ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

"01" березня 2016 р. Справа № 911/4661/15

Суддя господарського суду Київської області Подоляк Ю.В., розглянувши справу

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Українка
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вересень», Київська обл., Васильківський р-н, с. Вінницькі Стави
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет споруФізична особа-підприємець ОСОБА_2, м. Київ
про визнання недійсним договору
за участю представників:

позивача:ОСОБА_1 паспорт, ОСОБА_3 дов. від 22.02.2016
відповідача:ОСОБА_4 дов. від 18.12.2015 № 8, ОСОБА_5 дов. від 29.12.2015 № 07
третьої особи:ОСОБА_5 дор. від 29.12.2015 № 9-с
суть спору:

До господарського суду Київської області надійшла позовна заява Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вересень» (далі відповідач), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (далі третя особа) про визнання недійсним договору оренди нежитлового приміщення від 01.04.2015 № 1, укладеного між сторонами у справі.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач не є власником обєкту оренди за спірним договором та оскаржуваний договір було підписано зі сторони відповідача особою, яка не мала відповідних повноважень, а тому оскаржуваний договір підлягає визнанню недійсними на підставі ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України.

В процесі розгляду справи позивач подав до суду зміни та уточнення до позовної заяви від 01.02.2016, відповідно до яких позивач просить суд визнати недійсним договір оренди нежитлового приміщення від 01.04.2015 № 1, укладений між сторонами у справі та застосувати наслідки недійсності правочину стягнувши з відповідача сплачену позивачем орендну плату за зазначеним договором в розмірі 75000 грн.

Також позивач подав до суду заяву про збільшення розміру позовних вимог від 29.02.2016, якою в порядку ст. 22 ГПК України збільшив розмір позовних вимог та просить суд визнати недійсним договір оренди нежитлового приміщення від 01.04.2015 № 1, укладений між сторонами у справі та застосувати наслідки недійсності правочину стягнувши з відповідача сплачену позивачем орендну плату за зазначеним договором в розмірі 80000 грн.

За таких обставин, в даному провадженні суд розглядає остаточні вимоги позивача про визнання недійсним договору оренди нежитлового приміщення від 01.04.2015 № 1, укладеного між сторонами у справі та застосування наслідків недійсності правочину шляхом стягнення з відповідача сплаченої позивачем орендної плати за зазначеним договором в розмірі 80000 грн.

Присутні в судовому засіданні представники позивача повністю підтримали позовні вимоги в редакції заяви про збільшення розміру позовних вимог від 29.02.2016 та просять суд їх задовольнити з мотивів викладених в позові.

Присутні в судовому засіданні представники відповідача проти позовних вимог заперечили, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву, які зводяться до того, що позивачем не доведено підстав з яким закон повязує недійсність правочину, у звязку з чим просять суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

Присутній в судовому засіданні представник третьої особи усно проти позовних вимог заперечив.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та третьої особи, присутніх в судовому засіданні, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд

встановив:

Між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 далі позивач та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 далі третя особа у справі було укладено договір оренди нежитлового приміщення від 01.02.2013 № 1 (далі договір), відповідно до умов якого третя особа орендодавець зобовязалась передати позивачу орендареві у строкове, платне користування, а орендар зобовязався прийняти у строкове, платне користування нежитлові приміщення, що визначені у цьому договору (надалі приміщення, що орендується) (п. 1.1 договору).

Відповідно до п. 1.2 договору адреса кафе «Поплавок», у якому знаходиться приміщення, що орендуються: м. Київ, вул. Набережно-Корчуватська, 27а.

Згідно п. 1.3 договору загальна площа приміщення, що орендується 250 кв.м.

Пунктом 1.6 договору передбачено, що в оренду разом з приміщенням додатково передається майно, що вказане в додатку № 1.

Строк оренди приміщення, що орендується, складає 2 роки та 11 місяців з дати прийняття приміщень, що орендуються, за актом приймання-передачі (п. 4.1 договору).

Цей договір вважається укладеним з дати його підписання та набирає чинності з дати підписання додатку № 1 (акту прийому-передачі нежитлового приміщення (п. 10.2 договору).

На виконання умов договору третя особа передала, а позивач прийняв в оренду нежитлове приміщення кафе «Поплавок» за адресою: м. Київ, вул. Набережно-Корчуватська, 27А та майно згідно переліку, наведеного в таблиці, про що свідчить акт приймання-передачі нежитлового приміщення від 01.04.2013, який підписаний в двосторонньому порядку повноважними представниками позивача та третьої особи та скріплений їх печатками, завірена копія якого залучена до матеріалів справи.

На Загальних зборах учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Вересень», що відбулись 12.12.2013 вирішено, зокрема, прийняти до складу учасників ТОВ «Вересень» ОСОБА_2 та постановлено прийняти в якості внеску ОСОБА_2 до статутного капіталу майно: Судно «Поплавок», 1975 року побудови, регістровий номер 2-801145, розташоване: м. Київ, вул. Набережно-Корчуватська, 27а.

Зазначене рішення загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Вересень» оформлено протоколом від 12.12.2013, завірена копія якого залучена до матеріалів справи.

Вказані зміни щодо учасників товариства та його статутного капіталу відображені в новій редакції статуту товариства, яка була зареєстрована державним реєстратором Реєстраційної служби Васильківського міськрайонного управління юстиції Київської області, про що до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців було внесено відповідний запис від 12.12.2013 № 5003441.

ОСОБА_2 передала, а ТОВ «Вересень» прийняло до статутного капіталу товариства майно: судно «Поплавок», 1975 року побудови, регістровий номер 2-801145, розташоване: м. Київ, вул. Набережно-Корчуватська, 27А, про що свідчить акт прийому-передачі майна від 12.12.2013 № 1, який підписаний в двосторонньому порядку ОСОБА_2 та директором ТОВ «Вересень», завірена копія якого залучена до матеріалів справи.

Між сторонами у справі було укладено спірний договір оренди нежитлового приміщення від 01.04.2015 № 1 (далі договір), відповідно до умов якого відповідач орендодавець зобовязався передати позивачу орендареві у строкове, платне користування, а орендар зобовязався прийняти у строкове, платне користування нежитлові приміщення, що визначені у цьому договорі (надалі приміщення, що орендується) (п. 1.1 договору).

Відповідно до п. 1.2 договору адреса кафе «Поплавок», у якому знаходиться приміщення, що орендуються: м. Київ, вул. Набережно-Корчуватська, 27а.

Згідно п. 1.3 договору загальна площа приміщення, що орендується 250 кв.м.

Пунктом 1.6 договору передбачено, що в оренду разом з приміщенням додатково передається майно, що вказане в додатку № 1.

У п. 2.1 договору визначено, що приміщення, що орендуються, надаються для здійснення підприємницької діяльності та повинно використовуватися тільки за цільовим призначення.

Строк оренди приміщення, що орендується, складає 1 рік та 6 місяців з дати прийняття приміщень, що орендуються, за актом приймання-передачі (п. 4.1 договору).

Відповідно до п. 5.1 договору за користування приміщеннями, що орендуються, орендар сплачує орендодавцю орендну плату за взаємною домовленістю сторін.

Згідно п. 5.4 договору орендна плата сплачується орендарем незалежно від наслідків господарської діяльності орендаря щомісячно не пізніше 14 числа поточного місяця.

Цей договір вважається укладеним з дати його підписання та набирає чинності з дати підписання додатку № 1 (акту прийому-передачі нежитлового приміщення (п. 10.2 договору).

Додатком № 2 від 01.04.2015 до договору сторони погодили порядок розрахунків за нежитлове приміщення.

На виконання умов договору відповідач передав, а позивач прийняв в оренду нежитлове приміщення кафе «Поплавок» за адресою: м. Київ, вул. Набережно-Корчуватська, 27А та майно згідно переліку, наведеного в таблиці, про що свідчить акт приймання-передачі нежитлового приміщення від 01.04.2015, який підписаний в двосторонньому порядку повноваженими представниками сторін та скріплений печатками позивача та відповідача, завірена копія якого залучена до матеріалів справи.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач зазначає, що відповідач не є власником нежитлового приміщення кафе «Поплавок», розташованого за адресою: м. Київ, вул. Набережно-Корчуватська, 27А, яке є обєктом оренди за оскаржуваним договором, оскільки з моменту передачі йому зазначеного майно в якості внеску ОСОБА_2В до статутного капіталу ТОВ «Вересень», ним не було здійснено перереєстрацію права власності на вказане майно. Також позивач зазначає, що оспорюваний договір було підписано зі сторони відповідача особою, яка не мала відповідних на те повноважень.

За вказаних обставин, позивач вважає невідповідність спірного договору вимогам законодавства України, а саме ч. 1 ст. 92, абз. 2 ч. 1 ст. 181, ч. 4 ст. 334, ч. 1 ст. 761 ЦК України, ч. 1 ст. 26 Кодексу торговельного мореплавства України у звязку з чим просить суд визнати його недійсними на підставі ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України.

Також, позивач на підставі ст. 216 Цивільного кодексу України заявляє вимогу про застосування наслідків недійсності правочину шляхом стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів отриманих відповідачем від позивача за договором оренди нежитлового приміщення від 01.04.2015 № 1 в загальній сумі 80000 грн.

Правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом. Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів (абз. 2, 3 підпункту 2.1 пункту 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29 травня 2013 року № 11).

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків (абз. 4 підпункту 2.1 пункту 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29 травня 2013 року № 11).

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до частини 1 статті 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно із ч. 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до приписів ст. 761 ЦК України право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму.

Режим нерухомої речі може бути поширений законом на повітряні та морські судна, судна внутрішнього плавання, космічні об'єкти, а також інші речі, права на які підлягають державній реєстрації (абз. 2 ч. ст. 181 ЦК України).

Положеннями ч. 1 ст. 26 Кодексу торговельного мореплавства України, українські судна, технічний нагляд за якими здійснюють класифікаційні товариства, підлягають реєстрації у Державному судновому реєстрі України.

Судно «Поплавок», 1975 року побудови 12.12.2013 було передано в якості внеску ОСОБА_2 до статутного капіталу ТОВ «Вересень».

Згідно свідоцтва Державної інспекції України з безпеки на морському та річковому транспорті про виключення судна з державного суднового реєстру України від 14.03.2014 № 000735, судно «Поплавок», яке зареєстроване в Державному судновому реєстрі України, у Інспекції ГДРФ 15.10.2007 під № ІРС-0182, та належало СПД ОСОБА_2, виключено з Державного суднового реєстру України 14.03.2014. Завірена копія свідоцтва залучена до матеріалів справи.

Тобто, на момент укладення оспорюваного договору 01.04.2015, судно «Поплавок», 1975 року було виключено з Державного суднового реєстру України, не рахувалось за ОСОБА_2, як за власником судна та було прийнято ТОВ «Вересень» до його статутного капіталу.

Згідно ч. 1 ст.770 ЦК України у разі зміни власника речі, переданої у найм, до нового власника переходять права та обов'язки наймодавця.

Таким чином, на момент укладення оспорюваного договору ніхто крім ТОВ «Вересень» обєктом оренди приміщення кафе та судна «Поплавок», 1975 року побудови розпоряджатися не міг, а відтак товариство мало право передання майна у найм, як особа, якій належать майнові права щодо обєкта оренди.

Також, відповідач здійснив за собою реєстрацію права власності на судно «Поплавок», 1975 року побудови, про що свідчить свідоцтво Державної інспекції України з безпеки на морському та річковому транспорті про реєстрацію правв власності на судно від 03.11.2015 під № 003961, завірена копія якого залучена до матеріалів справи.

Відповідно до п. 2.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29 травня 2013 року № 11 у процесі вирішення спору сторони можуть самі усунути у встановленому порядку порушення, які тягнуть за собою визнання правочину недійсним, зокрема, шляхом: вчинення нового правочину; погодження правочину з відповідним державним органом, якщо це необхідно було для даного правочину, а таке погодження не було раніше здійснено тощо.

За таких обставин, відповідачем усунуто у встановленому порядку порушення щодо перереєстрації за собою права власності на майно судно «Поплавок», 1975 року побудови, а тому посилання позивача на наявність підстав визнання оспорюваного правочину недійсним з підстав того, що відповідач не є власником обєкта оренди за спірним договором не підтверджуються належними та допустимими доказами та спростовуються матеріалами справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень (ч. 3 ст. 92 Цивільного кодексу України).

Положеннями ст. 241 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Відповідно до п. 3.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29 травня 2013 року № 11 наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Судом досліджений оспорюваний договір та встановлено, що з боку відповідача його уклав та підписав ОСОБА_4О, як директор товариства, що діє на підставі статуту товариства. Разом з тим, на момент укладення оспорюваного правочину директором ТОВ «Вересень» був ОСОБА_6, якого було вирішено, призначити директором ТОВ «Вересень» загальними зборами учасників товариства, які оформлено протоколом від 05.03.2015 та згідно наказу ТОВ «Вересень» від 05.03.2015 ОСОБА_6 приступив до виконання своїх обовязків. Зазначені документи залучені до матеріалів справи.

В той же час зазначеними загальними зборами учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Вересень» від 05.03.2015 вирішено, зокрема, надати доручення ОСОБА_4 для укладення договору оренди нежитлового приміщення з ФОП ОСОБА_1

Товариством з обмеженою відповідальністю «Вересень» було схвалено оспорюваний правочин, про що свідчить прийняття останнім орендних платежів здійснених позивачем за оренду приміщення, що є обєктом оренди за спірним правочином.

Наведені вище докази, свідчать про наявність доручення на уповноваження ОСОБА_4 щодо укладення спірного договору та про наступне схвалення відповідачем спірного договору, а відтак відсутні підстави для визнання його недійсними з підстав того, що оспорюваний договір було підписано особою, яка не мала відповідних повноважень.

Отже, доказів наявності фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання правочину недійсним на момент його вчинення позивач суду не надав.

Також, позивачем не зазначено, яке субєктивне матеріальне право або охоронюваний законом інтерес порушено у звязку з укладенням відповідного договору, який він оспорює.

Оскільки, позивач не довів обставини, з якими закон пов'язує можливість визнання спірного договору недійсним в судовому порядку, а також наявність порушень його прав або охоронюваних законом інтересів, за захистом яких він звернувся до суду з даним позовом суд дійшов висновку про недоведеність та безпідставність позовних вимог в частині визнання оспорюваного договору недійсним, в звязку з чим відмовляє в їх задоволенні.

Враховуючи, що договір оренди нежитлового приміщення від 01.04.2015 № 1 не визнаний судом недійсним, то відсутні підстави щодо застосування передбачених ст. 216 Цивільного кодексу України наслідків недійсності правочину.

За таких обставин відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині застосування наслідків недійсності правочину шляхом стягнення з відповідача на користь позивача сплачену ним орендну плату за зазначеним договором в розмірі 80000 грн., а відтак суд відмовляє в їх задоволенні.

Відшкодування витрат по сплаті судового збору відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладається судом на позивача.

Керуючись ст. 124 Конституції України, ст.ст. 43, 33, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив:

В позові відмовити повністю.

Дане рішення господарського суду Київської області набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його належного оформлення і підписання та може бути оскаржено в апеляційному порядку.

Суддя Ю.В. Подоляк

Дата підписання рішення 11.03.2016.