ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"15" березня 2016 р.Справа № 916/1624/15-г

За позовом: Прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради

До відповідача: Товариство з обмеженою відповідальністю „ОПЕРА

Про витребування майна з чужого незаконного володіння

Суддя Рога Н.В.

Представники:

Від прокуратури: ОСОБА_1- згідно посвідчення , ОСОБА_2- згідно посвідчення

Від позивача: ОСОБА_3- довіреність №223/исх-гс віл 11.06.2015р., ОСОБА_4- довіреність №225/исх-гс від 11.06.2015р.

Від відповідача: ОСОБА_5 довіреність від 05.01.2016р.

В засіданні брали участь:

Від прокуратури: ОСОБА_1- згідно посвідчення

Від позивача: ОСОБА_4- довіреність №225/исх-гс від 11.06.2015р.

Від відповідача: ОСОБА_5 довіреність від 05.01.2016р.

СУТЬ СПОРУ: Прокурор Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради звернувся до господарського суду Одеської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю (далі-ТОВ) „ОПЕРА про витребування на користь територіальної громади м.Одеси в особі Одеської міської ради нежилих приміщень першого поверху загальною площею 143,8 кв.м та нежитлових приміщень першого та другого поверхів №810, загальною площею 590,2 кв.м, що розташовані по вул..Рішельєвська (вул..Леніна), 4, у м.Одесі.

Представники прокуратури позовну заяву підтримують, наполягають на задоволенні позову.

Позивач Одеська міська рада позов підтримує у повному обсязі, наполягає на його задоволенні.

Відповідач проти позову заперечує з мотивів, викладених у відзиві на позовну заяву.

Постановою Вищого господарського суду України від 18.01.2016р. скасовано рішення господарського суду Одеської області від 23.06.2015р. та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 28.10.2015р. у справі №916/1624/15-г та справу направлено на новий розгляд до господарського суду Одеської області. Розпорядженням керівника апарату суду від 28.01.2016р. „Щодо призначення повторного автоматичного розподілу судової справи призначено повторний автоматичний розподіл справи №916/1624/15-г, за результатами якого справу передано на розгляд судді Рога Н.В. Ухвалою суду від 29.01.2016р. справу прийнято до провадження судді Рога Н.В.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та прокуратури , суд, встановив:

Згідно п.13 рішення Одеської міської ради від 14.04.2010р. № 5649-V Про перелік об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню у 2010 році, та внесення змін до рішень Одеської міської ради доручено Представництву по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради укласти договір купівлі-продажу об'єктів комунальної власності територіальної громади м.Одеси з Товариством з обмеженою відповідальністю АРТ, зокрема, щодо нежилих приміщень першого поверху загальною площею 143,8 кв.м та нежитлових приміщень першого та другого поверхів , загальною площею 590,2 кв.м, що розташовані по вул..Рішельєвська , 4, у м.Одесі.

12 серпня 2010 року між територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради, від імені якої діяло Представництво по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради (Продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю АРТ (Покупець) було укладено договір купівлі-продажу об'єктів нерухомого майна , за умовами якого Одеською міською радою було передано у власність Товариству з обмеженою відповідальністю АРТ 23 об'єкти комунальної власності , в тому числі, нежилі приміщення першого поверху загальною площею 143,8 кв.м та нежитлових приміщень першого та другого поверхів , загальною площею 590,2 кв.м, що розташовані по вул..Рішельєвська , 4, у м.Одесі.

12 листопада 2010р. , на підставі договору купівлі-продажу між Товариством з обмеженою відповідальністю АРТ (Продавець) та ТОВ „ОПЕРА (Покупець), було передано у власність ТОВ „ОПЕРА нежитлові приміщення першого та другого поверхів №810, загальною площею 590,2 кв.м, що розташовані по вул..Рішельєвська , 4, у м.Одесі. Договір посвідчено нотаріально приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6, встановлено дієздатність громадян, які підписали договір, правоздатність юридичних осіб та повноваження їх представників і належність ТОВ „АРТ відчужуваних не житлових приміщень . Договір зареєстровано в реєстрі за №1614.

Крім того, 12 листопада 2010р. , на підставі договору купівлі-продажу між Товариством з обмеженою відповідальністю АРТ (Продавець) та ТОВ „ОПЕРА (Покупець), було передано у власність ТОВ „ОПЕРА нежитлові приміщення першого поверху, загальною площею 143,8 кв.м, що розташовані по вул..Рішельєвська , 4, у м.Одесі. Договір посвідчено нотаріально приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6, встановлено дієздатність громадян, які підписали договір, правоздатність юридичних осіб та повноваження їх представників і належність ТОВ „АРТ відчужуваних не житлових приміщень . Договір зареєстровано в реєстрі за №1609.

Постановою Вищого господарського суду України від 16.10.2014р. у справі №916/2545/13 за позовом заступника прокурора Одеської області до Одеської міської ради, TOB АРТ, TOB Утьосов, ПП Елас-Комбі, TOB фірма Харрісон-Транс-Сервіс, TOB ІВ-Інвест Лтд, TOB ІВ- Іммобільє, TOB Джі Ем Джі Контент, TOB ОПЕРА, TOB Аверс Строй, за участю третьої особи Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, визнано недійсним пункт 13 рішення Одеської міської ради №5649-V від 14.04.2010 Про перелік об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню у 2010 році, та внесення змін до рішень Одеської міської ради, визнано недійсним договір міни, укладений між Одеською міською радою та TOB АРТ шляхом підписання удаваних правочинів: договору дарування від 12.08.2010р. та договору купівлі-продажу 23 об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що був укладений 12.08.2010р.

При цьому, рішення Одеської міської ради (пункт 13 рішення Одеської міської ради № 5649-V від 14.04.2010р.), яким відповідно до п.30 ч.1 ст. 26 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні була оформлена воля територіальної громади міста на вибуття вказаного майна з її власності, визнано постановою Вищого господарського суду України від 16.10.2014р. недійсним, у зв'язку з тим, що воно суперечить вимогам чинного законодавства.

Вищий господарський суд України зазначив, що Одеська міська рада, укладаючи договір міни шляхом підписання з TOB АРТ удаваних правочинів: договору дарування від 12.08.2010р. та договору купівлі-продажу об'єктів комунальної власності від 12.08.2010р. , вийшла за межі визначених законом повноважень. Отже, воля власника (територіальної громади міста) щодо відчуження зазначеного майна у встановленому законом порядку не виражена (не сформульована) жодним чинним та законним актом.

Прокурор зазначає, що оскільки договір купівлі-продажу об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, укладений 12.08.2010р. з TOB АРТ, визнано судом недійсним, нежилі приміщення першого поверху загальною площею 143,8 кв.м та нежитлових приміщень першого та другого поверхів №810, загальною площею 590,2 кв.м, що розташовані по вул..Рішельєвська (вул..Леніна), 4, у м.Одесі, відчужені за вказаним договором, можуть бути витребувані від добросовісного набувача на користь власника, тобто територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради.

Приймаючи до уваги, що згідно чинного законодавства, а саме ст.ст.387,388 Цивільного кодексу України, саме власник має право витребувати своє майно від набувача, прокурор зазначив, що звернення до суду з даною позовною заявою стало можливим лише після винесення остаточного судового рішення у справі №916/2545/13, а саме : постанови Вищого господарського суду України від 16.10.2014р. у справі за позовом заступника прокурора Одеської області до Одеської міської ради, TOB АРТ, TOB Утьосов, ПП Елас-Комбі, TOB фірма Харрісон-Транс-Сервіс, TOB ІВ-Інвест Лтд, TOB ІВ-Іммобільє, TOB Джі Ем Джі Контент, TOB ОПЕРА, TOB Аверс Строй, за участю третьої особи Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, якою визнано недійсним пункт 13 рішення Одеської міської ради №5649-V від 14.04.2010 Про перелік об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню у 2010 році, та внесення змін до рішень Одеської міської ради, визнано недійсним договір міни, укладений між Одеською міською радою та TOB АРТ шляхом підписання удаваних правочинів: договору дарування від 12.08.2010р. та договору купівлі-продажу 23 об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси.

У зв'язку з цим, прокурор вважає, що строк позовної давності, встановлений ст. 257 Цивільного Кодексу України , не пропущено.

Враховуючи вищевикладене, прокурор Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради просить суд про витребування у ТОВ „ОПЕРА на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради нежилих приміщень першого поверху загальною площею 143,8 кв.м та нежитлових приміщень першого та другого поверхів №810, загальною площею 590,2 кв.м, що розташовані по вул..Рішельєвська (вул..Леніна), 4, у м.Одесі.

Крім того, прокурор зазначив, що неправомірне відчуження обєктів нерухомого майна підриває матеріальну і фінансову основу місцевого самоврядування , якою , згідно ст..142 Конституції України , в тому числі є нерухоме майно, що перебуває у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, що , в свою чергу, завдає істотної шкоди інтересам держави , яка згідно ст..7 Конституції України гарантує місцеве самоврядування. Відповідно до положень Конституції України право комунальної власності територіальної громади захищається державою на рівних умовах з правом власності інших субєктів, у звязку з чим, на думку прокурора, кожне порушення закону при відчуженні комунального майна є порушенням інтересів держави.

В обгрунтування позову прокурор також зазначив, що згідно з п.2 ст. 121 Конституції України на Прокуратуру України покладається представництво інтересів громадян або держави в суді у випадках, визначених законом.

Статтею 36-1 Закону України "Про прокуратуру" передбачено, що представництво прокуратурою інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні прокурорами від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів громадянина або держави у випадках, передбачених законом. Однією з форм представництва є звернення до суду з позовами або заявами про захист прав і свобод іншої особи, невизначеного кола осіб, прав юридичних осіб, коли порушуються інтереси держави, або про визнання незаконними правових актів, дій чи рішень органів і посадових осіб. Підставою представництва в суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень інтересів держави.Представництво інтересів громадянина або держави здійснюється прокурором також на підставі заподіяння громадянину або державі шкоди внаслідок вчинення кримінального правопорушення чи іншого суспільно небезпечного діяння, передбаченого законом про кримінальну відповідальність.

Ч.1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України, в якій визначено підстави порушення справ у господарському суді, відносить до таких підстав позовні заяви прокурорів та їх заступників, які звертаються до господарського суду в інтересах держави. Відповідно до положень ч.3 цієї статті прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Як зазначено в п. 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 р. N 3-рп/99 (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді), поняття "орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах", що міститься в частині другій статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України, означає орган, на який державою покладено обов'язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Відповідно до п. 2 резолютивної частини зазначеного Рішення Конституційного Суду України під поняттям "орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах", зазначеним у частині другій ст. 2 Арбітражного процесуального кодексу України, потрібно розуміти орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.

Позивач Одеська міська рада позовні вимоги прокурора підтримує у повному обсязі, просить суд позов задовольнити.

Відповідач проти позовних вимог заперечує, посилаючись на те, що він є добросовісним набувачем і витребування майна у нього є необґрунтованим і незаконним в розумінні ст. 388 Цивільного кодексу України.

Відповідач зазначає, що він придбав у власність нежилі приміщення першого поверху загальною площею 143,8 кв.м та нежилі приміщення першого та другого поверхів №810, загальною площею 590,2 кв.м, що розташовані по вул..Рішельєвська, 4, у м.Одесі за відплатними договорами купівлі-продажу від 12.11.2010р. ТОВ „ОПЕРА є добросовісним набувачем , адже, зазначене нерухоме майно на момент придбання належало ТОВ „АРТ на підставі договору купівлі-продажу від 12.08.2010р. і ТОВ „ОПЕРА , купуючи вказані обєкти, належним чином перевірило та переконалося у належності продавцю права власності, у звязку з чим не мало жодних підстав вважати , що договір купівлі-продажу між Одеською міською радою та ТОВ „АРТ буде визнано недійсним через 4 роки після придбання обєктів ТОВ „ОПЕРА. Придбані обєкти нерухомості ТОВ „ОПЕРА було прийнято від ТОВ „АРТ за актами приймання-передачі індивідуально-визначеного майна від 12.11.2010р.

Відповідач також зазначив, що задля застосування ст..388 Цивільного кодексу України необхідною умовою є вибуття майна з володіння особи, якій воно передано , поза її волею. Згідно п.13 рішення Одеської міської ради від 14.04.2010р. № 5649-V Про перелік об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню у 2010 році, та внесення змін до рішень Одеської міської ради доручено Представництву по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради укласти договір купівлі-продажу об'єктів комунальної власності територіальної громади м.Одеси з Товариством з обмеженою відповідальністю АРТ, зокрема, щодо нежилих приміщень першого поверху загальною площею 143,8 кв.м та нежитлових приміщень першого та другого поверхів , загальною площею 590,2 кв.м, що розташовані по вул..Рішельєвська , 4, у м.Одесі. З аналізу постанови Вищого господарського суду України від 16.10.2014р. у справі №916/2545/13 вбачається, що сам договір купівлі-продажу від 12.08.2010р. був визнаний недійсним не через порок волі, але через невідповідність форми.

При цьому, на думку відповідача, положення ст..388 Цивільного кодексу України засновані на аналізі саме волі, а не волевиявлення , як формальної сторони. Завдяки організаційній єдності місцевого самоврядування, колективна воля окремих депутатів трансформується в єдину волю Одеської міської ради , яка 14.04.2010р. була направлена на укладення договору купівлі-продажу з метою відчуження ТОВ „АРТ обєктів комунальної власності. Визнання недійсним документу , що закріплює волю субєкта, не впливає на наявність такої волі, спрямованої на настання передбачених таким документом наслідків. За таких обставин, відповідач вважає, що факт наявності волі на відчуження майна є очевидним , і саме цей факт є вирішальним для застосування ст..388 Цивільного кодексу України.

Відповідач також зазначив, що для застосування ст..388 Цивільного кодексу України істотне значення також має право володіння, а не право власності. 09 серпня 2010р. ТОВ „АРТ фактично прийняло у володіння від Одеської міської ради майно комунальної власності , зокрема нежилі приміщення першого поверху загальною площею 143,8 кв.м та нежитлові приміщення першого та другого поверхів , загальною площею 590,2 кв.м, що розташовані по вул..Рішельєвська , 4, у м.Одесі, що підтверджується актом приймання-передачі. Отже, ТОВ „АРТ отримало право володіння спірним нерухомим майном за волею Одеської міської ради, як представника територіальної громади м.Одеси .

Відповідач також зауважив, що ТОВ „ОПЕРА не мало можливості передбачити визнання правовстановлюючого документу відчужувача майна недійсним, не могло передбачити , що рішення Одеської міської ради №5649-У від 14.04.2010р. буде визнано недійсним . За таких обставин, відповідач вважає, що позбавлення ТОВ „ОПЕРА майна на підставі того, що орган місцевого самоврядування порушив закон, є неприпустимим.

Також, відповідач надав заяву про застосування строків позовної давності, у якій просить суд відмовити у задоволенні позовної заяви прокурора Одеської області на підставі пропуску позивачем позовної давності. В обґрунтування наданої заяви відповідач зазначає, що 05.12.2011р. заступник прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради звернувся до господарського суду Одеської області з позовом , серед інших і до ТОВ ОПЕРА, з вимогою про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 12.08.2010р., укладеного між територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради та ТОВ "АРТ" , та зобовязання повернути: ТОВ "ОПЕРА" територіальній громаді м. Одеси в особі Одеської міської ради нежилі приміщення першого поверху загальною площею 143,8 кв.м та нежитлові приміщення першого та другого поверхів , загальною площею 590,2 кв.м, що розташовані по вул..Рішельєвська , 4, у м.Одесі. 23 вересня 2013р. через невиконання прокуратурою вимог суду щодо витребування доказів, позов було залишено без розгляду.

На думку відповідача, Одеська міська рада 18.01.2012р. довідалась про те, що нежилі приміщення першого поверху загальною площею 143,8 кв.м та нежитлові приміщення першого та другого поверхів , загальною площею 590,2 кв.м, що розташовані по вул..Рішельєвська , 4, у м.Одесі , належали ТОВ "ОПЕРА", у звязку з чим - 18.01.2015р. сплив строк позовної давності. Враховуючи те, що прокуратура подала позов у квітні 2015р., Одеська міська рада, в інтересах якої виступає прокуратура, порушила строк позовної давності, що є підставою для відмови у позові.

Розглянув матеріали справи, на підставі чинного законодавства України, суд доходить до такого висновку:

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі договорів купівлі-продажу від 12.11.2010р. ТОВ „ОПЕРА придбало у власність нежилі приміщення першого поверху загальною площею 143,8 кв.м та нежитлові приміщення першого та другого поверхів , загальною площею 590,2 кв.м, що розташовані по вул..Рішельєвська , 4, у м.Одесі , отримало ці приміщення за актами приймання-передачі індивідуально-визначеного майна від 12.11.2010р.

Продавцем майна за зазначеними договорами купівлі-продажу було ТОВ „АРТ, яке набуло права власності відповідно до договору купівлі-продажу об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси,що був укладений 12.08.2010р. на підставів рішення Одеської міської ради від 14.04.2010р. № 5649-V Про перелік об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню у 2010 році, та внесення змін до рішень Одеської міської ради .

В силу приписів ст. 41 Конституції України та ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст.319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (ст. 328 Цивільного кодексу України). Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 658 Цивільного кодексу України визначено, що право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

У відповідності до ст.387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Можливість витребування майна, придбаного за відплатним договором, з чужого незаконного володіння закон ставить у залежність насамперед від того, є володілець майна добросовісним чи недобросовісним його набувачем.

При цьому необхідно мати на увазі, що добросовісність набувача майна в силу ч. 5 ст. 12 Цивільного кодексу України презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав або повинен був знати про наявність перешкод до вчинення правочину, зокрема те, що продавець майна не мав права його відчужувати, це може свідчити про недобросовісність набувача й бути підставою для задоволення позову про витребування у нього цього майна.

За матеріалами справи, Постановою Вищого господарського суду України від 16.10.2014р. у справі №916/2545/13 за позовом заступника прокурора Одеської області до Одеської міської ради, TOB АРТ, TOB Утьосов, ПП Елас-Комбі, TOB фірма Харрісон-Транс-Сервіс, TOB ІВ-Інвест Лтд, TOB ІВ- Іммобільє, TOB Джі Ем Джі Контент, TOB ОПЕРА, TOB Аверс Строй, за участю третьої особи Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, визнано недійсним пункт 13 рішення Одеської міської ради №5649-V від 14.04.2010 Про перелік об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню у 2010 році, та внесення змін до рішень Одеської міської ради, визнано недійсним договір міни, укладений між Одеською міською радою та TOB АРТ шляхом підписання удаваних правочинів: договору дарування від 12.08.2010р. та договору купівлі-продажу 23 об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що був укладений 12.08.2010р.

Постановою Приморського районного суду міста Одеси від 25.12.2013 року у справі №1522/18452/12 було встановлено протиправні дії визначених в постанові посадових осіб Одеської міської ради при прийнятті рішення від 14.04.2010 року №5649-V.

Проте, на момент укладення договору купівлі-продажу від 12.11.2010 р. ТОВ „ОПЕРА не могло знати про постанову Приморського районного суду від 25.12.2013 р. у справі №1522/18452/12 з огляду на її прийняття більш ніж через 3 роки після укладання договору купівлі-продажу, а також про те, що рішення Одеської міської ради від 14.04.2010 року №5649-V буде в подальшому визнане незаконним. При цьому, ТОВ „ОПЕРА укладало договір купівлі-продажу спірного нерухомого майна для задоволення свого матеріального інтересу, і визнання судом незаконним рішення органу місцевого самоврядування не повинно ставити під сумнів стабільність цивільного обороту.

Одночасно з цим, слід зауважити, що в силу положень ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006р. суди застосовують при розгляді справ також Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом, і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини "Стретч проти Сполученого Королівства" від 24.06.2003 р. майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. Наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила.

У цій справі Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце "непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції".

Верховний Суд України у постанові від 14 березня 2007 р. у справі №21-8во07, на підставі ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини, застосував рішення Європейської суду з прав людини Стретч проти Сполученого Королівства та зазначив, що самі по собі допущені органами публічної влади порушення при визначенні умов та порядку приватизації не можуть бути безумовною підставою для визнання приватизаційних договорів недійсними, повернення приватизованого майна державі в порушення права власності покупця, якщо вони не допущені внаслідок винної, протиправної поведінки самого покупця.

Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі Федоренко проти України від 30.06.2006 р. визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути існуючим майном або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні виправданими очікуваннями щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

У даному випадку, з урахуванням положень діючого законодавства, практики Верховного Суду України та практики Європейського суду з прав людини, суд вважає, що при подачі позову прокурором не був забезпечений справедливий баланс між необхідністю забезпечення загальних інтересів суспільства та необхідністю захисту основоположних прав відповідача як добросовісного набувача об'єкта нерухомості, який придбав його на відплатній основі.

Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" норма ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 Цивільного кодексу України.

У постанові Верховного Суду України від 17.12.2014 р., висновки якого є обовязковими для всіх судів України в силу приписів ст. 111-28 Господарського процесуального кодексу України, визначено, що захист порушених прав особи, що вважає себе власником неодноразово відчуженого майна, можливий шляхом пред'явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених ст.ст. 387 та 388 Цивільного кодексу України. Розглядаючи спори щодо витребування такого майна, суди повинні мати на увазі, що в позові про витребування майна може бути відмовлено лише з підстав, зазначених у ст. 388 Цивільного кодексу України. Крім того, під час розгляду спорів про витребування майна суди повинні встановити всі юридичні факти, визначені ст.ст. 387 та 388 Цивільного кодексу України.

Статтею 387 Цивільного кодексу України визначено, що власник майна має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до ч.3 ст. 388 Цивільного кодексу України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Водночас, ч.1 ст. 388 Цивільного кодексу України визначено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Таким чином, ст. 388 Цивільного кодексу України передбачено можливість витребування майна власником від добросовісного набувача тільки при наявності визначених законодавцем підстав, такі випадки обмежені та можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він його передав, поза їх волею.

В даному випадку, спірне майно вибуло з комунальної власності саме за рішенням Одеської міської ради, але в порушення порядку приватизації.

Слід зауважити, що змістом діяльності місцевого самоврядування є вирішення питань місцевого значення в інтересах територіальної громади самою громадою самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування (ст.ст. 2, 140 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Згідно з ч. 1 ст. 10 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють територіальні громади міст та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Частинами 5, 6 ст. 60 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні встановлено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об'єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об'єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду. Доцільність, порядок та умови відчуження об'єктів права комунальної власності визначаються відповідною радою. Об'єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб'єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом (ч. 8 ст. 60 Закону України Про місцеве самоврядування).

Відповідно до ст. 1 Закону України Про приватизацію державного майна приватизація державного майна платне відчуження майна, що перебуває у державній власності, у тому числі разом із земельною ділянкою державної власності, на якій розташований обєкт, що підлягає приватизації, на користь фізичних та юридичних осіб, які можуть бути покупцями відповідно до цього Закону, з метою підвищення соціально-економічної ефективності виробництва та залучення коштів для здійснення структурної перебудови національної економіки. Положеннями ч. 4 ст. 3 Закону України Про приватизацію державного майна встановлено, що відчуження майна, що є у комунальній власності, регулюється положеннями цього Закону, інших законів з питань приватизації і здійснюється органами місцевого самоврядування, а ч. 7 ст. 7 Закону затвердила положення, згідно з яким продаж майна, що є у комунальній власності, здійснюють органи, створювані відповідними місцевими радами.

Враховуючи наявність правомочностей у Одеської міської ради, наданих законом на вирішення питань щодо розпорядження комунальною власністю, вираження волі на первісне відчуження об'єктів комунальної власності, але його прийняття з порушенням порядку приватизації, у даному спорі відсутні необхідні ознаки, визначені у ст. 388 Цивільного кодексу України, для здійснення віндикації у звязку із наявністю волі на відчуження комунальної власності на момент укладання договору купівлі-продажу.

Щодо заяви відповідача про застосування до спірних правовідносин позовної давності, то з цього приводу слід зазначити наступне: згідно абз. 5 п.п. 2.1 п. 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 строки звернення до суду як складова механізму реалізації права на судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників правовідносин . За змістом ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності встановлення судом факту доведенності порушення права особи, яка звернулися до суду з позовом.

У постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" зазначено, що перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Право на задоволення позову або право на позов у матеріальному розумінні це право позивача вимагати від суду задоволення позову. Зі спливом позовної давності особа втрачає право на позов саме в матеріальному розумінні. Отже, сплив позовної давності є підставою для відмови у позові. Однак, правила про позовну давність відповідно до ст. 267 Цивільного кодексу України мають застосовуватися лише тоді, коли буде доведено існування самого суб'єктивного права. У випадках відсутності такого права або коли воно не порушено, в позові має бути відмовлено не з причин пропуску строку позовної давності, а у зв'язку з необґрунтованістю самої вимоги.

Таким чином, для застосування строку позовної давності суд повинен встановити правомірність звернення до суду з відповідними позовними вимогами.

Слід зауважити, що рішення суду, як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав та свобод людини та здійснення принципу верховенства права, тому суд при винесенні рішення повинен неухильно дотримуватись у відповідності до норм матеріального та процесуального права і фактичним обставинам справи, які мають бути зясовані шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у справі.

Відповідно до ст.43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З урахуванням вищевикладеного, на думку суду, позовна заява прокурора Одеської області в інтерсах держави в особі Одеської міської ради щодо витребування на користь територіальної громади м.Одеси в особі Одеської міської ради нежилих приміщень першого поверху загальною площею 143,8 кв.м та нежитлових приміщень першого та другого поверхів №810, загальною площею 590,2 кв.м, що розташовані по вул..Рішельєвська (вул..Леніна), 4, у м.Одесі , задоволеню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 44, 49, 82-85 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили протягом після закінчення строку подання апеляційної скарги , якщо апеляційну скаргу не було подано . У разі подання апеляційної скарги рішення. якщо його не скасовано , набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 21 березня 2016 р.

Суддя Н.В. Рога