб'єкти господарювання, у яких теплові пункти (котельні) перебувають на балансі або яким вони передані в управління, повне господарське відання, користування, концесію, здійснюють розрахунки з виробником на основі укладених договорів за весь обсяг питної води, яка відпущена з систем водопостачання і використана на потреби гарячого водопостачання та інші потреби, а також розраховуються за власний обсяг водовідведення. Обсяг питної води, поданої до теплових пунктів (котелень), фіксується засобами обліку, які встановлені на межі балансової належності.

Крім цього, за приписами ч. 1 ст. 19 Закону України "Про питну воду та питне водопостачання" послуги з питного водопостачання надаються споживачам підприємством питного водопостачання на підставі договору.

Оскільки умови Договору передбачають постачання позивачем відповідачу питної води і не містять зобов'язань відповідача оплачувати вартість води, яка буде постачатись йому з теплових пунктів, які не знаходяться на його обліку, у вигляді гарячої води, за відсутності в матеріалах справи належних доказів наявності на балансі відповідача теплових пунктів або котелень, з яких здійснюється постачання гарячої води, вимоги позивача про стягнення з відповідача вартості холодної води, яка була поставлена позивачем на теплові пункти для підігріву є необґрунтованими.

Таким чином, позивачем безпідставно включено до розрахунку основного боргу суму заборгованості за надані послуги з постачання холодної води для її підігріву та щодо теплових пунктів, які не перебувають на балансі відповідача, а відтак правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача вартості холодної води, яка іде на підігрів немає.

Відповідно до п. 3.7 Правил розрахунки за спожиту питну воду та скид стічних вод здійснюються усіма споживачами щомісячно відповідно до умов договору.

Споживачі питної води зобов'язані на підставі ч. 2 ст. 22 Закону України "Про питну воду та питне водопостачання" своєчасно вносити плату за використану питну воду відповідно до встановлених тарифів на послуги централізованого водопостачання і водовідведення. Отже, відповідач зобов'язаний оплачувати надані послуги з постачання питної води та її водовідведення, а також за водовідведення обсягів води, яка обліковується позивачем за водовідведення гарячої води.

Положеннями ст. 193 ГК України та ст.ст. 525, 526, 530, 612 ЦК України передбачено, що зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства; одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається, якщо інше не передбачено договором або законом. Якщо у зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у встановлений договором або законом строк.

Матеріалами справи підтверджено факт надання позивачем в період з 01.06.2002 року по 01.12.2006 року послуг з водопостачання та водовідведення, а також є підтвердження часткового розрахунку відповідача за надані позивачем послуги з постачання води та прийняття стічних вод, тому місцевий суд правомірно задовольнив позовні вимоги в частині стягнення основного боргу.

Апеляційний господарський суд погоджується із розрахунком місцевого суду суми основного боргу й вважає, що стягненню з відповідача підлягає 46 332,61 грн.

Порушенням зобов'язання на підставі ст. 610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням визначених змістом зобов'язання умов (неналежне виконання).

За порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених ГК України, іншими законами та договором (ч. 2 ст. 193, ч. 1 ст. 216 та ч. 1 ст. 218 ГК України).

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Оскільки відповідач у встановлений Договором строк свого обов'язку по перерахуванню коштів не виконав, допустив прострочення виконання грошового зобов'язання, відповідно наявні підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

В зв'язку з цим апеляційний господарський суд погоджується із здійсненим місцевим судом розрахунком заявлених до стягнення інфляційних втрат та вважає, що з відповідача підлягають стягненню 6 548,61 грн. інфляційних втрат.

Як встановлено матеріалами справи, відповідачем було подано заяву про застосування строку позовної давності щодо сплати боргу.

Так, на підставі ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Відповідно до ст. 260 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими ст.ст. 253 - 255 цього Кодексу.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок ( ст. 253 ЦК України ).

Позовна давність на підставі ч. 2 ст. 9 ЦК України та ч. 1 ст. 223 ГК України має застосовуватися до вимог, які випливають з майново-господарських зобов'язань, визначених ст. 175 ГК України (п. 1.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.13 року № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів").

При цьому, позовна давність за позовами, пов'язаними з простроченням почасових платежів (проценти за користування кредитом, орендна плата тощо), обчислюється окремо за кожним простроченим платежем (п. 4.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.13 року № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів").

Апеляційний господарський суд вважає, що місцевий суд дійшов правомірного висновку про те, що позивачем строк позовної давності не пропущено, адже відповідачем частково періодично здійснено сплату платежів за водопостачання -вчинено дії, які свідчать про визнання боргу, а тому заява відповідача в частині застосування строку позовної давності по основному боргу є такою, що задоволенню не підлягає.

За таких обставин, апеляційний господарський суд погоджується з висновками місцевого суду, як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи відповідача по суті апеляційної скарги, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Керуючись ст.ст. 99, 101-103, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Житлово-будівельного кооперативу «Квазар-6» залишити без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 26.03.2015 року у справі № 6/283-52/69 - без змін.

Матеріали справи № 6/283-52/69 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанову може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя С.Я. Дикунська

Судді С.О. Алданова

Н.М. Коршун